Справа № 509/3530/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2020 року. Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряки Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт Овідіополь, цивільну справу за позовом Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , третя особа без на предмет спору на стороні позивача: концерн «Військторгсервіс» в особі філії «Одеське управління військової торгівлі концерну «Військторгсервіс» про усунення перешкод у користуванні майном,-

В С Т А Н О В И В:

13 серпня 2018 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив суд - зобов`язати ОСОБА_1 (ІПН- НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий ДП «Центр державних інформаційних ресурсів «Реєстр» від 17.11.2015) та будь-яких інших третіх осіб, усунути перешкоди Міністерству оборони України у користуванні торговельним місцем, шляхом звільнення торговельного місця № 3782 від розміщених на ньому двох 20-футових контейнерів (шляхом демонтажу) по АДРЕСА_1 на території ТОВ «Промтоварний ринок» за адресою: АДРЕСА_2 .

13 лютого 2020 року на адресу суду надійшла заява від представниці відповідача ОСОБА_1 адвоката Синько О.А., в якій вона просила суд закрити провадження по цивільній справі за позовом Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , третя особа без на предмет спору на стороні позивача: концерн «Військторгсервіс» в особі філії «Одеське управління військової торгівлі концерну «Військторгсервіс» про усунення перешкод у користуванні майном на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Представник позивача в судове засідання не з`явився про дату час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив, надіславши на адресу суду заяву в якій не заперечував проти закриття провадження по вказаній справі, з проханням розгляд справи проводити за його відсутності.

Відповідач та його представниця в судове засідання не з`явились про дату час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, причини своєї неявки суду не повідомили, однак від представниці відповідача на адресу суду надійшла заява в якій вона підтримала свою попередню заяву про закриття провадження по вказаній справі, з проханням проводити судовий розгляд за її відсутності.

Дослідивши матеріали справи суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що Договір № 41/2009 про надання прав платного користування місць для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ «Промтоварний ринок» по вул. Рожевій від 25 березня 2009 року, укладений між Міністерством оборони України, від імені якого діяло державне підприємство Міністерства оборони України «ПІВДЕНЬ» та ОСОБА_1 є господарським договором, уклав він його будучи підприємцем, для використання у законній господарській діяльності, а саме, торгівельній, і спір виник з приводу його розірвання, що згідно п.1 с. 1 ст. 20 ГПК України є юрисдикцією господарського суду.

13 лютого 2019 року Велика Палата Верховного Суду в рамках справи № 910/8729/18, провадження № 12-294гс18 (ЄДРСРУ № 79883411) дійшла наступних висновків з вищевикладеного питання.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності. Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до положень частини другої цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Аналіз змісту та підстав поданого позову свідчить про те, що спір між сторонами виник щодо недійсності господарського договору, яким було опосередковано зобов`язальні правовідносини сторін спору з виконання робіт та надання послуг.

Відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

За положеннями статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до статті 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства;

На час укладення Договору ОСОБА_1 діяв як ФОП, і був ним зареєстрований, згідно норм чинного законодавства, на даний час ОСОБА_1 знову являється Фізичною особою-підприємцем. За змістом правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як ФОП не припинились підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.

На підставі викладеного, керуючись 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, ст. 255 ЦПК України суд,-

У Х В А Л И В:

Закрити провадження по цивільній справі за позовом Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , третя особа без на предмет спору на стороні позивача: концерн «Військторгсервіс» в особі філії «Одеське управління військової торгівлі концерну «Військторгсервіс» про усунення перешкод у користуванні майном.

Роз`яснити позивачу, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подачі в 15-денний строк апеляційної скарги з дня її проголошення.

Суддя Д.М. Гандзій