Постанова

Іменем України

15 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 757/46020/17-ц

провадження № 61-5192св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 червня 2018 року у складі судді Цокол Л. І. та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року у складі колегії суддів: Приходька К. П., Таргоній Д. О., Олійника В. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») про визнання договору недійсним.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 12 жовтня 2010 року між ним та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту

№ 0, відповідно до якого він отримав кредит у розмірі

53 550,00 доларів США. В подальшому йому стало відомо, що у 2011 році між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» набуло права вимоги за договором про надання споживчого кредиту від 12 жовтня 2010 року

№ 0.

Вважає, що договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року має ознаки договору факторингу, а тому при його укладенні було порушено розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» (далі - Розпорядження Держфінпослуг від 03 квітня 2009 року № 231) та Конвенцію УНІДРУА про міжнародний факторинг від 28 травня 1988 року, відповідно до яких боржником у договорі факторингу могли бути лише суб`єкти господарювання.

Посилаючись на те, що при укладенні оспорюваного договору були порушені його права, оскільки ПАТ «УкрСиббанк» не мало право відступати право вимоги за кредитним договором від 12 жовтня 2010 року на підставі договору факторингу, оскільки він є фізичною особою, а не суб`єктом господарювання, просив визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк», в частині відступлення права вимоги за кредитним договором від 12 жовтня 2010 року № 0.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 червня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при укладенні оскаржуваного договору купівлі-продажу прав вимог за кредитами від 08 грудня 2011 року сторонами договору були дотримані вимоги законодавства, додержання яких є необхідним для чинності правочину відповідно до статті 203 ЦК України, а тому ураховуючи наведене, а також те, що позивач не є стороною оспорюваного ним договору, і не надав доказів на підтвердження порушення його прав при його укладенні, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Посилання позивача на те, що фактично під виглядом договору купівлі-продажу прав вимог за кредитами, між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір факторингу, суд першої інстанції вважав безпідставними, оскільки оспорюваний позивачем договір купівлі-продажу прав вимог за кредитами за своєю правовою природою є комбінованим договором, яким урегульовані одночасно відносини у сфері купівлі-продажу, відступлення прав вимоги та іпотеки, тоді як за договір факторингу, відповідно до частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено передання однією стороною лише грошових коштів у розпорядження іншої, за плату із зобов`язанням відступу прав грошової вимоги до третьої особи (боржника). За таких обставин укладений між відповідачами договір купівлі-продажу прав вимог за кредитами не може бути віднесений до договору факторингу, оскільки не містить відповідних посилань щодо здійснення факторингової операції. Суд відхилив посилання позивача на недодержання відповідачами положень Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг, оскільки зазначена Конвенція застосовується у випадках, коли грошові вимоги, що відступаються за договором факторингу, випливають з договору купівлі-продажу товарів між постачальником та боржником, які здійснюють господарську діяльність на території різних держав. Позивач не є споживачем за спірним договором, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» 08 грудня 2011 року, а тому його посилання на порушення положень Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Постановою Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 червня

2018 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обгрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги. Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що оспорюваний позивачем договір купівлі-продажу за своєю природою є комбінованим договором, в якому врегульовані відносини у сфері купівлі-продажу, відступлення прав вимоги, іпотеки тощо, а тому він не може бути віднесений до договору факторингу, оскільки не містить відповідних посилань щодо здійснення факторингової операції.

Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у березні 2019 року, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду

від 29 січня 2019 року, і ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки положенням договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року, зміст пунктів 1.1. та 2.1. якого свідчить про те, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), оскільки ПАТ «Дельта Банк», укладаючи оспорюваний договір, набуло право одержання прибутку у вигляді різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною купівлі права вимоги, що передбачена договором. Суди попередніх інстанцій не звернули увагу, що розпорядженням Держфінпослуг

від 03 квітня 2009 року № 231 на час укладення спірного договору встановлювалися обмеження щодо укладення договорів факторингу, за якими відступаються права грошової вимоги до боржників - фізичних осіб. Крім того, апеляційний суд безпідставно не надав належної правової оцінки посиланням позивача на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, щодо віднесення договору про відступлення прав вимог до договору факторингу за умови оплати покупцем суми винагороди та не навів обґрунтування можливості відступлення від нього в оскаржуваному судовому рішенні.

У травні 2019 року до касаційного суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ПАТ «УкрСиббанк», у якому воно зазначало, що суди попередніх інстанцій повно та всебічно з`ясували обставини справи та ухвалили законні і обгрунтовані судові рішення.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 березня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу.

Ухвалою Верховного Суду від 06 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Згідно з частиною другої статті 389 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі та відзиві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

12 жовтня 2010 року між ОСОБА_1 та Акціонерним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого банк надав позивачу кредит в іноземній валюті у розмірі 53 550,00 доларів США.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, за умовами якого ПАТ «УкрСиббанк» відступило ПАТ «Дельта Банк» заборгованість позивача за кредитним договором від 12 жовтня 2010 року № 0.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України, зараз і надалі в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом статей 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з частиною першою статті 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 516 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (стаття 1079 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 розпорядження Держфінпослуг від 03 квітня 2009 року

№ 231, в редакції чинній на час укладення спірного договору, віднесено до фінансової послуги факторингу сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів):

1) фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги;

2) набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб`єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення;

3) отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою для його недійсності (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 7, 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, урахувавши вільне волевиявлення ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» при укладенні договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року та бажання настання реальних наслідків його укладення (перехід права вимоги до боржників, в тому числі до ОСОБА_1 ), не надання позивачем належних доказів на підтвердження наявності правових підстав для визнання спірного договору недійсним та не зазначення, в чому саме полягає порушення його прав оскаржуваним договором, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими.

Суди попередніх інстанцій правильно вказали, що посилання позивача на недодержання відповідачами положень Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг є необгрунтованими, оскільки зазначена Конвенція застосовується до правовідносин, що виникають при відступлені за договором факторингу грошових вимог, які випливають з договору купівлі-продажу товарів між постачальником та боржником, які здійснюють господарську діяльність на території різних держав.

Посилання заявника на те, що розпорядженням Держфінпослуг від 03 квітня 2009 року № 231 на час укладення спірного договору встановлювалися обмеження щодо укладення договорів факторингу, за якими відступаються права грошової вимоги до боржників - фізичних осіб є неспроможними, оскільки зазначене розпорядження не містить зазначених обмежень на укладення договорів факторингу, а лише відносить сукупність певних операцій з фінансовими активами до фінансової послуги факторингу.

Відхиляючи доводи позивача про те, що фактично під виглядом договору купівлі-продажу прав вимог за кредитами, між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір факторингу, суд першої інстанції з висновком якого погодився апеляційний суд, обгрунтовано зазначив, що оспорюваний позивачем правочин за своєю правовою природою є комбінованим договором, оскільки його предметом є як передача права грошової вимоги, так і право вимоги за договорами забезпечення (іпотеки, застави), тоді як договір факторингу, відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України) передбачає передання однією стороною виключно грошових коштів у розпорядження іншої, за плату із зобов`язанням відступу прав грошової вимоги до третьої особи (боржника). За таких обставин, укладений між відповідачами договір купівлі-продажу прав вимог за кредитами не може бути віднесений до договору факторингу.

З огляду на наведене, посилання заявника на те, що суди попередніх інстанцій не встановили дійсну правову природу оспорюваного договору, є необгрунтованими. Крім того, зазначене не може бути підставою для скасування правильних по суті та законних оскаржуваних судових рішень, оскільки позивач обґрунтовував позовні вимоги порушенням при укладенні договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року розпорядження Держфінпослуг від 03 квітня 2009 року № 231 щодо заборони укладення договорів факторингу, за якими відступаються права грошової вимоги до боржників - фізичних осіб, яке не містить зазначених обмежень.

Доводи касаційної скарги про не урахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 є необгрунтованими, оскільки зазначена постанова прийнята за наявності інших фактичних обставин справи, зокрема стосується укладення договору факторингу між неналежними суб`єктами(відсутності у фактора відповідної ліцензії на здійснення факторингових операцій тощо).

Інші доводи касаційної скарги правильність рішення судів попередніх інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що судом першої та апеляційної інстанцій правильно визначено характер правовідносин, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко