Справа № 452/2056/18 Головуючий у 1 інстанції: Карнасевич Г.І.
Провадження № 22-ц/811/3824/19 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Ванівського О.М., Курій Н.М.

при секретарі Матяш С.І.

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача Сташків Л.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , представника Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 30 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства про визнання незаконним наказу, визнання недійсними актів, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

25.07.2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства про визнання незаконним наказу, визнання недійсними актів, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що наказом № 1 від 01.01.1998 року прийнята на посаду машиніста 2-го розряду підкачуючої насосної станції Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства. Наказом № 96 від 03.07.2018 року звільнена з роботи із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу Законів про працю України України у зв`язку зі скороченням чисельності працівників. Наказ начальника Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства про її звільнення з роботи вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки виданий з порушенням вимог трудового законодавства.

Зазначає, що 02 травня 2018 року інспектор відділу кадрів Самбірського ВУВКГ Різничок Л.В. та начальник управління ОСОБА_3 попередили її про звільнення з роботи у зв`язку зі скороченням чисельності працівників. Однак, ні інспектор відділу кадрів Різничок Л.В., ні начальник управління ОСОБА_3 будь-яких документів про звільнення її з роботи у зв`язку зі скороченням чисельності працівників їй не вручили.

30 червня 2018 року, приблизно о 10.00 годині, головний інженер Самбірського ВУВКГ ОСОБА_4 мобільним зв`язком повідомив її про звільнення з 03 липня 2018 року.

03 липня 2018 року інспектор відділу кадрів Різничок Л. В. вручила їй письмове попередження № 41 від 02.05.2018 року про звільнення з роботи з 03.07.2018 року за

п.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників, наказ № 96 від 03.07.2018 року про звільнення з роботи з 03 липня 2018 року за п.1 ст. 40 КЗпП України, акти від 02.05.2018 року та від 07.05.2018 року про відмову від підпису. Про отримання зазначених документів вона не розписувалась, оскільки від неї таке не вимагалось.

В акті від 02.05.2018 року, підписаному головним інженером Самбірського ВУВКГ Монастирським Р ОСОБА_5 В ОСОБА_5 та інспектором кадрів Різничок ОСОБА_6 В., зазначено, що цього числа її було повідомлено з`явитись в управління для ознайомлення з письмовим попередженням від 02.05.2018 року про вивільнення з посади машиніста насосної станції 3-го підйому, яку вона займає, але вона відмовилась прибути в управління для ознайомлення з письмовим попередженням. Даний акт вважає таким, що не відповідає дійсним обставинам (фіктивним). Акт про відмову від підпису від 07.05.2018 року також вважає фіктивним, оскільки з 05 години ранку 07.05.2018 року до 02 години 08.05.2018 року вона перебувала на робочому місці - підкачуючій насосній станції по АДРЕСА_1 , що підтверджується записом в журналі передачі змін, і ніхто її з письмовим розпорядженням про майбутнє вивільнення не повідомляв, від підпису вона не відмовлялась.

Враховуючи наведене, вважає своє звільнення з роботи незаконним, так як воно суперечить положенням ст. 40 КЗпП України, зокрема, щодо факту скорочення штатів, який повинен підтверджуватись пред`явленими власником документами, що засвідчують зменшення робіт, новий штатний розклад. Крім того, скорочення чисельності чи штату не повинні негативно впливати на якісний склад кадрів.

Зазначені в оспорюваному наказі № 61 «Про скорочення штату працівників» від 02.05.2018 року підстави звільнення - важкий фінансовий стан управління водопровідно-каналізаційного господарства і скорочення однієї штатної одиниці, вважає незаконними, оскільки стан важкого фінансового стану, який склався в Самбірському ВУВКГ, не може бути підставою для видачі наказу № 61 від 02.05.2018 року про внесення змін до штатного розпису та скорочення однієї одиниці машиніста насосної станції ІІІ-го підйому по АДРЕСА_1 без аналізу господарської діяльності управління, в якому і буде видно, які заходи начальнику ОСОБА_3 необхідно провести, щоб покращити фінансовий стан господарства, а не за рахунок скорочення працівників управління. Фактична чисельність працюючих в Самбірському ВУВКГ станом на 01.01.2018 року становить 95 чоловік. Згідно розрахунків нормативна чисельність працівників ВУВКГ становить 146 чоловік, що на 52 чоловіки більше від фактичної.

Наказ № 96 від 03.07. 2018 року по Самбірському ВУВКГ про звільнення з 03 липня 2018 року за п.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності з виплатою суми належної заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку теж вважає

незаконним, так як відповідач видав його в порушення вимог статті 49-1 КЗпП України, оскільки про наступне звільнення з роботи за п.1 ст. 40 КЗпП України вона не одержала попередження.

Крім того, таке звільнення, як члена профспілкової організації Самбірського ВУВКГ, відбулося без її згоди, всупереч положень ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та п.4 ст. 247 КЗпП України.

Вважає, що відповідач порушив її право на працю, передбачене ст. 43 Конституції України, при звільненні її з роботи не врахував, що вона працювала в управлінні з 1998 року, не мала жодного застосованого до неї стягнення, чим спричинив їй моральну шкоду, яка проявилась в тому, що вона перебуває в стресовому стані, без належних засобів до існування. Вважає, що у відповідності до ст. 237 КЗпП України завдана їй моральна шкода, яку вона оцінює в розмірі 5 000,00 грн., підлягає відшкодуванню відповідачем.

З наведених мотивів просила суд визнати незаконним наказ № 96 від 03.07.2018 року Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства, яким її машиніста підкачуючої насосної станції звільнено з роботи з 03.07.2018 року, визнати недійсними акти від 02.05.2018 року, 07.05.2018 року про відмову від підпису, поновити її на тій самій посаді - машиніста підкачуючої насосної станції в

АДРЕСА_1 , стягнути із Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства в її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.07.2018 року до дня поновлення її на роботі по 4 521 грн. 22 коп. щомісячно.

25.09.2018 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій, крім заявлених позовних вимог, просила стягнути з відповідача Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства по 220 грн. 81 коп. за кожний день вимушеного прогулу, що згідно її розрахунків становить 78 386, 84 грн., враховуючи погодинні та місячні тарифні ставки, керуючись Законами «Про державний бюджет України» відповідно за 2017 та 2018 роки.

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 30 липня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним наказ № 96 від 03.07.2018 року Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства, яким ОСОБА_1 машиніста підкачуючої насосної станції звільнено 03 липня 2018 року з роботи із займаної посади.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді машиніста підкачуючої насосної станції в АДРЕСА_1 з 03 липня 2018 року.

Стягнуто із Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства (ідентифікаційний код юридичної особи 05514293, адреса місцезнаходження: 81400, м. Самбір, Львівська область, вул. Шевченка, 59А в користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 03.07.2018 року до дня поновлення на роботі, 60 304 ( шістдесят тисяч триста чотири ) грн. 92 коп., з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів і зборів, в дохід держави.

Стягнуто з Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства в користь ОСОБА_1 5000 (п`ять тисяч) грн. заподіяної моральної шкоди.

Стягнуто з Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства судовий збір в дохід держави в сумі 768 грн. 40 коп.

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення в частині поновлення на роботі та присудження виплати середнього заробітку за один місяць допущено до негайного виконання.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 , представник Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства. Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Звертає увагу, відповідач вправі змінювати чисельність та штат працівників скороченням і скористатися таким правом останній може будь-коли. При звільненні позивача відповідачем були дотримані усі норми трудового законодавства, попереджено позивача про вивільнення її посади. Висновок суду щодо фіктивності актів від 02.05.2018 року про повідомлення позивачки з`явитися в управління для ознайомлення з письмовим попередженням про вивільнення посади машиніста та від 07.05.2018 року про ознайомлення з письмовим попередженням від 02.05.2018 року, не відповідають фактичним обставинам та вимогам закону.

Скаржник просить скасувати рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 30 липня 2019 року та ухвалити постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 .

27 січня 2018 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу представника Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства Дмитришин Мирослави Петрівни. Вважає, оскаржуване відповідачем рішення суду законним. Зазначає, що наказ начальника ВУВКГ про її звільнення з роботи є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки виданий з порушенням вимог трудового законодавства з підстав, які були умисно створені керівництвом Самбірського ВУВКГ. Зазначає, що доводи апеляційної скарги про те, що вона була належним чином повідомлена про наступне вивільнення не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки в порушення вимог ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про звільнення її було повідомлено вже після прийняття відповідного наказу. Зазначає, що відповідачем в порушення вимог трудового законодавства не визначено її переважене право серед інших машиністів насосної станції Самбірського ВУВКГ на залишення на роботі. Вважає, що в апеляційній скарзі відсутні будь-які доводи, які б підтверджували висновки відповідача про неправильне, неповне з`ясування судом обставин справи та відповідали наявним в матеріалах справи доказам. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 30 липня 2019 року залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, представника позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства Дмитришин Мирослави Петрівни до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що на підстав наказу № 1 від 01.01.1998 року позивачка ОСОБА_1 прийнята на посаду машиніста 2-го розряду підкачуючої насосної станції Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства, що в АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідними записами в її трудовій книжці (а.с. 11-12).

Відповідно до наказу начальника Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства № 96 від 03.07.2018 року, ОСОБА_1 звільнена з роботи із займаної посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності працівників (а.с. 7).

Судом встановлено, що 02 травня 2018 року інспектор кадрів Самбірського ВУВКГ ОСОБА_8 повідомила позивачку про майбутнє звільнення з роботи у зв`язку зі скороченням чисельності працівників та роз`яснила, що документи для її звільнення підготовлені, однак вона не повідомляла її про це, зважаючи на її хворобу. Начальника управління ОСОБА_3 повідомила ОСОБА_1 про необхідність відпрацювати два місяці на займаній посаді.

Як вбачається з письмового попередження № 41 від 02.05.2018 року, трудовий договір з ОСОБА_1 буде припинено 02.07.2018 року за п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату. На день повідомлення ОСОБА_1 про скорочення її посади вакантні посади у штатному розписі Самбірського ВУВКГ відсутні.

Згідно актів від 02.05.2018 року та 07.05.2018 року, складених інспектором відділу кадрів Різничок Л.В. та начальником управління Маланкевич І.М., 02.05.2018 року позивачка відмовилась прибути в управління для отримання письмового попередження про наступне вивільнення, а 07.05.2018 року ОСОБА_1 відмовилась від підпису повідомлення про отримання письмового попередження (а.с. 9, 10).

На підставі пояснень сторін встановлено, що ні інспектор відділу кадрів ОСОБА_8 , ні начальник управління ОСОБА_3 не повідомили позивачку про її звільнення, не запропонували їй іншої роботи за спеціальністю, чи роботи, яку б вона могла виконувати, жодних документів про звільнення її з роботи у зв`язку зі скороченням чисельності працівників з 02.05.2018 року їй не вручили, конкретної дати звільнення не називали, не пропонували підписати будь-яке повідомлення з приводу майбутнього вивільнення.

Встановлено, що 30 червня 2018 року, приблизно о 10.00 годині, головний інженер Самбірського ВУВКГ Монастирський Р.В. повідомив ОСОБА_1 , щоб остання не виходила на роботу, оскільки з 03 липня 2018 року її звільнено з роботи.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , суд виходив з тих обставин, щонаказ № 96 від 03.07.2018 року по Самбірському ВУВКГ про звільнення позивачки з роботи з 03 липня 2018 року за п.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності працівників з виплатою суми належної заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку є незаконним, так як відповідач видав його в порушення статті 49-1 КЗпП України, без наступного повідомлення про звільнення з роботи згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України та без належного попередження про вивільнення працівника, чим порушив ст. 43 Конституції України, відповідно до якої кожен має право на працю, що включає можливість заробити собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновку, що при звільненні ОСОБА_1 з роботи відповідач не врахував її переважне право на залишення на роботі (стаж на даній посаді, кваліфікація та продуктивність праці), їй не було запропоновано іншу вакантну посаду, чим не дотримано вимоги ст. 49-2 КЗпП. Окрім цього, суд прийшов до висновку, що у позивача виникло право на поновлення її на роботі та на отримання середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Факт скорочення штатів повинен підтверджуватись пред`явленими власником документами, що засвідчують зменшення робіт, новий штатний розклад. Скорочення чисельності чи штату не повинні негативно впливати на якісний склад кадрів.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Дана правова позиція також викладена в Постановах Верховного Суду України від 01.04.15 року справі №6-40цс15, від 01.07.15 року у справі № 6-491цс15 та від 09.12.15 року у справі № 6-2123цс15.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Таким чином звільнення допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, всупереч зазначених вимог закону відповідачем не було запропоновано ОСОБА_1 іншої роботи за спеціальністю, чи роботи, яку б вона могла виконувати.

Згідно статтею 49-4 КЗпП та статтею 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» роботодавець не пізніше як за 3 місяці до намічуваних звільнень з причин економічного, технологічного, структурного чи аналогічного характеру або у зв`язку з ліквідацією, реорганізацією, зміною форми власності підприємства, установи, організації повинен надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо заходів по звільненню працівників та провести з ними консультації, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не було виконано вимоги закону, спрямовані на пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень працівників у Самбірському ВУВКГ, що свідчить про неправомірність наказу № 61 від 02.05.2018 року про скорочення штату працівників, на підставі якого позивачку звільнено з роботи.

Згідно ст.43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обгрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

Встановлено, що позивачка є членом профспілкової організації Самбірського ВУВКГ.

Як вбачається з матеріалів справи, всупереч п.4 ст. 247 КЗпП України ОСОБА_1 звільнено з роботи без згоди профспілкового комітету Самбірського ВУВКГ, що суперечить вимогам ст. 43 КЗпП України.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

З наведених мотивів, враховуючи, що при звільненні позивачки з роботи не було враховано стаж її роботи на підприємстві, а також не запропоновано посади, які вона за кваліфікаційними вимогами могла займати, чим було порушено її гарантоване Конституцією України право на працю, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення її на посаді машиніста підкачуючої насосної станції в Самбірському ВУВКГ м. Самборі Львівської області по АДРЕСА_1 з 03 липня 2018 року.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

У п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи, при цьому суд керується постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати».

Згідно з абзацом третім пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до абзаців пункту 8 вищевказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Якщо протягом періоду вимушеного прогулу на підприємстві було підвищено посадові оклади й тарифні ставки (у тому числі за посадою працівника, якого було незаконно звільнено), то згідно з п. 10 Порядку № 100 проводиться коригування заробітної плати, включаючи премії та інші виплати, що враховуються під час обчислення середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення на коефіцієнт підвищення посадових окладів і тарифних ставок.

Враховуючи, що позивачка ОСОБА_1 звільнена з роботи 03 липня 2018 року, розмір середньої місячної заробітної плати її слід обчислювати за останні два повні місяці: травень червень 2018 року. Заробітна плата ОСОБА_1 згідно представленої роботодавцем довідки про її доходи була:- травень 2018 року - 4545 грн. 71 коп. ( 10 робочих днів);- червень 2018 року - 4803 грн. 96 коп. (10 робочих днів). Відтак, одноденний середній заробіток позивачки, яка два місяці за період з травня 2018 року - червня 2018 року працювала на посаді машиніста насосної станції III-го підряду, становить: (4545, 71 + 4803, 96) : (10 + 10) =467 гривень 48 копійки.

Судом першої інстанції підставно задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, правильно визначено кількість робочих днів вимушеного прогулу ОСОБА_1 (129 робочих днів) та здійснено розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 60 304,92 грн. (129 дні вимушеного прогулу * 467,48грн./день = 60 304, 92 грн.).

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суд першої інстанції про те, що відповідач повинен відшкодувати позивачці моральну шкоду, завдану незаконним звільненням з роботи, що передбачено ст. 2371 цього Кодексу.

Як встановлено судом, незаконне звільнення позивачки з роботи привело до її стресового стану, що позначилось на її стані здоров`я, так як вона залишилась без належних засобів до існування, що підтверджується медичною довідкою №44, виданою Комунальним некомерційним підприємством «Центр первинної медико санітарної допомоги» Самбірської міської ради від 09.10.2018 року.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якшо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно п. 33 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст.237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до положень п.9 вищезазначеної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи фактичні обставини справи та докази, надані позивачем на підтвердження спричинення їй діями відповідача моральної шкоди, суд першої інстанції правильно вважає, що відповідач у відповідності до ст. 237 КЗпП України повинен відшкодувати ОСОБА_7 моральну шкоду в сумі 5 000,00 грн, оскільки такий розмір є достатнім для відновлення попереднього стану позивачки та відповідає засадам розумності та справедливості.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , представника Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 30 липня 2019 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , представника Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства - залишити без задоволення.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 30 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 13 березня 2020 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Н.М. Курій