печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2020 року Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Бусик О.Л.

при секретарі судових засідань - Диба І.Б.

учасники справи:

представник позивача ОСОБА_2

представник відповідача - Кобзар Ю.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва цивільну справу №757/63440/19-ц за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення пені та відсотків, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк»), в якому просила суд стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача проценти за користування банківським вкладом в сумі 2,03 долари США за період з 06 березня 2018 року до 14 листопада 2019 року; 3 % річних в сумі 1080,05 долари США за період з 14 листопада 2016 року до 14 листопада 2019 року та 287 535,57 грн пені за період з 14 листопада 2018 року до 14 листопада 2019 року.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача, зазначала, що 12 вересня 2011 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» укладено договір банківського вкладу зі щомісячною виплатою на суму 12 000 доларів США 65 центів на строк 3 місяці зі ставкою 7 % річних. Згідно з умовами договору строк вкладу продовжується автоматично без явки клієнта зі сплатою процентів за умовами вкладу "на вимогу". За договором сторони мають право достроково розірвати дійсний договір відповідно до чинного законодавства, повідомивши про це іншу сторону за два банківські дні до дати розірвання договору. 20 лютого 2018 року позивач звернулася із заявою до банку з вимогою розірвати договір, банк отримав заяву 01 березня 2018 року, однак кошти не повернув. У зв`язку з порушенням своїх прав позивач звернулась до суду.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення коштів. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 вклад в сумі 12 000, 65 доларів США, відсотки в сумі 3250,86 доларів США та судовий збір в сумі 3800 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 12 березня 2019 року зменшено суму відсотків за договором до 2 250,85 доларів США.

15 листопада 2019 року за примусовим виконанням зазначеного рішення банк повернув позивачу кошти.

У зв`язку із затримкою повернення відповідачем банківського вкладу, позивач вважає її права порушеними та просила суд задовольнити позовні вимоги.

05 грудня 2019 року ухвалою судді відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

24 грудня 2019 року представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що в даній справі наявні підстави для застосування статті 551 ЦК України та зменшення пені до розміру суми відсотків, які були нараховані за вказаним депозитним договором. При цьому, представник відповідача послався на висновок, викладений в постанові колегії суддів Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 05 червня 2019 року в справі №757/32522/17-ц (провадження №61-461св19), в якій міститься висновок про те, що у разі, якщо розмір пені значно перевищує розмір простроченого зобов`язання, визначеного на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, суд може зменшити розмір неустойки, виходячи з принципу пропорційності у цивільному судочинстві. Ураховуючи, що відповідач є податковим агентом, просив в резолютивній частині рішення зазначити про стягнення пені без відрахування податків та зборів.

17 січня 2020 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому позивач, вказував на те, що розрахунок пені, наданий позивачем відповідає висновку, викладеному в постанові Верховного Суду та зменшив розмір пені до розміру депозиту в еквіваленті до гривні.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила задовольнити з викладених у позові підстав.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила врахувати відповідну практику Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 12 вересня 2011 року ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» уклали договір банківського вкладу на суму 12000,65 доларів США зі сплатою 7% річних на строк 3 місяці.

Відповідно до пункту 6 цього договору в разі, якщо по закінченню строку вкладу клієнт не заявить банку про відмову від продовження строку договору, вклад автоматично вважається продовженим.

Пунктом 7 договору сторони мають право достроково розірвати договір відповідно до чинного законодавства, повідомивши про це банк за два банківських дні до дати розірвання договору. При цьому проценти сплачуються за умовами вкладу "на вимогу".

20 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «Приватбанк» про розірвання договору банківського вкладу та повернення депозиту з процентами.01 березня 2018 року банк отримав зазначену заяву.

У зв`язку з тим, що банк кошти не повернув, позивач звернулась до суду з позовом про повернення вкладу та процентів.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення коштів. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 вклад в сумі 12 000,65 доларів США, відсотки в сумі 3250,86 доларів США та судовий збір в сумі 3800 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 12 березня 2019 року зменшено суму відсотків за договором до 2 250,85 доларів США. Зменшуючи розмір відсотків, апеляційний суд виходив із того, що початком періоду нарахування відсотків за банківським вкладом є 15 травня 2014 року - момент припинення діяльності відокремлених підрозділів філії в Автономній Республіці Крим і до 03 березня 2018 року - день, коли банк повинен був виплатити позизивачу депозит за його заявою від 01 березня 2018 року.

04 липня 2019 року постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження з виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року.

15 листопада 2019 року в порядку примусового виконання рішення суду з відповідача стягнуто 14 251,50 дол. США.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання ( ч. 2 ст. 549 ЦК України).

Тобто, пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті, окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

Крім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності.

Враховуючи викладене, слід дійти висновку про поширення положень Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносин.

Зазначені висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року в справі № 6-37цс16 та від 1 червня 2016 року в справі № 2558цс15.

Судом установлено, що рішенням суду, що набрало законної сили, з урахуванням постанови Київського апеляційного суду, з відповідача на користь позивача стягнуто грошові кошти в сумі 14 251,50 доларів США, з яких 12000,65 доларів США та 2250,85 доларів США - проценти за договором банківського вкладу за період з 15 травня 2014 року до 03 березня 2018 року. Відповідач рішення суду не виконав.

Так, з розрахунку, наданого представником позивача, сума штрафний санкцій у вигляді пені у розмірі 3% річних за кожний день прострочення за період з 14 листопада 2018 року до 14 листопада 2019 року складає 131 407,11 доларів США. Згідно з принципом пропорційності, розумності та справедливості, позивач просить на підставі статті 551 ЦК України зменшити розмір пені до розміру депозиту в сумі 12000,65 доларів США. Ураховуючи, що пеня підлягає обрахуванню в гривнях, позивач просив стягнути пеню в розмірі 287535,57 грн (12000,65 доларів США *23,96 грн).

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України).

Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

В розумінні статті 22 ЦК України, збитками зокрема є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Ураховуючи те, що проценти - це дохід, який позивач міг би отримати від банку, і внаслідок неотримання на вимогу позивача вкладу, він зазнав збитків, суд вважає за можливе зменшити розмір пені до розміру процентів, що визначені Київським апеляційним судом у своїй постанові від 12 березня 2019 року, а саме: до 2250,85 доларів США.

Оскільки пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу зобов`язання, її сплата та розмір визначені Законом України «Про захист прав споживачів» за неналежне надання виконавцем банківських послуг споживачеві, то нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України тому з відповідача слід стягнути пеню в сумі 53 930,37 грн (2250,85 доларів США * 23,96 грн).

Що стосується вимог позивача про стягнення трьох процентів річних, то суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. . Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частини 1-3 статті 77 ЦПК України).

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України позивач вказував період нарахування з 14 листопада 2016 року до 14 листопада 2019 року включно (в межах трьох років) в розмірі 1080,05 доларів США (12000,65 доларів США х 0,03 (3%)/365х1095 днів), однак позивач не навів підстави нарахування 3 % річних саме за цей період та не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх розрахунків.

У зв`зку з чим в задоволенні позову в цій частині слід відмовити за недоведеністю.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача проценти за фактичне користування депозитним вкладом за період з 06 березня 2018 року до 14 листопада 2019 року.

Частинами 5, 6 статті 1061 ЦК України передбачено, що проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти.

Таким чином, повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на всій розсуд.

До такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 28 січня 2015 року в справі № 6-247цс14.

Встановлено, що 20 лютого 2018 року позивач звернувся до банку із заявою про повернення банківського вкладу та сплати процентів, чим засвідчив свій намір припинити дію договору. Зазначену заяву банк отримав 01 березня 2018 року.

У зв`язку з цим банк був зобов`язаний повернути позивачу депозитні кошти з процентами в строк закінчення дії договорів, а саме на протязі двох банківських днів з дня отримання заяви від вкладника. Проте АТ КБ «Приватбанк» повернув кошти позивачу лише 15 листопада 2019 року, внаслідок примусового виконання рішення суду, чим порушив свої грошові зобов`язання.

Оскільки рішенням Печерського районного суду м. Києва з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 стягнуто проценти за період з 15 травня 2014 року до 03 березня 2018 року в розмірі 2250,85 долари США, то періодом нарахування процентів за фактичне користування вкладом є період з 05 березня 2018 року до 14 листопада 2019 року, тому вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення процентів за цей період є обгрунттованими.

За таких обставин, з банку на користь позивача необхідно стягнути проценти по банківському вкладу за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладнику.

Відповідно до статті 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу.

Проценти, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу (частина друга статті 1070 ЦК України).

Судом встановлено, що пунктом 7 договору передбачено, що після закінчення мінімального строку дії договору, передбаченого пунктом 1 цього договору, розмір процентної ставки встановлено як до вкладів «на вимогу».

Оскільки процентну ставку за вкладом «на вимогу» АТ КБ «Приватбанк» передбачено 0, 01 %, з відповідача на користь позивача слід стягнути проценти за користування вкладом в сумі 2,03 долара США.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За таких обставин, на підставі положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд вважає, що з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 768, 40 грн, оскільки позивач звільнений від оплати судового збору.

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись ст. ст. 3, 8, 21, 55, 61, 129, 129-1 Конституції України, ст. ст. 1-16, 526, 551, 1058, 1060, 1061, 1066, 1067, ст.ст. 1, 10, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 2, 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст. ст. 1-18, 76 81, 95, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 273, 289, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про стягнення процентів, пені та 3% річних за користування кредитом - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 пеню в сумі 53 930 (п`ятдесят три тисячі дев`ятсот тридцять) гривень 37 копійок, проценти за договором банківського вкладу в сумі 2 (два) долари 3 центи без врахування податків та зборів.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» в дохід держави судовий збір в сумі 768, 40 гривні.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а особою яка була відсутня при проголошенні рішення протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , РНКОПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», КОД , місцезнаходження юридичної особи: вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, 01001.

Повний текст рішення виготовлено 06 березня 2020 року.

Суддя О.Л. Бусик