Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2020 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючого-судді Бенца К.К.,

при секретарі - Віраг Е.М.

за участі :

представника позивача - Маркусь М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , подану в особі уповноваженого представника Маркусь М.І. до Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що 11 грудня 2006 року між відповідачем та позивачем було укладено кредитний договір № МКМОGК00000009, згідно з яким позивачу було надано кредит в сумі 32800 доларів США. Встановлений договором кінцевий термін погашення 11.12.2026 р.

ПАТ КБ «Приватбанк» через несвоєчасне виконання позивачем своїх зобов`язань звернувся до відповідача з вимогою, а згодом з позовом до суду , в яких просив стягнути всю заборгованість за кредитним договором до закінчення строку дії договору.Позивач зазначає, що 03 квітня 2013 року Ужгородський міськрайонний суд ухвалив рішення у справі №712/12054/12 за позовною заявою ПАТ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором № MKMOGK00000009 від 11.12.2006 р., яким позовні вимоги задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №MKMOGK00000009 від 11.12.2006 р. у розмірі 50237,69 грн., що згідно з офіційним курсом становило 6295,45 доларів США. Згідно з судовим рішенням сума стягнення складала: заборгованість по кредиту - 4551,65 доларів США; заборгованість по процентам - 863.36 доларів США; заборгованість по комісії 328 доларів США; пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання - 552.44 доларів США.

Рішення суду набрало законної сили і на виконання рішення суду було видано виконавчий документ. В процесі проведення виконавчих дій з боржника стягнуто та перераховано стягувачу 38745.14 грн.

Станом на 03.09.2018р. залишок заборгованості боржника згідно виконавчого листа №712/12054/12 складає 11 994,93 грн.

Позивачу стало відомо, що 21 грудня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем вчинено виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі за №24347 відповідно до якого запропоновано стягнути з позивача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість, що виникла по кредитному договору № MKMOGK00000009 від 11.12.2006 р. в сумі 26843,60 доларів США, що за курсом НБУ 26,654606 станом на 03.10.2017 складає 715505,58 грн.,за період з 11.12.2006 р. по 03.10.2017р.Розмір заборгованості складається з:заборгованість за тілом кредиту - 4551.65 доларів США (121322,44 грн.); заборгованість за відсотками - 3431.40 доларів СІІІА (91462,61 грн.); заборгованість з комісії-4657,60 доларів США (124146,49 грн.); заборгованість з пені - 14202,95 доларів США (378574,03 грн.).

Позивач зазначає, що Ужгородським міським відділом державної виконавчої служби Головного ТУЮ у Закарпатській області 20.04.2018 відкрито виконавче провадження ВП № 56236560 з примусового виконання виконавчого напису №24347 виданого 21.12.2017 р. про стягнення з позивача суму заборгованості в розмірі 715 505,58 грн. Постановою державного виконавця від 17.05.2018 р. у виконавчому провадженні ВП № 56236560 накладено арешт на майно позивача.

Позивач вважає виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем 21.12.2017р. та зареєстрований в реєстрі за № 24347 таким, що не підлягає виконанню.

Позивач вважає, що виконавчий напис було видано з грубими порушеннями вимог діючого законодавства, через недотримання приписів щодо видачі нотаріусами виконавчих написів, а також спірністю вимог, на виконання яких такий напис було видано, невідповідністю фактичного боргу тому, який було визначено нотаріусом у виконавчому написі. Тому такий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню в судовому порядку, як єдиний та відповідний спосіб захисту порушених прав та інтересів позивача.

Зокрема, вчинено виконавчий напис за відсутності передбачених законодавством документів, що підтверджували безспірність його заборгованості перед відповідачем, нотаріус при вчиненні виконавчого напису не врахував та не перевірив факту наявності чи відсутності спору щодо заборгованості. Позивач стверджує, що нотаріус не перевірив безспірність заборгованості. Виконавчий напис вчинений всупереч вимог закону, оскільки з дня виникнення права минуло понад 3 роки, такий виданий після спливу строку позовної давності.

За таких обставин, позивач, вважає, що виконавчий напис вчинений з порушенням приписів чинного законодавства , заборгованість, зазначена у виконавчому написі, на момент його вчинення була спірною, а відтак просить суд ухвалити рішення, якимвизнати виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Руслана Олеговича, вчинений 21 грудня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 24347 таким, що не підлягає виконанню.

В судове засідання позивач не з`явився, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Представник позивача Маркусь М.І. в судовому засіданні позов підтримав повністю, просив суд його задовольнити, з підстав та мотивів викладених у позові. Зокрема зазначив, що заборгованість зазначена у виконавчому написі за нарахованою пенею значно перевищує тіло кредиту. Наголосив на тому, що виконавчий напис може бути вчинений в межах строку позовної давності, натомість оспорюваний виконавчий напис виданий після спливу строку позовної давності.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Надав суду письмовий відзив на позов, відповідно до якого з позовом не погоджується , вважає, що вчинений нотаріусом виконавчий напис був здійснений у відповідності до чинного законодавства, підстав для відмови у вчиненні нотаріальних дій у нотаріуса не було, подані для вчинення нотаріальних дій всі документи відповідали вимогам законодавства, а тому просить відмовити у задоволенні позову. Також подав до суду заяву про розгляд справи у відсутності представника.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. у судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутності.

13.11.2018 року, 11.02.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. подано заяву про розгляд справи без його участі.

21.02.2019 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву.

21.02.2019 року представником відповідача подано заяву про розгляд справи без його участі.

25.02.2019 року представником позивача подано заяву про долучення до матеріалів справи постанову та проведення підготовчого судового засідання без його участі.

19.03.2019 року, 30.07.2019 року, 15.10. 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. подано заяву про розгляд справи без його участі.

04.02.2019 року представником позивача долучено до матеріалів справи копію рішення.

В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії:

12 жовтня 2018 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду прийнято позову заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 308/10803/18 та призначено підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження.

25.02.2019 року Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Заслухавши вступне слово представника позивача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власноїініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 11 грудня 2006 року між відповідачем та позивачем було укладено кредитний договір № МКМOGК00000009, згідно з яким позивачу було надано кредит в сумі 32800 доларів США. Встановлений договором кінцевий термін погашення 11.12.2026 р.Вказані обставини встановлені судовим рішенням від 03.04.2013 року у справі № 712/12054/12.

З огляду на прострочення позичальником ОСОБА_1 строків сплати кредиту, процентів за користування ним ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду про стягнення забогованості.

Як встановлено судом, рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 03 квітня 2013 року ухваленому у справі №712/12054/12 за позовною заявою ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором № MKMOGK00000009 від 11.12.2006 р. вимоги банку було задоволено - стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №MKMOGK00000009 від 11.12.2006 р. станом на 28.03.2012 року у розмірі 50237,69 грн., що згідно з офіційним курсом становило 6295,45 доларів США. Згідно з судовим рішенням стягнуту суму складали: заборгованість по кредиту - 4551,65 доларів США; заборгованість по процентам - 863.36 доларів США; заборгованість по комісії 328 доларів США; пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання - 552.44 доларів США.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду у справі №712/12054/12 набрало законної сили 13.05.2013 р. у зв`язку з чим судом 22.07.2013 р. було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором № MKMOGK00000009 від 11.12.2006 р. в сумі 50237 грн.

Згідно листа Ужгородського міського відділу ДВС ГТУЮ у Закарпатській області №52493 18 від 03.09.2018р. підтверджується, що дійсно на виконанні у вказаному відділі ДВС перебуває виконавче провадження №52149393 по виконанню виконавчого листа №712/12054/12 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» суму заборгованості в розмірі 50237,69 грн. та 502.38 грн. судового збору. В процесі проведення виконавчих дій з боржника стягнуто та перераховано стягувачу 38745.14 грн. Станом на 03.09.2018р. залишок заборгованості боржника згідно виконавчого листа №712/12054/12 складає 11 994,93 грн.

Як встановлено судом, 21.12.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. було вчинено виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі за №24347 яким запропоновано стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість, що виникла по кредитному договору № MKMOGK00000009 від 11.12.2006 р. в сумі 26843,60 доларів США, що за курсом НБУ 26,654606 станом на 03.10.2017 складає 715505,58 грн.,за період з 11.12.2006 р. по 03.10.2017р.Розмір заборгованості складається з:заборгованість за тілом кредиту - 4551.65 доларів США (121322,44 грн.); заборгованість за відсотками - 3431.40 доларів СІІІА (91462,61 грн.); заборгованість з комісії-4657,60 доларів США (124146,49 грн.); заборгованість з пені - 14202,95 доларів США (378574,03 грн.).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить з наступного.

Порядок вчинення виконавчих написів визначається положеннями Закону України «Про нотаріат», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 р. № 296/5; постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 р. № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів».

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною першої статті 1 Закону України від 2 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» (далі Закон «Про нотаріат») нотаріат в Україні це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6- 887цс17, у постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі №199/183/17 та у постанові від 04 липня 2018 року у справі №757/29988/17.

Судом з`ясовано, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 03 квітня 2013 року ухваленому у справі №712/12054/12 за позовною заявою ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором № MKMOGK00000009 від 11.12.2006 р. вимоги банку було задоволено - стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №MKMOGK00000009 від 11.12.2006 р. станом на 28.03.2012 року у розмірі 50237,69 грн., що згідно з офіційним курсом становило 6295,45 доларів США. Згідно з судовим рішенням стягнуту суму складали: заборгованість по кредиту - 4551,65 доларів США; заборгованість по процентам - 863.36 доларів США; заборгованість по комісії 328 доларів США; пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання - 552.44 доларів США.

Отже, пред`явивши позов про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, банк реалізував своє право на дострокове стягненнязаборгованості за кредитним договором від 11.12.2006 р. №MKMOGK00000009 .

У постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 Велика палата ВерховногоСуду вказала на те, що за змістом ст. 526, ч. 1 ст. 530, ст. 610 і ч. 1 ст. 612 ЦК України належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням

Відповідно до ч. 1 ст. 1048, ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одер-жання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавцяв охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, після пред`явлення кредитодавцем у 2012 році вимоги до позичальника ОСОБА_2 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором від 11.12.2006 р. №MKMOGK00000009 , він не вправі нарахувати до стягнення проценти за користування кредитом.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконує належним чином, не є підставою для нарахування процентів та пені за Кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, тому строк дії договору змінився і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.

Натомість ПАТ КБ «Приватбанк» усупереч наведеним нормам матеріального права включено в розрахунок заборгованості за кредитним договором, на підставі якого було вчинено оспорюваний виконавчий напис, нараховані після зміни строку виконання основного зобов`язання проценти , а відтак така заборгованість не може вважатися безспірною.

Однак приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., вчиняючи виконавчий напис зареєстрований в реєстрі за за №24347, на ці обставини уваги не звернув.

Крім цього, виконавчий напис було вчинено щодо стягнення заборгованості за (кредитом), яка уже була стягнута за рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 03 квітня 2013 року у справі № 712/12054/12.

Наведене свідчить про те, що указана ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість ОСОБА_1 не була безспірною, що унеможливлювало вчинення нотаріусом виконавчого напису (такий висновок суду відповідає правовій позиції, сформу-льованій Верховним Судом у постанові від 12 вересня 2018 року у справі №753/22443/15-ц).

Отже, безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, яка виключає можливість спору з боку боржника щодо її розміру, строку, за який вона нарахована, тощо, а відтак, і документи, які підтверджують її безспірність і на підставі яких нотаріуси здійснюють виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними та стовідсотково підтверджувати наявність у боржника заборгованості перед кредитором саме в такому розмірі.

В даному випадку нотаріус при вчиненні спірного напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом.

Що стосується строку протягом якого вчиняється виконавчий напис, суд зазначає наступне.

Пунктом 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованоїЗаконом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 р., передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 р. за заявою 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 р. за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому відповідно до ч. 1ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого праваабо про особу, яка його порушила.

Відповідно ст. 88 ЗУ «Про нотаріат» визначено, що виконавчий напис вчиняється нотаріусом за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Відповідно достатті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зіст. 266 ЦК Українизі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Пунктами 3.1. 3.5. Глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5 передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком № 1172.

Судом встановлено, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за написом, та дотримання стягувачем вимог закону щодо трирічного строку подання про вчинення виконавчого напису з часу настання у нього права на звернення з вимогами по кожному окремому щомісячному платежу, чим порушив норми ст. 88 Закону України «Про нотаріат».

Таким чином, право позивача у даному випадку порушене і воно підлягає судовому захисту у спосіб, визначений позивачем, який відповідає закону.

Виходячи з правової природи виконавчого напису, який є виконавчим документом, суд відповідно до заявлених позовних вимог, з метою ефективного захисту порушеного права позивача, вважає за можливе застосувати такий спосіб захисту прав позивача, як визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається,виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з підстав та мотивів викладених вище.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача.

За правилами статті 141 ЦПК України з відповідача Публічного акціонерного товариства КБ «Привабанк» на користь позивача ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені ним судові витрати на сплату судового збору за подання позову у розмірі 704 грн 80 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», главою 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 р. № 296/5, ст.ст. 12,13, 258-259, 268, 272-273 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 , подану в особі уповноваженого представника Маркусь М.І. до Публічного акціонерного товариства КБ «Привабанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню- задовольнити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Руслана Олеговича, вчинений 21.12.2017р. за реєстровим №24347 про стягнення на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» з ОСОБА_1 суму заборгованості за кредитним договором № MKMOGK00000009 від 11.12.2006 р. в сумі 26843.60 доларів США, що складає 715505,58 грн. та витрат за вчинення виконавчого напису в сумі 1800 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства КБ «Привабанк» на користь позивача ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір в сумі 704 грн 80 коп.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Закарпатського Апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Ужгородський міськрайонний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцятиднів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст. 355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 ( місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач - ПАТ КБ «Привабанк», місце знаходження: 01001, м.Київ, вул. Грушевського, 1Д, ;

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, місце знаходження: 01001, м.Київ, вул. Лютеранська, 3, офіс 31.

Дата складання повного тексту рішення суду 21.02.2020 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду К.К. Бенца