П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2020 року

м. Харків

Справа 641/9587/18

Провадження № 22-ц/818/463/20

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Бровченка І.О.,

суддів: Бурлака І.В., Маміна О.В.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Мітрохіна Дмитра Валерійовича на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 жовтня 2019 року та додаткове рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2019 року в складі судді Боговського Д.С.,

встановив:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому після уточнення вимог просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь понесені витрати по сплаті комунальних послуг в загальному розмірі 26782,58 грн; відшкодувати судові витрати.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Інша частина житлового будинку належить її сестрі ОСОБА_2 . В даному житловому будинку зареєстровані та фактично проживають позивач та її два сина, а також фактично мешкає ОСОБА_3 , 1991 р.н. Відповідач ОСОБА_2 систематично користується житловим будинком та користується комунальними послугами, однак не виконує обов`язки щодо їх оплати, не приймає участі в утриманні та збереженні спільного майна. Розмір фактично понесених позивачем витрат по оплаті комунальних послуг за період з 01 жовтня 2015 року по 01 жовтня 2018 року складає 53565,16 грн, а оскільки відповідач є власником 1/2 частки житлового будинку, з неї підлягає стягненню половина понесених витрат по оплаті комунальних послуг в розмірі 26782,58 грн.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 жовтня 2019 року з урахуванням додаткового рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів залишено без задоволення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

13 листопада 2019 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Мітрохіним Д.В. на зазначені судові рішення подано апеляційну скаргу.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 є власником Ѕ частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , з відповідною часткою надвірних споруд, належним чином не виконує обов`язки по утриманню та збереженню спільного майна.

Позивачем були понесені витрати по сплаті житлово-комунальних послуг, нарахованих за адресою: АДРЕСА_1 . Свідки не змогли підтвердити або спростувати факт користування відповідачем житлово-комунальними послугами. Посилається на статті 322, 356, 358, 541, 544, 360 ЦК України, статті 5,16, 20, 162 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а також правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 592/3181/16-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Мітрохіна Д.В. на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 жовтня 2019 року та додаткове рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 02 грудня 2019 року закінчено підготовку апеляційного розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Призначено цивільну справу до розгляду судом апеляційної інстанції в приміщенні Харківського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами справи.

09 грудня 2019 року представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 жовтня 2019 року та додаткове рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2019 року - без змін. Вказує на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що понесені витрати на оплату житлово-комунальних послуг є необхідними, розумними та обґрунтованими для збереження спільного майна та підтримання його у належному стані. Відповідач фактично не мешкає у спільному будинку, не користується житлово-комунальними послугами, в тому числі природним газом, електричною енергією та водопостачанням. Відповідачка зареєстрована та мешкає за іншою адресою, де в повному обсязі сплачує за усі комунальні послуги, в тому числі за природній газ, вивіз сміття, електропостачання, водопостачання та водовідведення. Саме позивач та члени її родини на свій власний розсуд користуються газом для опалення будинку та приготування їжі, не погоджуючи із відповідачем обсяги його використання, а тому відсутні підстави вважати, що понесені позивачем витрати є необхідними витратами на утримання майна та його збереження.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ані позивачем, ані її представником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що понесені позивачем витрати на оплату житлово-комунальних послуг, а саме витрати за спожитий природний газ, електричну енергію, водопостачання та вивезення побутових відходів, є необхідними, розумними та обґрунтованими для збереження спільного майна та підтримання його у належному стані, суд вважав заявлені позивачем вимоги необґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Судом встановлено, що на підставі договору дарування, посвідченого 30 вересня 2003 року ПН ХМНО Бєсєда Д.О., ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить по 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

Згідно відомостей Реєстру територіальної громади за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Сторонами у справі не оспорюється, що в житловому будинку фактично мешкають: позивач ОСОБА_1 разом із двома її синами та невісткою ОСОБА_3 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно даних ТОВ «Харківгаз збут» від 13 листопада 2018 року за адресою: АДРЕСА_1 , відкрито особовий рахунок на ім`я ОСОБА_1 , кількість зареєстрованих осіб 3, для обліку та нарахування обсягу природного газу; за період з 01.07.2015 по 01.11.2018 за надані послуги було сплачено 43122,04 грн.

Згідно даних ТОВ «Харків Екоресурс» від 05 листопада 2018 року за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано 3 осіб, особовий рахунок відкритий на ім`я ОСОБА_1 ; за період з 01.10.2015 по 01.10.2018 за послуги з вивезення побутових відходів нараховано 1384,94 грн., а сплачено 1403,74 грн.

Згідно даних КП «Харківводоканал» від 19 квітня 2019 року за адресою: АДРЕСА_1 особовий рахунок відкритий на ім`я ОСОБА_7 ; у період з 01 жовтня 2015 року по 01 жовтня 2018 року надійшла оплата за послуги з централізованого водопостачання на загальну суму 1041,83 грн, оплата за водовідведення не нараховується.

Згідно даних АТ «Харківобленерго» за адресою: АДРЕСА_3 Харків, АДРЕСА_1 , відкритий особовий рахунок на ім`я ОСОБА_7 ; за період з жовтня 2015 року по жовтень 2018 року за споживання електричної енергії сплачено 7997,55 грн.

Як на підставу свої позовних вимог позивач ОСОБА_1 посилається на те, що за період з 01 жовтня 2015 року по 01 жовтня 2018 року нею було понесено витрати на оплату комунальних послуг в загальному розмірі 53565,16 грн, а оскільки відповідач є власником половини житлового будинку, остання зобов`язана відшкодувати половину понесених нею витрат в сумі 26782,58 грн.

Відповідно до частини першої статті 322 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції чинній на час виникнення оспорюваних відносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог та відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Аналіз наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Як свідчать матеріали справи, 30 вересня 2003 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладено договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бесєда О.Д. На підставі договору ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прийняли в дар та відповідно кожна з них набула право власності на Ѕ частину кожна житлового будинку з надвірними спорудами. (а.с. 12).

Як вбачається з копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно власниками житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 30 вересня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бесєда О.Д., є ОСОБА_2 - 1/2 частка приватної спільної часткової власності; ОСОБА_1 - 1/2 частка приватної спільної часткової власності. Дата прийняття рішення про реєстрацію права власності 13 січня 2004 року, що також підтверджується копією технічного паспорту на житловий будинок (а.с. 13, 14-17).

Таким чином, сторони є співвласниками житлового будинку, їм належить по Ѕ частини житлового будинку на праві приватної спільної часткової власності, і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Сторонами у справі не оспорювалось, що в житловому будинку фактично мешкають: позивач ОСОБА_1 разом із двома її синами та невісткою ОСОБА_3 . Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , є співвласником житлового будинку, а саме є власником Ѕ житлового будинку АДРЕСА_1 .

Матеріалами справи підтверджено фактично понеси витрати ОСОБА_1 по сплаті житлово-комунальних послуг, що нараховуються за адресою: АДРЕСА_1 .

Свідки допитані в суді першої інстанції ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 повідомили, що іноді бачили відповідача ОСОБА_2 в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , однак підтвердити чи спростувати факт користування нею житлово-комунальними послугами не змогли.

Власникові, відповідно до ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із ст. 322 цього Кодексу власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Співвласник, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний, згідно ст. 360 та 361 ЦК України, брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону України від 24 червня 2004 року «Про житлово-комунальні послуги», в редакції на час виникнення правовідносин, передбачений обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції на час виникнення правовідносин», залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції на час виникнення правовідносин, споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції на час виникнення правовідносин», плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, для стягнення коштів сплачених позивачем за житлово-комунальні послуги позивач повинен довести, що відповідач є споживачем комунальних послуг про стягнення яких заявлено позовні вимоги, та фактично користується ними.

Згідно «б» ч. 1 ст. 15 Закону України «Про відходи» громадяни України, іноземці та особи без громадянства зобов`язані вносити в установленому порядку плату за користування послугами з вивезення побутових відходів.

Плата за надані послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору і тарифів (п. 13 Правил надання послуг з вивезення побутових відходів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1070 від 10 грудня 2008 року).

Відповідно до ст. ст. 67-68 ЖК України та ст. 22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» наймач або власник житла зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за надані комунальні послуги. Плата за надані комунальні послуги у вигляді питного водопостачання та водовідведення береться за затвердженими у встановленому порядку тарифами.

При цьому, якщо в квартирі споживача встановлений засіб обліку води, то сплата за спожиту воду справляється згідно з показниками таких засобів обліку, а у разі, якщо в квартирі відсутні такі засоби обліку води, то відповідно до п.21 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання з розрахунку на одну особу.

З позовної заяви, яка неодноразово уточнювалась позивачем вбачається, що відповідач використовує будинок тільки щоб переодягнутися, вийти на город, за весь час жодного разу навіть не переночували. В будинку відсутня холодна та гаряча вода, воду носять з колонки.

З відповіді ТОВ «Харківекоресурс» та квитанцій про сплату наданих послуг вбачається, що нарахування за надані послуги з вивезення сміття нараховується на трьох осіб, тобто осіб які зареєстровані у житловому будинку.

З відповіді КП «Харківводоканал» від 19 квітня 2019 року вбачається, що у зв`язку з відсутністю нарахувань плати за послуги з централізованого водовідведення, оплати за період з 01.10.2015 по 01.10.18 року не надходили. За адресою: АДРЕСА_1 на особовий рахунок № НОМЕР_1 у період з 01.10.2015 року по 01.10.2018 року надійшли оплати за послуги з централізованого водопостачання на загальну суму 1041, 83 грн.

З позовної заяви та уточнених позовних вимог вбачається, що централізоване водопостачання в будинку відсутнє, користувачі користуються колонкою.

З квитанції КП «Харківводоканал» за липень 2018 року вбачається, що розрахунок за послуги водопостачання здійснюється на підставі тарифів на 2 зареєстрованих осіб.

Наявні в матеріалах докази містять відомості, що ОСОБА_2 у житловому будинку АДРЕСА_1 не зареєстрована.

Таким чином, за послуги водопостачання та вивезення сміття здійснюється нарахування за надані послуги на осіб, які зареєстровані у житловому будинку та отримують вказані послуги. ОСОБА_2 у спірному будинку не проживає. Позивачем не доведено, що виконавцями послуг з водопостачання та вивезення сміття здійснюються нарахування за цінами/тарифами на ОСОБА_2 , а позивач сплачувала вказані житлово-комунальні послуги, у зв`язку з чим позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Аналогічним чином не підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині стягнення коштів за енергопостачання, оскільки вартість вказаних послуг нараховується за приладами обліку та ці послуги споживаються тими особами, які фактично мешкають у житловому приміщенні. Сторони визнають, що відповідач у житловому будинку не мешкає. Послуга з електропостачання не є послугою з утримання будинком.

Колегія суддів також не вбачає підстав для задоволення позовних в частині стягнення витрат на послуги з газопостачання.

З відповіді ТОВ «Харківгаз збут» від 13.11.18 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_3 Харків АДРЕСА_1 відкрито особовий рахунок НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 , зареєстровано 3 особи. ТОВ «Харківгаз збут» проводить нарахування розміру оплати, виходячи з даних про обсяг природного газу, які отримані від ПАТ «Харківміськгаз».

З наявної в матеріалах справи копії договору про надання населенню послуг з газопостачання від 15 серпня 2001 року вбачається, що при наявності газових лічильників оплата за використаний природний газ здійснюється згідно з показаннями газових лічильників.

В житловому будинку по АДРЕСА_1 нарахування здійснюються на ім`я ОСОБА_1 (зареєстровано 3 особи) за фактично спожитий газ згідно показань лічильників.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача на її користь вартість Ѕ частини сплачених коштів за спожитий нею газ.

Разом з тим, ОСОБА_2 вказані послуги не отримує, в спірному будинку не проживає. В позовній заяві позивач посилається на стягнення в порядку регресу вартості Ѕ частини комунальних послуг, а не вартості послуг пов`язаних з утриманням будинку. Сторонами по справі не погоджувався обсяг газу, який споживається. Позивачем не доведено, що споживання газу, яке використовується членами родини ОСОБА_1 на власний розсуд є необхідним, розумний та обґрунтованим для утримання спільного майна. Доказів того, який об`єм газу було використано саме для обігріву будинку, матеріали справи не містять.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволені позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 понесених витрат по оплаті комунальних послуг у розмірі 26782 грн. 58 коп.

Враховуючи, що у задоволені позову відмовлено, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України підстави для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу відсутні, у зв`язку з чим додаткове рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2019 року підлягає залишенню без змін.

Посилання в апеляційній скарзі, що при ухвалені судового рішення судом не враховано висновки Верховного Суду викладені у постанові від 13 грудня 2018 року у справі 592/3181/16-ц та постанові від 13 березня 2019 року у справі 521/3743/17-ц, висновків суду не спростовують, оскільки обставини справи не є подібними.

По справі № 592/3181/16-ц предметом розгляду було стягнення коштів за спожиті в квартирі послуги централізованого водопостачання, централізованого теплопостачання, централізованого газопостачання та послуги з утримання квартири. При цьому на відповідача здійснювалось нараховування послуги згідно встановленими тарифами/цінами та остання користувалась ними. Разом з тим, по справі № 641/9587/18 ОСОБА_2 у житловому будинку не проживає, централізоване водопостачання та теплопостачання в будинку відсутнє. ОСОБА_1 сплачено комунальні послуги які остання, разом з членами своєї родини, споживає. З позовними вимогами, які пов`язані з утриманням будинку, а не з спожитими нею комунальними послугами, позивач не зверталась.

По справі № 521/3743/17 предметом розгляду було стягнення коштів по борговій розписці за отримані комунальні послуги, тобто правовідносини не є подібними.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Оскільки позов задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат (витрат на правничу допомогу), понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Мітрохіна Дмитра Валерійовича залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 жовтня 2019 року та додаткове рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку тільки у випадках, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 12 лютого 2020 року.

Головуючий - суддя - І.О. Бровченко

Судді : І.В. Бурлака

О.В. Маміна