МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 490/9281/18
Провадження № 22-ц/812/415/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 грудня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Черенкової Н.П. в приміщенні того ж суду у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в порядку компенсації за частку в спільному майні подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки, в якому просив стягнути 24 500 грн., як компенсацію за частку в спільному майні подружжя.

Позивні вимоги обґрунтовував тим, що з 08.04.2006 року знаходився у шлюбних відносинах з ОСОБА_4 В 2013 році шлюбні відносини припинено. 20.04.2018 року рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва шлюб між ними розірвано.

В період зареєстрованого шлюбу з відповідачкою на її ім`я був придбаний за договором купівлі-продажу автомобіль Мерседес-Бенц А-170, д/н НОМЕР_1 , 2006 року випуску, який відповідачка 07 грудня 2016 року за договором купівлі-продажу переоформила на ОСОБА_5 , з яким знаходиться у фактичних шлюбних відносинах.

Договір купівлі продажу транспортного засобу оформлено та підписано сторонами у Сервісному Центрі РСЦ МВС в Миколаївській області за № 4841/2016/230151 за суму 49 000 грн.

Посилався на те, що згоди на продаж автомобілю не давав та про вчинення цього правочину йому стало відомо лише в 2017 році.

В липні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання даного договору купівлі-продажу автомобіля недійсним та визнання за ним права власності на Ѕ ч. автомобіля, однак у задоволенні позову йому було відмовлено.

Підставою відмови у позові стало те, що позивачем не надано доказів того, що особі, яка придбала автомобіль, було відомо про те, що придбаний нею автомобіль є майном подружжя, яке належить їм на праві спільної сумісної власності і що відповідачка не отримала згоди позивача на укладення договору купівлі- продажу.

При цьому, судом встановлено факт перебування автомобілю у спільній сумісній власності подружжя, а також відсутність доказів надання позивачем письмової згоди на продаж автомобіля та вказано на можливість відновлення порушеного права шляхом стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні подружжя.

Оскільки сумісним майном відповідачка розпорядилась без його письмової згоди, на підставі вимог ст. ст. 60, 65 СК України, позивач просить стягнути 1/2 частину вартості автомобілю, що складає 24 500 грн.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 грудня 2019 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в порядку компенсації за частку в спільному майні подружжя - задоволено.

Стягнуто з ( ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 24500,00 грн. за 1/2 частку у в спільному майні подружжя Мерседес-Бенц А-170, д/н НОМЕР_1 , 2006 року випуску, а також судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, відповідачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову.

Вважає, що судом першої інстанції не було враховані усі письмові докази, які були надані нею на підтвердження своїх заперечень та які містяться в матеріалах справи.

Посилається на те, що вона в своїх запереченнях неодноразово зазначала на спотворення та перекручення позивачем доводів з приводу того, що він не надавав згоду на відчуження вказаного транспортного засобу, умов, за яких вчинилося це відчуження, визначену обопільну домовленістю між позивачем і відповідачем ще у 2013 році в період припинення шлюбних відносин про право користування, розпорядження та володіння транспортними засобами марки Мерседенс-Бенц А170 2006 року випуску, червоного кольору та Мерседес-Бенц В170, чорного кольору, 2008 року випуску, які були придбані кожному з подружжя виключно для потреб кожного і які перебували постійно у особистому користуванні кожного та за яких підстав така домовленість була порушена саме позивачем.

Зазначає, що через те, що на весні 2016 року у відповідачки відбувся складний інсульт, лікування якого вимагало значних коштів, а фінансове становище на той час було скрутним, оскільки весь прибуток від бізнесу, створеного за час шлюбу між позивачем та відповідачем, отримував виключно позивач, враховуючи що з відповідачкою проживали ще троє дітей, а сам позивач допомоги ні матеріальної, ні фізичної не надав, вона була змушена здійснити відчуження транспортного засобу Мерседес Бенц А170, 2006 року випуску, червоного кольору. Позивач добре знав про відчуження на той час вказаного транспортного засобу та враховуючи обопільну домовленість ще у 2013 році не заперечував проти цього. Відчуження відбулось 07 грудня 2016 року.

У 2017 році, коли відповідачка подала позов до суду про розподіл майна подружжя за винятком двох транспортних засобів, по яких була визначена домовленість, у позивача до відповідачки виникло неприязне відношення і після цього він звернувся до суду з позовом про визнання правочину недійсним, а потім з позов про стягнення компенсації за частку в спільному майні подружжя.

Вважає, що нею не здійснено відчуження транспортного засобу та не використано його на свій розсуд проти волі позивача, не в інтересах сім`ї і не на її потреби та не приховано цей факт від позивача, оскільки про намір продажу транспортного засобу позивачу був достеменно відомо, а гроші від його продажу пішли на її лікування та утримання у період її тривалої реабілітації та лікування трьох дітей, які проживають з нею. Факт того, що позивач спотворює та перекручує факти, називаючи їх стосунки неприязними, через що не могло бути ніяких визначених обопільних домовленостей, спростовується наявною в матеріалах справи нотаріально посвідченою заявою, датованою 20 травня 2014 року, посвідченою приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Міхняєвою А.А., реєстраційний номер 332, 333, яка підписана і позивачем і відповідачкою.

Позивач звернувся до суду з відзивом на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Посилається на відсутність домовленості про те, що автомашина, що була зареєстрована на ім`я сина залишиться йому, а відповідачці - автомашина, зареєстрована на її ім`я, а також на те, що він не надавав згоди на реалізацію спірного автомобілю. Що саме в 2016р. відповідачка зверталася до суду з позовом про розірвання шлюбу та розподілу майна подружжя і відразу після цього було нею відчужено спірний автомобіль. Не заперечує, щоб син передав йому автомобіль, який зареєстровано на нього, після чого він не буде вимагати сплати йому компенсації за проданий відповідачкою автомобіль.

В судовому засіданні відповідачка підтримала доводи апеляційної скарги, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Представник позивача не визнала доводи апеляційної скарги, просила її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_3 перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 08.04.2006 року. Рішенням Заводського районного суду від 20.04.2018 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - розірвано.

30.05.2006 року відповідачка придбала автомобіль Мерседес-Бенц А 170 2006 року випуску за 176 310 грн., який був зареєстрований за нею на праві 30 травня 2006 року. Згідно Договору купівлі-продажу від 07.12.2016 року вона продала, а ОСОБА_5 купив автомобіль Мерседес-Бенц А170, 2006 року випуску, д/н НОМЕР_1 за 49 000 грн. Договір зареєстровано в РСЦ МВС у Миколаївській області.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.06.2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу від 07.12.2016року недійсним відмовлено. Рішення набрало законної сили.

Даним рішенням встановлено, що вказаний автомобіль перебував у спільній сумісній власності подружжя, письмової згоди на укладення договору ОСОБА_3 не надавав. Проте, доказів того, що ОСОБА_5 діяв недобросовісно при укладенні договору судом встановлено не було, а тому у задоволенні позову було відмовлено, та зазначено, що позивач має право захистити свої порушені права у інший передбачений законом спосіб та звернутись до суду з позовом про стягнення з відповідача компенсації за частку у спільному майні подружжя.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 14.03.2019 року змінено рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 09.01.2019 року в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, та постановлено про стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_6 , 2008 року народження та доньки ОСОБА_7 2008 року народження у твердій грошовій сумі 2000 грн. на місяць на кожного, починаючи з 29.10.2018 року до досягнення ними повноліття. Рішення суду в частині стягнення аліментів на повнолітнього ОСОБА_8 у розмірі 2500 грн. на місяць, починаючи з 29.10.2018 року та до припинення навчання 30.09,2021р. залишено без змін.

Проаналізувавши дані обставини суд дійшов висновку, що спірний автомобіль перебував у спільній сумісній власності подружжя і це не заперечується сторонами. Доказів того, що позивач надавав письмову згоду на укладення зазначеного договору купівлі- продажу автомобіля матеріали справи не містять, як і доказів наявності договору саме про такий розподіл автомобілів, як зазначала відповідачка.

Керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 63, 65, 68, 71 СК України, постановою Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 22.02.2017р. у справі № 6-17цс17, від 30.03.2016р. у справі № 6-533цс16, суд дійшов висновку про безпідставність заперечень відповідачки проти задоволення позову, тому заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Висновок суду щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог відповідає обставинам справи та законодавству, яке регулює спірні правовідносини, в тому числі і зазначеному в тексті рішення суду.

Так, ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Приписами статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. За змістом ч. 4 вказаної статті, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Отже, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених ст. 365 ЦК України.

Положеннями цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Крім того, відповідно до частини третьої ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно роз`яснень, що містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. А відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 24 даної постанови Пленуму до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Як убачається з матеріалів справи, автомобіль Мерседес-Бенц А 170 2006 року випуску, червоного кольору, д/н НОМЕР_1 був придбаний на підставі контракту купівлі продажу транспортного засобу № від 30.05.2006 року, тобто в період шлюбу та зареєстрований за відповідачкою на праві власності. Доказів того, що він був придбаний не за спільні кошти подружжя, матеріали справи не містять.

Крім того, в період шлюбу, а саме 26 травня 2010 року, сторонами було придбано ще один автомобіль Мерседес-Бенц Б 170 2008 року випуску, чорного кольору, д/н НОМЕР_2 , який був зареєстрований на праві власності за позивачем. Доказів того, що він був придбаний не за спільні кошти подружжя, матеріали справи також не містять.

Сторони не заперечують, що фактично шлюбні відносини були припинені між ними в 2013р. Даний факт також встановлено рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.06.2018р. у справі № 490/6011/17.

Вказані обставини свідчать про те, що на час припинення спільного ведення господарства сторонами, зазначені автомобіль були наявні і знаходилися у розпорядженні сторін.

Згідно ч.1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст.68 СК України).

На час фактичного припинення спільного ведення господарства сторони досягли згоди про користування зазначеними автомобілями, а саме про те, що кожен із них буде користуватися автомобілем, який зареєстрований за ним.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Однак, дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч.3 ст. 65 СК України).

В 2014р. за взаємною нотаріально посвідченою згодою сторін автомобіль Мерседес-Бенц Б 170 2008 року випуску, чорного кольору, д/н НОМЕР_2 , було перереєстровано на ім`я неповнолітнього сина сторін ОСОБА_9 , а за позивачем було залишено право керування даним автомобілем.

07.12.2016 року згідно договору купівлі-продажу відповідачка продала, а ОСОБА_5 купив автомобіль Мерседес-Бенц А170, 2006 року випуску, червоного кольору, д/н НОМЕР_1 за 49 000 грн. Договір зареєстровано в РСЦ МВС у Миколаївській області.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 червня 2018р. у справі № 490/6011/17 відмовлено у задоволенні позову позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля Мерседес-Бенц А170, 2006 року випуску, д/н НОМЕР_1 з підстав недоведеності того, що покупець автомобілю ОСОБА_5 при укладенні договору діяв недобросовісно, що йому було відомо, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_10 і що позивач не надав своєї згоди на його продаж. Крім того даним рішенням встановлено, що зазначений автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_10 , а також відсутність письмової згоди позивача на укладання даного договору купівлі продажу автомобіля.

Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Аналіз зазначених обставини свідчить про те, що на час розгляду справи судом відповідачка розпорядилася спірним автомобілем без письмової згоди позивача.

Належних та допустимих доказів того, що фактичне розпорядження спірним автомобілем Мерседес-Бенц А170, 2006 року випуску, червоного кольору, д/н НОМЕР_1 відповідачкою в 2016р. було здійснене з відома позивача матеріали справи не містять, а позивач в категоричній формі це заперечує. Згода на користування даним автомобілем, яка була досягнута сторонами в 2013р. не замінює собою необхідності отримання саме письмової згоди другого з подружжя на вчинення стосовно даного автомобіля договору його відчуження, оскільки автомобіль є цінним майном.

Матеріали справи містять дані про те, що 13 грудня 2016р. відповідачка зверталася до суду з позовом про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя, але 09 лютого 2017р. цей позов за заявою її представника був залишений без розгляду. Договір купівлі продажу спірного автомобіля був вчинений відповідачкою також в грудні 2016 року. Як пояснила в суді апеляційної інстанції відповідачка вона вимушена була звертатися до суду з таким позовом, так як позивач не надавав згоди на розподіл спільного майна подружжя.

Ствердження відповідачки про те, що в цей же період часу позивач не заперечував проти продажу спірного автомобілю, при відсутності належних та допустимих доказів цього та категоричного заперечення цього зі сторони позивача, не можуть прийматися судом до уваги, як належний доказ, оскільки пояснення сторони по справі не можуть бути прийняті як докази по справі, так як враховуючи положення ст. 77, 78 ЦПК України про належність та допустимість доказів, а також положення ст. 92 ЦПК України про те, що доказом у справі є пояснення сторін, третіх осіб та їх представників, допитаних як свідків, пояснення відповідачки в даному випадку, які отримані не за процедурою допиту свідків (ст. 234 ЦПК України) не можуть використовуватися як засіб доказування.

Нотаріально посвідчена спільна заява сторін від 20.05.2014р., якою вони надали згоду на перереєстрацію іншого автомобіля Мерседес-Бенц Б 170 2008 року випуску, чорного кольору, д/н НОМЕР_2 на ім`я їх неповнолітнього сина ОСОБА_9 тільки підтверджує необхідність письмової згоди одного з подружжя на реалізацію його як цінного майна іншим подружжям, проте, не доводить наявності згоди позивача на реалізацію спірного автомобіля.

Лист Регіонального сервісного центру в Миколаївській області МВСУ № 31/14-Г-15 від 05.05.2018р. підтверджує, що сервісні центри МВСУ дотримуються загальних вимог, передбачених розділом 1V Книги першої «Загальні положення» ЦК України, а також те, що на виконання приписів абз.2 ч.2 ст.369 ЦК України та ч.2 ст. 65 СК України, якщо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів одним із подружжя укладається договір купівлі- продажу, вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Проте цей лист сам по собі не є належним та допустимих доказом наявності такої згоди другим із подружжя, у разі оспорення цього факту ним.

Із пояснень відповідачки вбачається, що частина коштів, отриманих нею від реалізації спірного автомобілю, не передавалася позивачу, а була використана нею на своє лікування та реабілітацію після тяжкого захворювання, а також на утримання трьох спільних дітей сторін, які проживали з нею і на утримання яких позивач матеріальної допомоги не надавав.

Зазначені пояснення свідчать про те, що кошти від продажу спірного автомобіля були використані на користь позивачки та дітей, однак, вони не підтверджують того, що вони були використані на користь всієї сім`ї, в тому числі і на користь позивача, оскільки на час реалізації автомобіля спільне проживання та ведення спільного господарства, а отже і сімейні стосунки між сторонами було вже припинено протягом декількох років.

Враховує колегія суддів також те, що із наданих відповідачкою доказів вбачається, що вона перебувала на лікуванні в березні-квітні 2016р. Надані чеки на придбання ліків датовані також березнем-квітнем 2016р. Належних та допустимих доказів перебування на лікуванні та придбання ліків в грудні 2016р., тобто на час реалізації нею спірного автомобіля, відповідачкою надано не було.

За такого ствердження відповідачки про те, що кошти, отримані від реалізації спірного автомобіля, були витрачені в інтересах сім`ї та на її потреби в супереч вимогам ч.1 ст. 81 ЦПК України, яка передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не підтверджені належними та допустимими доказами у справі.

Враховуючи те, що поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга ст. 364 ЦК України), а також те, що відповідачка фактично розпорядилася автомобілем на власний розсуд без письмової згоди позивача, останній має право на грошову компенсацію 1/2 вартості спірного транспортного засобу.

З урахуванням викладено, суд дійшов обґрунтованого висновку, що спірний автомобіль перебував у спільній сумісній власності подружжя та був реалізований відповідачкою після припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства сторонами без письмової згоди позивача, а кошти від його продажу витрачені не на користь сім`ї.

За такого доводи апеляційної скарги відповідачки стосовно того, що нею не здійснено відчуження транспортного засобу та не використано його на свій розсуд проти волі позивача і не в інтересах сім`ї, не на її потреби та не приховано цей факт від позивача, оскільки про намір продажу транспортного засобу як стверджує відповідачка позивачу був достеменно відомо, а гроші від його продажу пішли на її лікування та утримання у період її тривалої реабілітації та лікування трьох дітей, які проживають з нею, спростовуються матеріалами справи, а тому не є підставою для скасування рішення суду.

Визначаючи розмір грошової компенсації 1/2 вартості автомобіля, суд виходив з вартості автомобіля, зазначеної в договорі купівлі-продажу автомобіль Мерседес-Бенц А170, 2006 року випуску, д/н НОМЕР_1 від 07 грудня 2016 року, укладеному між відповідачкою та ОСОБА_5 , а саме 49 000грн.

Як роз`яснив Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у пунктах 22 та 30, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Отже, оскільки сторони досягли згоди щодо вартості автомобіля, та доказів про ринкову вартість спірного автомобіля на час розгляду справи суду не надавали, суд правомірно визначив його вартість виходячи з оцінки на час вчинення договору купівлі-продажу автомобіля від 07 грудня 2016 року.

Посилання відповідачки в апеляційній скарзі на те, що суд неправомірно в рішенні суду в межах предмету спору у даній справі, порадив їй стягнути з позивача аліменти за минулий час, є довільним тлумаченням нею тексту рішення суду.

Так, судом в тексті рішення було тільки приведено зміст ч.2 ст. 191 СК України, яка передбачає, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати, у цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років, та зроблено висновок про безпідставність заперечень відповідачки проти задоволення заявленого у даній справі спору, зокрема, про те, що кошти отримані від реалізації спірного автомобілю, були частково використані нею на утримання неповнолітніх дітей сторін. Проте матеріали справи не містять належних та допустимих доказів згоди позивача на використання отриманих відповідачкою коштів від реалізації спірного автомобіля на зазначені цілі.

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

Тому, враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги фактично відтворюють відзив відповідачки на позовну заяву та містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при винесенні рішення про задоволення позовних вимог були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання її повного тексту до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 13 березня 2020 року