ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1961/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/456/20 Категорія: 304000000 Корман О. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Храпка В.Д., Бондаренка С.І.

за участю секретаря Любченко Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення повноважень, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення повноважень.

На обгрунтування позовних вимог вказував, що по договору дарування від 27 травня 1994 року ОСОБА_2 і ОСОБА_1 співвласники частини будинку по АДРЕСА_1 . Усі правовідносини, що виникають з цього договору, або пов`язані з ним, регламентуються відповідними нормами чинного законодавства і судовому порядку. На умовах даного договору кожна сторона реально наділена спільними обов`язковими власними на свій розсуд і іншими повноваженнями, що випливають із його змісту і суті. З часом спільне життя, господарство, відпочинок та інші обставини, що мали істотне значення, змінилися і по договорам дарування від 29 серпня 2017 року ОСОБА_2 передала свою частку майнових прав в повному обсязі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , і вчинила ще ряд послідовних дій на зміну спільних правовідносин, що привело до втрати нею повноважень перебування в договірних відносинах їх основного договору. А її вихід з договору та юридичні наслідки поведінки підтверджується судовими розглядами і вимагає розмежування правової регламентації договору і додаткового захисту їх майнових інтересів.

На підставі вищевикладеного позивач просив суд припинити повноваження ОСОБА_2 в договорі дарування від 27 травня 1994 року з 29 серпня 2017 року, момента передачі спільного майна іншим особам; покласти на ОСОБА_1 повноваження єдиного представника по договору дарування від 27 травня 1994 року за адресою АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20 жовтня 2020 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення повноважень, відмовлено повністю.

Своє заочне рішення суд першої інстанції мотивував тим, що позивач ОСОБА_1 не надав суду достатніх та належних доказів, які б підтверджували обставини викладені в позовній заяві, а тому суд був позбавлений можливості оцінити доводи позивача.

Не погодившись з заочним рішенням суду, та не визнаючи його, вважаючи, що по суті розгляду у справі не було і були порушені процесуальні норми, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20 жовтня 2020 року скасувати і залишити позов без розгляду на підставі ст.257 ЦПК України. Судовий збір стягнути з відповідача в дохід держави.

Апелянт зазначив про наявності конфлікту інтересів, та вважає, що процес проведено з грубим порушенням процедури ст.ст.5, 189, 197, 200, 263, 264 ЦПК України, яка не передбачає за відсутності доказової бази таку форму відмови, що веде до обмеження повторного доступу до правосуддя.

Відповідач ОСОБА_2 не оскаржувала заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20 жовтня 2020 року в апеляційній інстанції.

Відповідач не скористалася правом, передбаченим ст.360 ЦПК України, і відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надала, однак відповідно до положень ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам закону заочне рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст.129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей.

Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Як вбачається з матеріалів справи 04 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду про припинення повноваження ОСОБА_2 в договорі дарування від 27 травня 1994 року з 29 серпня 2017 року, момента передачі спільного майна іншим особам та просив покласти на нього повноваження єдиного представника по договору дарування від 27 травня 1994 року за адресою АДРЕСА_1 , і при цьому не посилається на норми права, які підлягають застосуванню, та не вказує, в чому саме порушені його права.

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначено, щопо договорам дарування від 29 серпня 2017 року ОСОБА_2 передала свою частку майнових прав в повному обсязі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , і вчинила ще ряд послідовних дій на зміну спільних правовідносин, що привело до втрати нею повноважень перебування в договірних відносинах їх основного договору. Також зазначив, що вихід відповідача з договору та юридичні наслідки поведінки підтверджується судовими розглядами і вимагає розмежування правової регламентації договору і додаткового захисту їх майнових інтересів.

На підтвердження своїх позовних вимог позивач ОСОБА_1 надав копію договору дарування від 27 травня 1994 року, відповідно до якого ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_2 та ОСОБА_1 прийняли в дар кожен в рівних долях належну ОСОБА_5 1/3 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_2 , а також копію рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 09 жовтня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про приниження особистої гідності.

При цьому, позивачем до позовної заяви не додано жодного доказу на підтвердження обставин, викладених в позовній заяві, які стосуються укладення відповідачем договорів від 29 серпня 2017 року, або ж вчинення інших дій, на які вказав позивач.

Згідно ч.ч.1,3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Пунктом 6 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України визначено, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст.84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Отже, за встановлених обставин, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 , оскільки ним не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вимог, які є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах закону, не вказують, які ж саме права позивача порушено.

Що стосується вимог скаржника в апеляційній скарзі в частині залишення позову без розгляду на підставі ст.257 ЦПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно із п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Отже, суд може залишити без розгляду позов особи за заявою, поданою до початку розгляду справи по суті.

Апеляційним судом переглядається заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20 жовтня 2020 року, яким позов ОСОБА_1 уже вирішено і відмовлено у його задоволенні, а отже, справу розглянуто по суті. За таких обставин апеляційним судом позов ОСОБА_1 з підстав, передбачених ст.257 ЦПК України, не може бути залишено без розгляду на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції.

Щодо вимоги про стягнення судового збору з відповідача в дохід держави, то в даному випадку слід зазначити, що відповідно до ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем ОСОБА_1 при зверненні до суду з відповідним позовом та апеляційною скаргою на заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20 жовтня 2020 року судовий збір не було сплачено, оскільки позивач є інвалідом першої групи загального захворюванняпо зору, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 , серії НОМЕР_2 від 30 червня 2016 року (а.с.2). Докази наявності інших судових витрат понесених позивачем, у матеріалах справи відсутні тому відсутні підстави для їх стягнення.

З огляду на вище викладене, колегія суддів вважає, що ухвалене у справі заочне рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, зводяться до невірного трактування норм матеріального та процесуального права і правильності висновків суду не спростовують, тому заочне рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 грудня 2020 року.

Судді