Постанова

Іменем України

11 березня 2020 року

м. Київ

справа №163/1067/18

провадження №61-8188св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя-доповідач),

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Любомльської міської ради Волинської області, треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання недійсними рішення міської ради та свідоцтва про право на спадщину, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 23 листопада 2018 року у складі судді Чишія С. С. та постанову Волинського апеляційного суду від 27 березня 2019 року у складі колегії суддів: Матвійчук Л. В., Русинчук М. М., Федонюк С. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Любомльська міська рада Волинської області,

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

1. У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 , Любомльської міської ради Волинської області, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , з позовом, у якому просила визнати недійсними рішення Любомльської міської ради від 25 вересня 2012 року про надання ОСОБА_5 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 площею 0,0588 га та свідоцтва про право на спадщину від 25 травня 2016 року про перехід цієї ділянки до ОСОБА_2

2. Позовна заява мотивована тим, що на присадибній земельній ділянці земель комунальної власності по АДРЕСА_2 двоквартирний житловий будинок .

3 . Власником квартири НОМЕР_2 у вказаному будинку є позивач та члени її сім`ї, а власником квартири НОМЕР_1 - відповідач, яка набула цю квартиру і присадибну земельну ділянку за цією ж адресою у 2016 році в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_5

4. На належній відповідачу земельній ділянці розташовані господарські будівлі та споруди, призначені для обслуговування квартири НОМЕР_2 , а саме: сарай, який у 1978 році на підставі ордера був переданий матері позивача - ОСОБА_6 для обслуговування квартири НОМЕР_2 , а також гараж, на який чоловіку позивача надано дозвіл на будівництво, а згодом дозволено користування раніше побудованим гаражем.

5. Спірна земельна ділянка без погодження власників квартири НОМЕР_2 і, незважаючи на заяву позивача про непогодження із схемою розподілу присадибних ділянок через знаходження на ній належних власникам квартири НОМЕР_2 господарських будівель рішенням Любомльської міської ради

від 25 вересня 2012 року, була передана у власність ОСОБА_5

6. Позивач вважає, що колишній власник квартири НОМЕР_1 ОСОБА_5 незаконно зайняла належну сім`ї позивача частину земельної ділянки під їх сараєм і гаражем, як складових їх квартири, незаконно набула у власність шляхом приватизації і зареєструвала своє право власності на цю земельну ділянку без погодження сусідів, чим було позбавлено позивача можливості користуватися належним майном - сараєм і гаражем.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

7. Рішенням Любомльського районного суду Волинської області

від 23 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

8. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оспорюване рішення Любомльської міської ради від 25 вересня 2012 року № 24/39 «Про затвердження проекту землеустрою та надання земельної ділянки у власність», яким надано земельну ділянку у власність ОСОБА_5 , прийнято міською радою в межах повноважень та у спосіб визначений Земельним кодексом України та Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» і права позивача прийняттям такого рішення не порушені, а отже відсутні підстави для його скасування.

9. Визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину регулює стаття 1301 ЦК України, яка передбачає, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

10. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, на підставі дослідження яких можна зробити висновок про наявність передбачених законом підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого ОСОБА_2 , недійсним, тому позов у цій частині задоволенню не підлягає.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

11. Постановою Волинського апеляційного суду від 27 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 23 листопада 2018 року залишено без змін.

12. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

13. У касаційній скарзі, поданій у квітні 2019 року, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

14. Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано, що спірна земельна ділянка була прибудинковою територією двоквартирного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який відноситься до майна комунальної власності та не була приватним житловим фондом, а відтак, вказана ділянка перебувала у спільному користуванні двох квартир і не могла бути відведена лише одному із власників певної квартири. При передачі вказаної ділянки у власність, а також її поділу, Любомльска міська рада зобов`язана була отримати заяви від власників двох квартир. Питання про надання земельної ділянки відповідачу не могло вирішуватись без врахування прав позивача на користування земельною ділянкою в цілому, як прибудинковою територією.

15. Судами неправильно застосовано норми статей 116, 118,121 ЗК України, оскільки вказані норми земельного законодавства врегульовують та стосуються реалізації прав особи, яка є власником житлового будинку, а у даному випадку особа, якій було передано спірну земельну ділянку у власність, у виді частини прибудинкової території, шляхом її поділу , була лише власником однієї із квартир будинку, який відноситься до майна комунальної власності.

16. Поділ земельної ділянки міг мати місце виключно після створення ОСББ, у користування чи власність якого шляхом формування та виділу в натурі і мало б бути виділено земельну ділянку, яка необхідна для обслуговування цілого будинку із господарськими будівлями та спорудам, а в подальшому могло вирішуватись питання щодо її поділу або встановлення порядку користування.

17. На вказані обставини суди не звернули уваги та дійшли помилкових висновків, що Любомльська міська рада при ухваленні оспорюваного рішення діяла на підставі закону і тому, з огляду на зміст такого рішення безпідставно вважали, що поділ та передача земельної ділянки у власність власнику квартири, яка розташовується в будинку, який належить до комунальної власності, слід застосовувати норми статті 118 Земельного кодексу України.

18. Суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про недоведеність факту належності позивачу сараю, який розташований на земельній ділянці відповідача, та не враховано, що сарай був виділений та переданий у користування разом із квартирою, що відображено в ордері на право заселення квартири, а відтак, є складовою квартири.

19 . Право власності на вказані споруди, зокрема, на сарай, набуто позивачем та членами її сім`ї під час приватизації квартири

АДРЕСА_8 у відповідності та на підставі норм Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Право власності на належний позивачу сарай, як частина складової квартири, не може посвідчуватись окремим правовстановлюючим документом.

20. Суди безпідставно послались на те, що сарай та гараж є тимчасовими спорудами, хоча споруди є капітальними і мають відповідного власника, права якого порушено, оскільки вказані споруди знаходяться на чужій земельній ділянці.

21. До 2017 року позивач не зверталась із заявами про наміри приватизації земельної ділянки, а отже у міської ради були відсутні правові підстави для поділу земельної ділянки, визначення її конфігурації та передачі у приватну власність на користь власника квартири НОМЕР_1 без врахування її прав та за відсутності погодження нею меж.

22. При визнанні незаконним рішення про передачу спірної земельної ділянки підлягають визнанню недійсними й усі документи, що видані на його підставі. Оскільки передача у приватну власність спірної земельної ділянки відбулась незаконно, то відповідно в силу закону є незаконним і свідоцтво про право на спадщину, яке також підлягає визнанню недійсним.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

23. У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 , заперечує проти доводів позивача та просить залишити ухвалені у справі рішення судів попередніх інстанцій без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

24. Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи до суду не подано.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

25. Ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, справу витребувано з суду першої інстанції.

26. Ухвалою Верховного Суду від 27 лютого 2020 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

27. Житловий будинок по АДРЕСА_2 віднесений до комунального фонду, його власником було Любомльське виробниче управління житлово-комунального господарства.

28. Будинок складається із двох квартир, загальною площею 82,5 кв. м, житловою - 53,4 кв. м. Серед наявних дворових споруд значиться один сарай під літерою Б1.

29. Власником квартири АДРЕСА_9 була ОСОБА_5 , яка їй належала на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 13 квітня 1992 року та рішення Любомльського районного суду від 05 травня 2006 року, і зареєстрована в установленому порядку в КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» 29 червня 2006 року. Загальна площа квартири - 39,7 кв. м, житлова площа - 25,6 кв. м.

30. Згідно із технічним паспортом, виданим 19 червня 2006 року на ім`я

ОСОБА_5 , належна їй квартира складається із 2-х кімнат, кухні, коридору, вбудованої шафи.

31. Відповідно до копії ордера від 30 січня 1978 року № 21 він виданий

ОСОБА_7 у складі сім`ї з 4-х осіб на право проживання в будинку АДРЕСА_10 , що складається із 2-х кімнат, 1-ї кухні, 1-го сараю, 1-ї кладової. Житлова площа становить 28 кв. м.

32. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла.

33. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 26 вересня 2007 року, виданого на підставі розпорядження органу приватизації

від 26 вересня 2007 року, позивач ОСОБА_1 та члени її сім`ї:

ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 є співвласниками квартири АДРЕСА_11 в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

34. Рішенням Любомльської міської ради від 28 березня 2002 року № 21/23 ОСОБА_8 надано дозвіл на будівництво гаража на прибудинковій території житлового будинку по АДРЕСА_2 .

35. Рішенням виконавчого комітету Любомльської міської ради від 26 березня 2002 року вирішено узаконити раніше побудований гараж ОСОБА_8 на прибудинковій території житлового будинку по АДРЕСА_2 .

36. Рішенням Любомльської міської ради від 28 березня 2002 року

ОСОБА_5 надано дозвіл на будівництво господарської споруди площею 30 кв. м на прибудинковій території по АДРЕСА_2 .

37. Рішенням Любомльської міської ради від 27 серпня 2010 року скасовані рішення виконавчого комітету Любомльської міської ради від 26 березня 2002 року №47 та рішення Любомльської міської ради від 28 березня 2002 року, як такі, що суперечать чинному законодавству.

38. При прийнятті вказаного рішення Любомльської міської ради, на підставі правовстановлюючих документів, технічної документації було виявлено, що всі розміщені по АДРЕСА_2 господарські будівлі побудовані з порушенням норм чинного законодавства, зокрема, відсутня згода інших співвласників та підприємства з утримання житла Любомльського ВУЖКГ на будь-яку будівлю або споруду. Власників квартир зобов`язано перенести тимчасові будівлі і споруди на земельні ділянки згідно проекту розподілу до 01 січня 2012 року.

39. Цим же рішенням затверджено проект розподілу території земель одноповерхової садибної забудови по АДРЕСА_2 , загальною площею 0,01132 га, з яких: квартира НОМЕР_1 - ОСОБА_5 - площею 0,0588 га; квартира НОМЕР_2 спільної сумісної власності: ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 - площею 0,0516 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

40. ОСОБА_5 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,0588 га з накладенням постійного сервітуту на земельну ділянку для обслуговування водопроводу та каналізаційного колектору, який проходить через земельну ділянку, та строкового сервітуту для проїзду та проходу до земельної ділянки квартири НОМЕР_2 до моменту влаштування під`їзду згідно проекту розподілу, але не більше одного року з дня реєстрації сервітуту. Термін дії рішення та вимог встановлено упродовж одного року.

41. Рішенням Любомльської міської ради від 28 вересня 2011 року, на підставі заяви ОСОБА_5 від 29 липня 2011 року, термін дії вищевказаного рішення від 27 серпня 2010 року в частині терміну його дії продовжено до 27 серпня 2012 року.

42. Листом від 16 грудня 2011 року Любомльська міська рада проінформувала ОСОБА_5. та ОСОБА_1 про затвердження проекту розподілу території по АДРЕСА_2 між двома квартирами і надання дозволу ОСОБА_5 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у власність відповідно до статті 121 ЗК України (шляхом безоплатної приватизації). Оскільки власники квартири НОМЕР_2 не погоджуються із схемою розподілу присадибної ділянки, міською радою рекомендовано звернутись до суду з відповідним позовом щодо реалізації конституційного права безоплатної приватизації земельної ділянки для обслуговування квартири.

43 . Рішенням Любомльської міської ради від 25 вересня 2012 року затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_5 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку) по АДРЕСА_1 та цю земельну ділянку площею 0,0588 га передано ОСОБА_5 у власність.

44. На підставі цього рішення органу місцевого самоврядування за

ОСОБА_5 оформлено право приватної власності на вказану земельну ділянку і 06 вересня 2013 року здійснено її державну реєстрацію державним реєстратором реєстраційної служби Любомльського районного управління юстиції Литвинюком А.М. і 10 вересня 2013 року видано свідоцтво про право власності.

45 . ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 померла та її спадщину прийняла ОСОБА_2 , в тому числі набула у власність в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5 спірну земельну ділянку площею 0,0588 га по АДРЕСА_1 , та є власником квартири за цією ж адресою.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

46. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

47. Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

48. Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

49. Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

50. Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги,під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

51. Частиною першою статті 402 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.

52. Предметом позову у справі, яка переглядається, є визнання недійсними рішення Любомльської міської ради від 25 вересня 2012 року про надання ОСОБА_5 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 площею 0,0588 га та свідоцтва про право на спадщину від 25 травня 2016 року про перехід цієї ділянки до ОСОБА_2

53. Судами попередніх інстанцій встановлено, що 27 серпня 2010 року Любомльська міська рада скасувала раніше прийняті нею рішення

від 26 березня 2002 року, яким узаконено раніше побудований гараж ОСОБА_8 на прибудинковій території житлового будинку по АДРЕСА_2 та від 28 березня 2002 року про надання ОСОБА_8 дозволу на будівництво гаража на прибудинковій території житлового будинку по АДРЕСА_2 .

54. Цим же рішенням ОСОБА_5 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею

0,0588 га з накладенням постійного сервітуту на земельну ділянку для обслуговування водопроводу та каналізаційного колектору, який проходить через земельну ділянку, та строкового сервітуту для проїзду та проходу до земельної ділянки квартири НОМЕР_2 до моменту влаштування під`їзду згідно проекту розподілу, але не більше одного року з дня реєстрації сервітуту. Термін дії рішення та вимог встановлено упродовж одного року.

55. Рішенням Любомльської міської ради від 28 вересня 2011 року, на підставі заяви ОСОБА_5 від 29 липня 2011 року, термін дії вищевказаного рішення від 27 серпня 2010 року в частині терміну його дії продовжено до 27 серпня 2012 року.

56. Спір, який виник між сторонами, стосується користування господарськими будівлями позивача: сараю та гаражу.

57. Обмежившись посиланням на те, що рішення Любомльської міської ради від 27 серпня 2010 року не скасоване і не оспорене та є чинним, суди попередніх інстанції не врахували таке.

58. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

59. Відповідно до статті 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

60. У рішенні № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року Конституційний Суд України вказав, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

61. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

62. Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

63. Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частини першої та другої статті 55 Конституції України.

64. За змістом статей 16, 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

65. Відповідно до частини першої статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

66. Суди попередніх інстанцій не дали жодної правової оцінки тій обставині, що орган місцевого самоврядування скасував акт одноразового застосування, який вичерпав свою дію фактом його виконання.

67. Крім того, судами встановлено, що спір, який виник між сторонами стосується користування господарськими будівлями позивача (сараю та гаража), які є тимчасовими будівлями та побудовані з порушенням норм чинного законодавства, і які, рішенням Любомльської міської ради

від 27 серпня 2010 року зобов`язано власників квартир перенести згідно проекту розподілу земельної ділянки до 01 січня 2012 року.

68. Разом із тим, суд не з`ясував, якими саме доказами підтверджено той факт, що спірні господарські будівлі є тимчасовими, зважаючи на те, що сарай Б1, який зазначений в технічному паспорті на житловий будинок, складеному 30 березня 1992 року і яким власники квартир користувалися з 1978 року і користуються на даний час розділений між власниками квартири НОМЕР_1 АДРЕСА_11 відповідно до затвердженого проекту розподілу території земель одноповерхової садибної забудови по АДРЕСА_2 в рівних частинах, що підтверджується експлікацією земельної ділянки.

69. Технічний паспорт від 30 березня 1992 року, виготовлений на замовлення Любомльського ВУЖКГ, у якому значиться під літерою Б1 - сарай, був складений на житловий будинок в цілому і не свідчить про віднесення цього сараю до однієї із двох квартир.

70. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

71. Згідно з частиною п`ятою статті 12 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, суд керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

72. Частиною першою статті 84 ЦПК України передбачено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

73. Способами забезпечення судом доказів є, зокрема, призначення експертизи.

74. За змістом положень статей 102, 103 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу.

75. Разом із тим, у порушення вимог статей 12, 102, 103 ЦПК України, суд не роз`яснив учасникам судового процесу їх право на призначення судово-технічної експертизи на предмет з`ясування, чи є сарай та гараж капітальними або тимчасовими спорудами.

76. Тобто, суд не з`ясував всі конкретні обставини справи, які мають суттєве значення для вирішення спору та впливають на правильність його вирішення

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

77. У силу положень статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, касаційний суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які судами не досліджено, а відтак, не має можливості вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.

78. Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

79. За таких обставин, коли фактичні обставини судом не встановлені, ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 411 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Рішення Любомльського районного суду Волинської області

від 23 листопада 2018 року та постанову Волинського апеляційного суду

від 27 березня 2019 року скасувати.

3. Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська