Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа №711/6420/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2020 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого - судді Позарецької С.М.,

при секретарі Осадчій А.Ю.,

за участю позивача, який діє в своїх

інтересах та як законного представника

малолітніхї дітей ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Ганчука П.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Російської Федерації, третя особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , звернувся у Придніпровський районний суд м. Черкаси з позовом до Російської Федерації, третя особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради (залучена до участі у розгляді справи ухвалою суду від 12.08.2019р.) про відшкодування моральної шкоди.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився у м. Іловайськ Донецької області, був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, він має дружину ОСОБА_4 , з якою перебуває у шлюбі з 10.07.2010. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Також вказує, що негативні наслідки збройної агресії Російської Федерації проти України, тимчасова окупація та повсюдні прояви насильства на тимчасово окупованій території України, порушення прав людини, призвели до неможливості проживання на тимчасово окупованій Російською Федерацією території м. Харцизьк Донецької області та його, разом зі своїми малолітніми дітьми, вимушеного переселення у червні 2016 року до підконтрольної Україною території - АДРЕСА_2 .

Він звертався до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, за якою рішенням Придніпровського районного суду м. Черкас від 07.03.2019 у цивільній справі № 711/9914/18, яке не оскаржувалось з боку Російської Федерації у встановленому порядку та набрало законної сили, встановлено факт того, що вимушене переселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із малолітніми дітьми ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у червні 2016 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України.

Збройною агресією Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області України йому завдано істотної моральної шкоди.

Численні порушення Російською Федерацією основоположних прав і свобод, дають підстави заявляти вимоги до неї про компенсацію шкоди, завданої йому збройною агресією Російської Федерації проти України, про що свідчать такі обставини. До початку збройної агресії Російської Федерації проти України він був повноправним громадянином держави Україна, де людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Місцеве населення шанувало та дотримувалося звичаїв українського народу, відзначало державні свята та передавало від покоління до покоління традиції предків. Українська символіка використовувалася і пропагувалася, патріотичні заходи проходили з успіхом і бажанням брати участь у них. Проживаючи на території міста Харцизьк, він мав налагоджений побут, можливість вести повноцінне життя на рідній землі та користуватися усіма особистими немайновими і майновими благами, котрі гарантовані кожній людині. Але, зважаючи на незаконну окупацію Російською Федерацією частини території Донецької області, він був позбавлений такої можливості. У кінці 2013 року у м. Харцизьк почали заявлятися проросійськи налаштовані громадяни, які говорили про щасливе життя у Росії, про великі заробітні плати російського населення, про високий рівень життя і пропонували, так звані «програми переселення» у Росію. Ці проросійські провокатори обіцяли житло, працевлаштування, навчання, безкоштовну медицину. Місцевих жителів ця програма не дуже цікавила, багато людей просто не звертали на це уваги.

З травня 2014 року у м. Згурес ситуація загострилася. У місті почали з`являтися блокпости на дорогах, де перевіряли документи. З початком окупації збройними формуваннями Російської Федерації почалися суттєві зміни на території Донецької області.

Описані вище обставини призвели до неможливості подальшого проживання у місті Харцизьк, а тому не бажаючи миритися з новим ладом, який був нав`язаний збройними формуваннями РФ після захоплення міста та маючи реальні побоювання за свою безпеку та безпеку своїх малолітніх дітей, зібравши речі він ( ОСОБА_1 ) був вимушений покинути місто Харцизьк. У результаті вищезазначених подій він дуже виснажив свою нервову систему та здоров`я. Після переїзду, на нервовому підґрунті у нього погіршився сон, час від часу він відчуває панічні атаки. Психічно-емоційний стан після переселення дуже важкий, все майно, всі речі залишились на окупованій території. До вищезазначених подій, які трапилися в його рідному місті, відноситься вкрай негативно, має проукраїнську політичну позицію і мріє повернутися додому після звільнення від російських окупантів, вірить, що це можливо.

За таких обставин, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області України були порушені його права, передбачені розділом II Конституції України, Європейською конвенцією, Женевською конвенцією про захист цивільного населення під час війни 1949 року, іншими міжнародними актами, зокрема, такі як: право на житія, право на повагу до честі та гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право па повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії тощо.

Завдану моральну шкоду він оцінює в 1035300 гривень, що є еквівалентом 35000 євро за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання цього позову. Отже, загальна сума завданої їм ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ) Російською Федерацією моральної шкоди складає 3105900 гривень, що є еквівалентом 105000 євро за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання цього позову. Зазначений розмір завданої їм державою-агресором моральної шкоди розраховувався на підставі чинних нормативно-правових актів та практики Європейського суду з аналогічних питань, з урахуванням характеру, обсягу та тривалості порушень його особистих прав, свобод та інтересів.

Таким чином, позивач просить суд: стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 1035300 гривень, що є еквівалентом 35000.00 євро за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання цього позову; стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди 1035300 гривень, що є еквівалентом 35000.00 євро за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання цього позову; стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_3 у відшкодування моральної шкоди 1035300 гривень, що є еквівалентом 35000.00 євро за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання цього позову.

Ухвалою суду від 12.08.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено її до судового розгляду у відкритому засіданні за правилами загального позовного провадження. Крім того, сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті справи. Також, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Службу у справах дітей Черкаської міської ради (а.с. 30).

Крім того, ухвалою суду від 14.02.2020 закрито підготовче провадження по справі та призначено її до судового розгляду по суті у загальному позовному провадженні (а.с. 87).

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Ганчук П.Я. підтримав заявлені позовні вимоги та просив задовольнити у повному обсязі на підставі обґрунтування, що наведене у позові та з урахуванням доказів, які додані до нього.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та як законний представник малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , підтримав доводи свого представника та просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Крім того, зазначив, що він з дружиною та дітьми виїхали з місця свого проживання, втратили житло, доходи та бізнес. З 2015 року вони проживають в орендованій квартирі; позивач є головою громадської організації і отримує заробітну плату. Донька навчається у другому класі, син йде до шкоди у наступному році, дружина не працює, оскільки здійснює догляд за бабусею, яка проживає з ними. Завдана моральна шкода, оскільки все втрачено, дітям тяжко, вони страждають, по-своєму сприймають світ.

У судове засідання відповідач не з`явився, хоча про час, дату та місце проведення розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Про причини неявки суду не повідомлено. Відзив на позов не подано.

У судове засідання представник третьої особи не з`явився, хоча про час, дату та місце проведення розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Про причини неявки суду не повідомлено.

Заслухавши думку позивача та його представника, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов до таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідними відомостями, які містяться у його паспорті серії НОМЕР_1 (а.с. 5-6).

Крім того, згідно з даними Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який вони зареєстрували у Новомихайлівській сільській раді Мар`їнського району Донецької області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 2 від 10.07.2010 (а.с. 7).

Також встановлено, що від даного шлюбу сторони мають двох спільних дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується даними Свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 27.12.2011 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується даними Свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 20.05.2014 (а.с. 8).

З даних довідки від 15.06.2016 № вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибув, як внутрішньо переміщена особа з місця постійного проживання: АДРЕСА_1 , на фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 (а.с. 9).

До того ж, рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.03.2019 по справі № 711/9914/18 встановлено юридичний факт про те, що вимушене переселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , його сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 і його дочки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у червні 2016 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області України (а.с. 10-11). Вказане рішення в апеляційному порядку не оскаржувалося та набрало законної сили.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту щодо даних спірних правовідносин визначені Цивільним Кодексом України.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч.3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, відшкодування моральної (немайнової) шкоди є одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів кожної особи. Відшкодування моральної шкоди також передбачене Конституцією та багатьма нормативно-правовими актами.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 23 ЦК України).

Згідно із п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4, під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Вона може проявлятися у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому доказуванню під час вирішення спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Зокрема, з`ясуванню підлягає підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або шкоди немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені у статті 1167 ЦК України.

З`ясувавши обставини справи та дослідивши наявні докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 та його малолітнім дітям: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки відсутні належні та допустимі докази. Жодним чином позивачем не доведено факту втрати житла, майна, роботи; не знайшли свого підтвердження доводи про погіршення стану здоров`я позивача чи дітей; не підтверджено обставин порушення їхніх права щодо спілкування з родичами та близькими людьми.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 правовий статус тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, а також правовий режим на зазначених територіях визначаються цим Законом, Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права. Відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. За фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України.

Як передбачено ч. 2 ст. 7 згаданого Закону, Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.

Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок. За п. 1 ч. 1 ст. 1 цього Закону приватноправові відносини - відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб`єктами яких є фізичні та юридичні особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 згаданого Закону, пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Отже, Закон України «Про міжнародне приватне право» закріплює принцип абсолютного судового імунітету (недоторканність, звільнення від чого-небудь) іноземної держави. Судовий імунітет держави включає: судовий імунітет у вузькому значенні слова - саму непідсудність однієї держави судові іншої держави, а також імунітет від забезпечення позову. Теорія абсолютного імунітету держави базується на принципі сучасного міжнародного публічного права - суверенній рівності держав. Як суб`єкт міжнародного приватного права, держава не втрачає властивості суверена, а продовжує діяти як владна особа, що користується абсолютним імунітетом. Правило судового імунітету не поширюється на можливість пред`явлення позову до держави у національний суд цієї держави.

На підставі принципу національного режиму і судового імунітету іноземної держави іноземці, як і громадяни України, можуть пред`явити позов до іноземної держави, просити про забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України або законом України. Питання про те, який орган іноземної держави компетентний дати таку згоду, вирішується законодавством даної іноземної держави. Іншими словами, іноземна держава не може бути залучена до суду як відповідач або третя особа без згоди на це компетентних органів відповідної держави. Таким чином, судовий імунітет іноземної держави означає непідсудність її суду іншої держави. Він ґрунтується на суверенній рівності держав, в силу принципу «рівний над рівними не має юрисдикції, влади» «par in parem non habet imperium».

Незважаючи на те, що посольством Російської Федерації в Україні 30.08.2019 отримано позовну заяву з додатками, ухвалу про відкриття провадження по справі, а 22.11.2019, 10.02.2020 і 19.02.2020 виклики у судові засідання, до суду не було надано відзив на позов та інформацію про те, чи надано компетентним органом Російської Федерації згоду на пред`явлення ОСОБА_5 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , позову до Російської Федерації.

Частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, у задоволенні позову ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , пред`явленого до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, слід відмовити з огляду на принципи міжнародного права, з метою недопущення порушення принципу імунітету держави.

При цьому, необхідно звернути увагу позивача про можливість звернення для захисту своїх прав та прав малолітніх дітей, порушених у зв`язку з конфліктом, до Європейського суду з прав людини. Втрата майна, необхідність залишати власні домівки, розірвання зв`язків з родиною, незаконні затримання, насильницькі зникнення, посягання на честь і гідність, порушення права на вільне пересування, утиски з боку незаконних угрупувань - усі проблеми, пов`язані з конфліктом на Сході України можуть бути оскаржені у цій регіональній інстанції (рішення Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia, рішення від 08.07.2004, рішення Turturica and Casian v. theRepublic of Moldova and Russia від 30.08.2016).

На підставі викладеного та, керуючись Конституцією України, ЦК України, ст.ст.4, 5, 12, 13, 76-84, 259, 268 ЦПК України суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Російської Федерації, третя особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради про відшкодування моральної шкоди, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції до Черкаського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 10.03.2020 року.

Головуючий: С. М. Позарецька