КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2020 року місто Київ.

Справа 373/2102/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/6688/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді доповідача Желепи О.В.

суддів Кулікової С.В., Олійника В.І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Переяслав-Хмельницького районного суду Київської області від 06 лютого 2020 року (ухвалене в складі судді Свояка Д.В. інформація щодо дати складання повного тексту відсутня )

в справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовною заявою в якій просив стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 07.07.2017 в сумі 126647,79 грн., судовий збір 1921,00 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем 07.07.2017 був укладений кредитний договір № б/н, відповідно до якого відповідач отримала кредит в розмірі 100000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Проте, у зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань за кредитним договором та з врахуванням внесених відповідачем коштів на погашення кредиту утворилася заборгованість перед банком, яка станом на 29.10.2019 становить 134463,28 гривень, що складається з тіла кредиту 96908,19 гривень, процентів за користування кредитом - 37555,09.

Позивач просив стягнути частину заборгованості в розмірі 126647,79 гривень, яка складається з заборгованості за кредитом - 96908,19 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 07.07.2017 по 27.08.2019 - 29739,60 грн.

Рішенням Переяслав-Хмельницького районного суду Київської області від 06 лютого 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду 27 лютого 2020 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подав апеляційну скаргу , в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Зазначає, що оскаржуване рішення постановлено з порушенням норм процесуального та матеріального права, а висновки суду не відповідають матеріалам справи.

В апеляційній скарзі посилається на те, що безпідставним є звільнення відповідача від сплати заборгованості, адже з матеріалів справи не вбачається, а відповідачем не доведено відсутність заборгованості та виконання ним умов договору. Відповідно до підписаної анкети-заяви ОСОБА_1 погодився, що така анкета разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку, правилами користування карткою, складають договір про надання банківських послу, яких відповідач зобов`язується дотримуватись. Відсутність підпису відповідача на відповідних Тарифах, Умовах та правилах не свідчить про не укладеність договору. Відповідач висловив свою згоду з формою договору та його умовами, підписуючи анкету-заяву від 07.07.2017 року, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості.

Крім того, місцевий суд оскарженим рішенням не тільки призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, а ще і наносить шкоду усім споживачам банківських послуг, банку в цілому - порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави. Суд ігнорує, що важливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів.

Зазначає, що суд при вирішенні даного спору повинен був керуватись положеннями ст.ст. 634, 1054 ЦК України. Також посилається, на постанови Верховного суду від 28.03.2019 року по справі 428/2873/17, та від 08 липня 2019 року в справі №923/760/18, від 19 вересня 2019 року у справі №127/7543/17, від 26 вересня 2018 року у справі №1159/2146/15-ц. від 11 вересня 2019 року № 153/1334/16

В тексті апеляційної скарги позивач посилається, на додаткові докази: довідка про відкриті рахунки, виписка по рахунку, які долучені до апеляційної скарги, вказуючи причину пропуску подачі цих доказів до суду першої інстанції, необхідність тривалого часу на пошук вказаної інформації, з огляду на видачу кредиту у 2017 році.

Ухвалою від 31 березня 2020 року Київським апеляційним судом відкрито апеляційне провадження в даній справі та надано учасникам справи 5-ти денний строк з моменту отримання ухвали для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Станом на 15 червня 2020 року відзиву на апеляційну скаргу від учасників справи до суду не надходило.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 3 ст.203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

За нормами ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд вважав встановленими такі обставини.

До позовної заяви додано копію анкети-заяви про приєднання до «Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку», з якої вбачається, що ОСОБА_1 07.07.2017 ознайомився з договором про надання банківських послуг, приєднався до умов та правил їх надання та погоджується з його умовами. В анкеті-заяві відомості про те, яку послугу просить відповідач йому надати та який ліміт встановити, відсутні.

Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту, позивач в позовній заяві посилається на п.п.2.1.1.2.3, 2.1.1.3.4 Договору, на підставі яких відповідач при укладанні Договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

Відповідно до зазначених у позовній заяві розрахунків, банком нараховано загальну заборгованість за кредитом, яка підлягає до стягнення, в розмірі 126647,79 гривень, яка складається з заборгованості за кредитом - 96908,19 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 07.07.2017 по 27.08.2019 - 29739,60 грн.

До позову додано роздруківку витягу з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, яка не містить будь-яких позначок, які б вказували на ознайомлення відповідача з саме цими за змістом Умовами та Правилами надання банківських послуг в ПриватБанку. Вказаний витяг в розділі «Тарифи» має опис відкриття карткового рахунку рівня Platinum, та не має будь-яких позначок, які б вказували, що саме вказаний вид карткового рахунку був обраний відповідачем, та чи взагалі відповідач ознайомився із цими тарифами.

Оцінивши надані суду першої інстанції докази, суд встановив, що належних, допустимих та достатніх доказів щодо виникнення між позивачем та відповідачем зобов`язальних правовідносин на умовах, зазначених позивачем, суду не надано

Також районний суд встановив, недоведеність позивачем факту отримання відповідачем будь-яких карток, користування ними, а відповідно і не доведеність отримання кредиту.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів приходить до висновку, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, а висновки суду відповідають цим обставинам та вимогам закону.

Доводи банку про те, що підписавши анкету - заяву, відповідач погодився на всі істотні умови кредитного договору, які були викладені в умовах та правилах на час його укладення та які банк в подальшому буде змінювати на власний розсуд, колегія суддів не приймає з огляду на наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Відповідно до ч.8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 цього Закону споживач - фізична особа, яка набуває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Оскільки підписана анкета - заява не містила конкретних умов кредитування, розміру відсотків та інших обов`язкових платежів, які доведеться понести споживачу, внаслідок використання кредитної картки, а будь-яких інших документів відповідач не підписував, суд дійшов вірного висновку , щодо порушення банком закону України "Про захист прав споживачів".

Позивачем недоведено факту укладення з відповідачем договору № б/н від 07.07.2017 на умовах, зазначених позивачем.

Суд вірно встановив, що у разі, якщо Умови та Правила надання банком кредиту не містять підпису позичальника та при цьому банк не надає суду належних доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови та Правила містили ту чи іншу спірну умову у момент підписання заяви позичальника, або в подальшому не змінювались, то такі Умови та Правила надання банком кредиту не можуть вважатися складовою частиною кредитного договору банку з цим позичальником.

Підписана заява позичальника не містить посилання на конкретну редакцію таких Умов, відповідно, відсутні підстави для висновку, що відповідач ознайомлений саме із тими Умовами та Правилами, які додані до позовної заяви.

Вказане також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній в постанові від 11.03.2015 у справі №6-16цс15, згідно з якою умови надання споживчого кредиту фізичним особам не можна вважати складовою частиною укладеного сторонами кредитного договору, якщо такі умови не містять підпису позичальника. Також аналогічний підхід застосований у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16.

Суд вірно врахував висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у подібній справі №342/180/17, оскільки відповідач не визнав позовні вимоги, тобто не здійснив дій, які б свідчили про визнання позову повністю або частково у порядку, визначеному ЦПК України (ст. ст. 178, 180, 182). Припущення щодо того, що невизнання позову повинно мати характер відзиву або іншої заяви з процесуальних питань, де має бути зазначено заперечення щодо позовних вимог, не відповідає положенням ЦПК України, оскільки закон не передбачає такої дії відповідача, як невизнання. Отже, невизнання відповідачем позову може мати характер як дії, так й бездіяльності по відношенню до позовних вимог та реалізації права на заперечення щодо них.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду щодо даної категорії справ, викладеній в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17, у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»), а оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Посилання в апеляційній скарзі на необхідність врахування судової практики Верховного Суду від від 28.03.2019 року по справі 428/2873/17, та від 08 липня 2019 року в справі №923/760/18, від 19 вересня 2019 року у справі №127/7543/17, від 26 вересня 2018 року у справі №1159/2146/15-ц. від 11 вересня 2019 року № 153/1334/16, суперечать положенням процесуального закону з таких міркувань.

З урахуванням логічного й системного тлумачення положень ст.ст.403-404 ЦПК України і ст.ст.13, 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» можна зробити висновок, що у цивільному процесуальному законі визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду.

Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду.

Таким чином, у цьому випадку підлягають застосуванню не висновки, що містяться у наведених заявником постановах колегії суддів Касаційного цивільного суду, а висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, які повинні братись до уваги при вирішенні спору.

Тобто, судом вірно враховано висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені в постанові від 03 липня 2019 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що виконання банком своїх зобов`язань за кредитним договором та користування відповідачем кредитними коштами підтверджується розрахунком заборгованості, колегія суддів вважає безпідставними, так як розрахунок заборгованості не є належним доказом, в розумінні ч.2 ст. 78 ЦПК України, факту отримання кредитних карток, а також користування ними, та відповідно отримання кредитних коштів.

Розрахунки заборгованості за договором №б/н від 07.07.2017 не є доказами наявності або відсутності договірних зобов`язань між сторонами, оскільки вони є доповненням до позовної заяви із зазначенням обрахунку позивачем позовних вимог майнового характеру та мають інформаційний характер, а також не відповідають нормативним вимогам, яким має відповідати доказ здійснення фінансово-господарської операції - документ про здійснення операції з використанням електронних платіжних засобів.

Крім того, із наданих розрахунків не вбачається за можливе перевірити правильність нарахувань відповідних сум. Ніяких роз`яснень та доказів щодо принципу складення даних розрахунків справа не містить. Самі розрахунки не містять підпису відповідальних осіб та не скріплені печаткою банку, а відтак не можуть бути належним та допустимим доказом у справі.

Матеріали справи не містять доказів згоди відповідача на встановлення кредитного ліміту в сумі 100000 гривень, процентної ставки. Відсутні докази видачі відповідачу кредитної карти та строку її дії.

З наданого позивачем суду першої інстанції розрахунку заборгованості вбачається, що з 27.06.2018 р. банком була збільшена процентна ставка за користування кредитом до 0,01% річних, з 27.07.2018 р . - до 37,2 %.

Підстави такої зміни розміру процентної ставки позивачем у позовній заяві не наведені.

Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року (справа 6-1374цс17).

Згідно частини першої статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За частиною третьою статті 653 ЦК України в разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Отже, якщо сторони кредитного договору досягнули домовленості щодо всіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом з дотриманням певної процедури, то таке збільшення може відбуватись виключно в разі дотримання передбаченої договором процедури. У разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року № 6-2315цс16, від 30 листопада 2016 року № 6-82цс16.

Пунктом 1.1.3.2.4. Умов та Правил надання банківських послуг передбачено право банку змінювати тарифи, а також інші умови обслуговування рахунків. При цьому банк, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов`язаний не менше, ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема, у виписці за картрахунком, згідно п. 1.1.3.1.9. договору. Якщо протягом 7 днів банк не одержав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт прийняв нові умови.

Пунктом 1.1.3.1.9. Умов та Правил встановлено обов`язок банку не рідше одного разу на місяць способом, зазначеним у заяві, надавати власнику виписки про стан картрахунків і про здійсненні за минулий місяць операції за картрахунками.

Анкета-заява від 07.07.2017 року, що підписана відповідачем, не містить визначення способу надання йому банком виписки про стан картрахунків, а відтак, саме позивач повинен був довести, що позичальник був у спосіб, встановлений умовами договору, повідомлений про зміни процентних ставок за користування кредитним коштами.

Разом з цим, позивачем не було надано суду доказів виконання умов договору та вимог закону про повідомлення відповідача про підвищення процентної ставки, що позбавляє можливості суд перевірити правомірність нарахування позивачем процентів за підвищеними ставками.

Доводи банку про безпідставне звільнення відповідача від обов`язку повертати кошти, кролегія суддів не приймає, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Стаття 80 ЦПК України визначає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч.ч. 1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частинами 1, 2 ст.83 ЦПК України передбачено подання доказів сторонами та іншими учасниками справи безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатись до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Неявка до суду відповідача, який не повідомлений про розгляд справи в суді, не звільняє позивача від обов`язку доводити заявлені в позовній заяві вимоги та надавати всі наявні в позивача докази на момент подачі позову. Звертаючись до суду першої інстанції з клопотанням про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 81), позивач був обізнаний, що зобов`язаний надати всі наявні у нього докази разом із позовною заявою, однак свого обов`язку не виконав.

З огляду на вищезазначене та у відповідності до ст. 367 ЦК України апеляційний суд розглядає справу в межах заявлених вимог в суді першої інстанції, та доказів наданих до суду першої інстанції. Суд відмовив у прийнятті нових доказів на стадії апеляційного розгляду з огляду на наступне. Надаючи до апеляційного суду виписку по рахунку та ксерокопію фотокартки відповідача з кредитною карткою, позивач не довів виняткових випадків, які б свідчили про неможливість надання таких доказів до суду першої інстанції. Посилання на те, що необхідний був тривалий час для їх пошуку є відвертим зловживанням процесуальними правами , оскільки такі знаходились в кредитній справі відповідача, яка заведена в 2017 році, і відповідно жодних труднощів у працівника банку, який готував позов не було з тим, щоб надати такі докази разом з позовом.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що суд безпідставно позбавив відповідача обов`язку повертати кредит є надуманими, оскільки саме процесуальна поведінка позивача, який не виконав вимоги закону, подати всі наявні в нього докази одночасно з позовною заявою і стала причиною неможливості встановлення судом обставин, які не були доведені позивачем.

Інші доводи скарги висновків суду не спростовують та є фактично повторенням доводів позовної заяви, яким суд у своєму рішенні дав належну правову оцінку.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому вважає дане рішення суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу такою, що повинна бути залишена без задоволення.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судом першої інстанції. Судові витрати у виді судового збору за подачу апеляційної скарги покладено на особу, яка оскаржила рішення. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375,381-384, 389 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Заочне рішення Переяслав-Хмельницького районного суду Київської області від 06 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 15 червня 2020 року.

Суддя-доповідач:

Судді