ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 638/16922/17

Провадження № 22-ц/818/175/20

10 березня 2020 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого Сащенко І.С.

суддів Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.

за участю секретаря Іманвердізаде А.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Карташова Світлана Іванівна,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 27 квітня 2018 року (суддя Шишкін О.В.) по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Карташова Світлана Іванівна про визнання права власності,-

встановив:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 , звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 згідно її внеску у вартість спірної квартири, визнавши тим самим частково недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири від 14 жовтня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І., за номером 1956.

В обґрунтування заявлених вимог вказувала, що 14.10.2016 року вона із сином, відповідачем по даній справі, придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 66, 30 кв.м., житловою площею 42, 60 кв.м., яка була зареєстрована на ім`я відповідача згідно його прохання.

Вартість квартири склала еквівалент 40800 доларів США, з яких позивачем сплачено продавцям суму, еквівалентну 27500 доларів США, які вона отримала після продажу належної їй на праві власності однокімнатної квартири.

Позивач у судове засідання не з`явився.

Відповідач у судове засідання не з`явився.

Представник третьої особи в судове засідання також не з`явився.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 27 квітня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано договір купівлі-продажу спірної квартири від 14 жовтня 2016 року, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з одного боку та ОСОБА_2 з іншого, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І., за номером 1956 - частково недійсним.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , згідно її внеску у вартість спірної квартири, визнавши тим самим частково недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири від 14 жовтня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І., за номером 1956.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , згідно його внеску у вартість спірної квартири, визнавши тим самим частково недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири від 14 жовтня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І., за номером 1956. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_3 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції не з`ясував, що на момент придбання спірної квартири відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі з нею - ОСОБА_3 . Також суд не з`ясував, чи є вказане майно спільною сумісною власністю подружжя.

Правом на подання відзиву по справі сторони не скористались.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що є доведеним факт сплати позивачем 2/3 частин вартості квартири за договором купівлі-продажу.

Судова колегія не може погодитися з таким висновком суду, оскільки він не в повному обсязі відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Встановлено, що за договором купівлі-продажу квартири від 14.10.2016 року ОСОБА_4 і ОСОБА_5 передали у власність ОСОБА_2 трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , продаж квартири вчинено за суму 412 652, 64 грн., що є еквівалентом 16 000 доларів США.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 17.07.2010 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 , виданим Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції.

Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч.1, 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Як встановлено вище, на час укладення договору купівлі - продажу спірної квартири відповідач ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , в зв`язку з чим, визнання судом права власності на квартиру без залучення останньої до участі у розгляді справи порушує її права.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, на суд як державний орган, покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, у зв`язку з чим він має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню.

Частиною 1 ст. 48 ЦПК України встановлено, що сторонами у цивільному процесі є позивач та відповідач.

Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч. ч. 1 та 2 ст. 3 ЦПК України в ред. 2004 р.), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Проте, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції зазначених вимог закону не врахував, не з`ясував усіх обставин справи та не вирішив питання про необхідність залучення до участі у справі в якості співвідповідача співвласника спірної квартири - ОСОБА_3 з оформленням цієї процесуальної дії відповідно до вимог ст. 51 ЦПК України, що має значення для правильного вирішення цього спору.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 13 та ч. 1 ст. 51 ЦПК України суд розглядає справи лише в межах заявлених вимог і не може самостійно, без клопотання позивача замінювати первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд приходить висновку, що вирішуючи даний спір суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з підстав, встановлених п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 27 квітня 2018 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Карташова Світлана Іванівна про визнання права власності залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12.03.2020 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко