ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 603/576/17Головуючий у 1-й інстанції Іванчук В.М.
Провадження № 22-ц/817/132/20 Доповідач - Сташків Б.І.
Категорія - 310000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Сташків Б.І.

суддів - Хома М. В., Щавурська Н. Б.,

за участю секретаря Сович Н.А.

та сторін відповідача ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу № 603/576/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 на рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 23 серпня 2019 року,ухваленого суддею Іванчук В.М., повний текст рішення виготовлено 30 серпня 2019 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя ,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року позивач ОСОБА_4 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

В обґрунтуванні позовних вимог позивач вказував, що 28 жовтня 2004 року він із відповідачем уклали шлюб, який зареєстрували у відділі реєстрації актів цивільного стану Богородчанського районного управління юстиції Івано-Франківської області. Дітей від даного шлюбу у сторін немає. 30 жовтня 2013 року рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області шлюб між сторонами розірвано. Зазначав, що під час шлюбу він із відповідачем придбали житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 за 244 589 грн. Позивач вказував, що пропонував відповідачу добровільно, за взаємною згодою зробити розподіл належного їм на праві спільної сумісної власності житлового будинку з господарськими будівлями, але відповідач відмовилась. У зв`язку з наведеним, просив суд визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача в його користь сплачені судові витрати.

Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 23 серпня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя - відмовлено.

Судові витрати покладено на сторони в тій частині, в якій вони їх понесли.

Від ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 поступила апеляційна скарга на вказане рішення суду, в якій він просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_4 та стягнути з відповідача судовий збір.

У доводах апеляційної скарги посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не врахування усіх обставин справи. Зокрема апелянт вказує, що судом не надано правової оцінки показам відповідача, щодо проживання позивача у спірному житловому будинку з часу придбання. Також зазначає, що судом не взято того, що житловий будинок, який є предметом спору, придбаний для спільного проживання подружжя.

Окрім того апелянт вказує, що суд не встановив надання нотаріального посвідчення письмової згоди ОСОБА_4 на придбання житлового будинку по АДРЕСА_1 .

У поданому відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 зазначає, що позивач ОСОБА_4 є особою раніше судимою та в період з 26 березня 2003 року по 06 травня 2004 року перебував під вартою в Івано-Франківській установі виконання покарань №12. Вказує, що за час відбування покарання ОСОБА_4 був помічником відповідача ОСОБА_1 , яка в той час працювала кладовщицею у вищевказаній установі. Зазначає, що позивач увійшов в довіру до відповідача та після виходу на волю попросив її укласти з ним шлюб, тимчасово поселити в квартирі в смт. Богородчанах Івано - Франківської області, що їй належить, та дати можливість взяти її прізвище, на що відповідач ОСОБА_1 із суто доброзичливих спонукань погодилася.

Сторона відповідача вказує, що після шлюбу відповідач ОСОБА_1 проживала до кінця 2010 року в м.Івано-Франківськ, в гуртожитку установи виконання покарань у зв`язку з виробничими питаннями. Зазначає, що ОСОБА_5 з моменту укладення шлюбу за згодою ОСОБА_1 проживав в смт.Богородчани Івано-Франківської області сам. Стверджує, що відповідач та позивач спільно не проживали, спільного господарства не вели, не мали взаємних прав та обов`язків, сім`єю не були, подружжям були лиш формально.

Також представник відповідача зазначає, що спірний будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , 28 лютого 2007 року, позивач ОСОБА_1 придбала за свої особисті грошові кошти в сумі 25000 гривень . Ці грошові кошти вона заробила та накопичила протягом попередніх кількох років. При цьому вказує,що позивач будь-якого відношення до вказаного вище житлового господарства не має, оскільки він лише певний період часу там проживав та перебував на повному утриманні відповідача. Таким чином, вважає що судом першої інстанції вірно встановлено, що спірний будинок придбано за особисті кошти відповідача, а тому не може бути спільною сумісною власністю подружжя.

У судове засідання не з`явився позивач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_3 , однак про час та місце розгляду справи сторони повідомлені належним чином, що відповідно до вимог ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їхньої відсутності .

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 заперечили проти поданої апеляційної скарги, просили її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, посилаючись на мотиви, викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи та заперечення учасників справи, що з`явились у судове засідання, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення не відповідає вказаним вимогам в повному обсязі.

Судом встановлено, що з 28 жовтня 2004 року до 30 жовтня 2013 року сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому у відділі реєстрації актів цивільного стану Богородчанського районного управління юстиції Івано-Франківської області, який розірвано згідно рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2013 року, справа №338/1490/13-ц.

28 лютого 2007 року між відповідачем ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, який посвідчений приватним нотаріусом Монастириського районного нотаріального округу Пензей Г.Г. та зареєстрований за № 194, згідно якого відповідач ОСОБА_1 придбала житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №13811551 від 06.03.2007 року, виданого КП «Монастириське районне бюро технічної інвентаризації», власником житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 є відповідач ОСОБА_1 .

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що спірний житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , придбано за особисті кошти відповідача, а тому не може бути спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином, суд першої інстанції виходив із безпідставності заявлених позовних вимог ОСОБА_4 .

Колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції, в частині мотивів відмови та застосуванні норм матеріального права, з яких виходив суд першої інстанції при вирішенні справи, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до п. 3 ч. 1ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Правилами статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Отже, стаття 60 СК України, стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного суду України у справі № 6-843 цс 17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц та від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається зі справи на спростування презумпції набуття спірного майна за час перебування у шлюбі з позивачем, відповідач посилалась на довідки №2/3/1-3086 від 25 жовтня 2017 року, виданої ДУ «Івано-Франківською установою виконання покарань №12», зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_4 , 1976 р.н., перебував під вартою в Івано-Франківській установі виконання покарань №12 з 26 березня 2003 року по 06 травня 2004 року. Також, відповідач надала суду довідку №4/1/1-69-17 від 13 листопада 2017 року, згідно якої ОСОБА_1 дійсно працювала в Івано-Франківському слідчому ізоляторі, і її заробітна плата за період 2004р. - 2010 р. становила 158165, 14 грн.

Колегія суддів вважає, що вказані докази не свідчить та не доводять того, що спірний будинок придбано за особисті кошти відповідача та є її особистою власністю.

З матеріалів справи вбачається та судами встановлено, що спірне майно, а саме: житловий будинок, який знаходиться АДРЕСА_1 сторонами було придбано за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Окрім того, з договору купівлі- продажу спірного будинку вбачається, що чоловік покупця( ОСОБА_1 ) дає згоду на придбання вказаного житлового будинку з надвірними будівлями, що свідчить про те, що такий житловий будинок було куплено відповідачем в інтересах сім`ї (а.с.7).

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, є неправильним та суперечить нормам матеріального права, що в свою чергу нівелює правовий режим спільного сумісного майна подружжя, закріпленого законодавцем в ЦК України та в СК України. Вказана правова позиція зазнається у постанові Верховного Суду від від 12 лютого 2020 року, у справі №725/1776/18.

Разом з тими, в оскаржуваному судовому рішенні, суд першої інстанції зазначив, що позивачем пропущено строк звернення до суду з вимогою про захист свого порушеного права, оскільки позивач ОСОБА_4 дізнався про порушення свого права власності на житловий будинок з надвірними будівлями 02 жовтня 2013 року, що підтверджується копією вироку Монастириського районного суду Тернопільської області від 02 жовтня 2013 року по справі №603/718/13-к. Зокрема, зі змісту вищевказаного вироку суду вбачається, що допитаний під час судового розгляду ОСОБА_4 повідомив суду, що його дружина ОСОБА_1 бажає позбавити його права на житло.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції обґрунтованими і такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19).

У справі, яка переглядається встановлено, що з тексту Вироку Монастириського районного суду Тернопільської області у справі № 603/718/13-к вказано, що ОСОБА_4 надавав пояснення в яких вказував, що його дружина ОСОБА_1 бажає позбавити його права на житло. Отже, достовірно про порушене право на спірний житловий будинок позивач дізнався 02 жовтня 2013 року(а.с.47-48). Таким чином, загальний строк позовної давності закінчується 02 жовтня 2016 року. З даним позовом ОСОБА_4 звернувся до суду першої інстанції у вересні 2017 року(а.с.2), тобто з пропуском строку встановленого Законом.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, сплив позовної давності є самостійною підставою для відмови у позові і не може бути підставою для відмови в задоволенні позову, якщо є підстави для відмови в задоволенні позову в зв`язку з його безпідставністю та недоведеністю.

З матеріалів справи вбачається, що стороною відповідача заявлялося про пропуск строку позовної давності, що було судом першої інстанції залишено поза увагою.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 , разом з тим апеляційний суд приходить до висновку, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції помилково виходив із безпідставності позовних вимог позивача, натомість оскільки судом першої інстанції було достовірно та обґрунтовано встановлено, що позивачем пропущено строк позовної давності зі зверненням до суду з вимогою про захист свого порушеного права, рішення суду першої інстанції слід змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення підставу для відмови у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя за безпідставністю позовних вимог. В решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 23 серпня 2019 року змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення підставу для відмови у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя за безпідставністю позовних вимог.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного тексту постанови - 13 березня 2020 року.

Головуючий: Сташків Б.І.

Хома М.В.

Судді: Щавурська Н.Б.