ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 березня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/2727/19

Головуючий у першій інстанції Цибенко І. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/388/20

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Вінгаль В.М.,

суддів: Губар В.С., Кузюри Л.В.,

за участю секретаря судового засідання: Шапко В.М.,

позивач за первісним позовом: ОСОБА_1 ,

відповідачі за первісним позовом та позивачі за зустрічним позовом: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , ОСОБА_4 ,

треті особи - орган опіки та піклування Новозаводської районної у м. Чернігові ради, комунальне підприємство «Новозаводське» Чернігівської міської ради,

особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення, треті особи - орган опіки та піклування Новозаводської районної у м. Чернігові ради, комунальне підприємство «Новозаводське» Чернігівської міської ради,

прізвище судді: Цибенко І.В.; місце ухвалення рішення: м. Чернігів,

дата складання повного тексту рішення: 06 грудня 2019 року,

УСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в квартирі за адресою АДРЕСА_2 зареєстровані та постійно проживають ОСОБА_1 та її батько ОСОБА_5 . Також у вказаній квартирі зареєстровані, але не проживають її племінниця ОСОБА_2 та її діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Дана трикімнатна квартира загальною площею 59,1 кв.м., житлова площа 44,2 кв.м. не приватизована, належить до комунального житлового фонду.

Приблизно з 25.05.2018 року відповідачі за місцем реєстрції не проживають, з частиною речей переїхали на постійне місце проживання в житловий будинок за адресою АДРЕСА_3 до ОСОБА_6 , колишнього чоловіка ОСОБА_2 та батька її дітей.

У серпні 2018 року позивач на прохання відповідачки ОСОБА_2 найняла автомобіль, за допомогою якого були перевезені холодильник, телевізор, пральна машина, тощо за адресою постійного проживання відповідачів.

З травня 2018 року відповідачі у спірному житловому приміщенні не проживають, втратили інтерес до спірної квартири, не утримують, комунальні послуги не сплачують. Рішення про непроживання у квартирі було прийнято відповідачами добровільно, перешкод у користуванні їм не чинилось.

Позивач вказує, що ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_6 які є матір`ю та батьком малолітньої ОСОБА_3 добровільно в порядку ч.ч.3,4 ст.29 ЦК України, ч.ч.1,2 ст.160 СК України з травня 2018 року визначили фіктичне постійне місце проживання своєї неповнолітньої дитини за місцем їх спільного проживання, а саме в будинку АДРЕСА_3 .

Позивач наполягав на застосуванні ст.107 ЖК України на підставі якої відповідачі втратили право користування квартирою за адресою АДРЕСА_2 .

У червні 2019 року ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом, в якому просили:

- зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 шляхом передачі їм ключів від замку вхідних дверей;

- вселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_1 .

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 зі свого народження була зареєстрована та проживала у квартирі АДРЕСА_1 , знімалася з реєстраційного обліку на нетривалий період та з 13.12.2007 року знову зареєстрована за вказаним місцем проживання за згодою наймача і членів його сім`ї разом із сином ОСОБА_4 . Малолітня ОСОБА_3 зі свого народження була зареєстровані і фактично проживала у квартирі АДРЕСА_1 . Квартира не приватизована, перебуває у комунальній власні територіальної громади міста Чернігів. Квартиронаймачем був ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Сторони по даній справі були членами родини квартиронаймача. Позивачі фактично займали одну із трьох кімнат квартири площею 10,8 кв.м.

Наприкінці травня 2018 року з ОСОБА_1 , яка є рідною тіткою ОСОБА_2 загострились відносини на побутовому рівні. Колишній чоловік ОСОБА_2 та батько її дітей дозволив їй разом з дітьми тимчасово, на період літніх канікул, пожити у будинку, співвласником якого він є. У фактичному користуванні ОСОБА_6 знаходяться дві кімнати, одну з яких він надав для тимчасового проживання позивачам.

Наприкінці травня 2018 року позивачі, взявши лише літні речі, переїхали до будинку по АДРЕСА_3 , маючи намір провести там лише літні місці. При цьому в спірній квартирі залишилася майже всі їх речі, в тому числі меблі, побутова техніка, одяг. Однак, через декілька місяців після їх від`їзду відповідач ОСОБА_1 змінила замок на вхідних дверях квартири, не надавши при цьому позивачам ключів від нового замка.

ОСОБА_8 продовжувала навчання у школі, яка знаходиться поблизу спірної квартири. Після занять ОСОБА_9 , навідувалася до спірної квартири, брала необхідні їй речі, іноді залишалася разом з матір`ю ночувати в квартирі. Наймач квартири ОСОБА_7 майже завжди була вдома, тож у позивачів ніколи не виникало труднощів щодо доступу до спірної квартири та до своїх речей, що перебували у квартирі.

Позивачі за даним позовом не мають іншого постійного житла ні у власності, ні у постійному користуванні. Вважають, що мають право на рівних підставах з ОСОБА_1 користуватися спірною квартирою. Після смерті квартиронаймача ОСОБА_7 стосунки між позивачами та відповідачем погіршилися, оскільки ОСОБА_1 , на переконання позивачів, поставила собі за мету усунути ОСОБА_2 та її дітей від участі у приватизації спірної квартири з подальшим оформленням права власності на квартиру лише на своє ім`я. Саме з цією метою вона перестала допускати позивачів до квартири, та звернулася з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 листопада 2019 року у задоволенні первісного позову відмовлено.

Зустрічний позов задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом передачі їм ключів від вказаної квартири.

Вселено ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 1536,80 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору в сумі 1536,80 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю і ухвалити нове рішення, яким її первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, встановленим обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що матеріали справи та показання свідків, які були допитані судом першої інстанції, містять належні, допустимі та беззаперечні докази про обрання відповідачами за первісним позовом постійного місця проживання по АДРЕСА_3 , але суд помилково дійшов протилежного висновку.

На час переїзду відповідачів за первісним позовом, ОСОБА_2 та її колишній чоловік ОСОБА_6 відновили між собою сімейні стосунки та з лютого 2018 року фактично проживали як чоловік та дружина, разом зі своїми дітьми. Рішення про не проживання у спірному житловому приміщення відповідачами за первісним позовом було прийнято добровільно. Жодних перешкод їм не чинилось. Відсутні будь-які поважні причини не проживання відповідачів за первісним позовом у квартирі АДРЕСА_1 .

Періодичне відвідування квартири не може бути доказом того, що особа відноситься до цієї квартири, як до свого постійного місця проживання. Речей відповідачів за первісним позовом у спірній квартирі не залишилося, а школа, яку відвідує ОСОБА_3 знаходиться по АДРЕСА_4 поблизу квартири по АДРЕСА_5 .

Заслухавши голову судового засідання, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та малолітної ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою по АДРЕСА_2 призведе до неспівмірного втручання в право на житло та необґрунтованого позбавлення їх житла.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 чинить перешкоди в користуванні житловим приміщенням ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та малолітній ОСОБА_3 .

З такими висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, враховуючи наступне.

У справі судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 є неприватизоване житлове приміщення, уповноваженим наймачем якої був ОСОБА_7 . Даний факт визнається сторонами, та підтверджується довідкою Управління адміністративних ресурсів від 08.04.2019 року (а.с.10), а також формою особового рахунку на його ім`я (а.с.11).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 помер (а.с.82).

Як вбачається з довідки Управління адміністративних ресурсів від 08.04.2019 року, у спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 з 18.12.1994 року, як донька квартиронаймача, ОСОБА_2 - з 13.12.2007 року, як онука квартиронаймача, ОСОБА_4 - з 13.12.2007 року, як онук квартиронаймача, ОСОБА_3 з 05.04.2009 року, як онука квартиронаймача (а.с.10).

Сторони є членами сім`ї покійного квартиронаймача - ОСОБА_7 .

Як встановлено судом першої інстанції, через деякий час після того, як ОСОБА_2 з дітьми переїхала на тимчасове проживання до будинку по АДРЕСА_3 , ОСОБА_1 змінила замок на вхідних дверях спірної квартири, не надавши позивачам за зустрічним позовом ключів від нового замку. Даний факт відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 не оспорюється.

Позивач за зустрічним позовом вказує на те, що протягом 2018 квітня 2019р. ні її тітка ОСОБА_1 , ні наймач квартири ОСОБА_7 не перешкоджали їм приходити до квартири та користуватися нею. Оскільки ОСОБА_7 майже завжди був вдома, а тому доступ до квартири у ОСОБА_2 та її дітей не був обмежений та потреби у створенні дублікатів ключів не було.

З висновку по результатам звернення ОСОБА_2 від 05.07.2019 убачається, що 01.07.2019 року до ЧВП ГУНП в Чернігівській області надійшла заява ОСОБА_2 з проханням прийняти міри до ОСОБА_1 , яка обмежує їй доступ до житла в якому зареєстрована вона та її малолітня дочка. 01.07.2019 року до ЧВП ГУНП в Чернігівській області надійшла заява гр. ОСОБА_4 з проханням прийняти міри до ОСОБА_1 , яка обмежує йому доступ до житла, в якому він зареєстрований. Під час проведення перевірки з гр. ОСОБА_1 було проведена профілактична бесіда про недопущення антигромадської поведінки, а також дотримання норм діючого законодавства. При цьому вона повідомила, що її племінниця ОСОБА_2 після смерті батька почала претендувати на квартиру. Хоче, щоб вона дала ключі від квартири, але ж вона ніякого права на це не має тому, що всі речі були вивезені і вона тривалий час не проживала (а.с.148).

Частиною 4 статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.107 ЖК Української РСР наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням.

Згідно із ч.2 ст.107 ЖК Української РСР в разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

З урахуванням зазначеної норми член сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це, і встановленню в такому випадку підлягають лише обставини й факти, що свідчать про обрання такою особою іншого постійного місця проживання.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано, на підставі ст.107 ЖК Української РСР, відмовив у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_1 з тих підстав, що у матеріалах справи відсутні належні, допустимі, беззаперечні докази про обрання ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та неповнолітньою ОСОБА_3 постійного місця проживання у будинку по АДРЕСА_3 . Згідно акту голови вуличного комітету від 27.05.2019 року №9, ОСОБА_6 має частку на праві власності у будинку по АДРЕСА_3 , а тому не може повноцінно забезпечити дітям гідне проживання за наявності інших співвласників будинку. При цьому, квартира по АДРЕСА_2 не приватизована, неповнолітня ОСОБА_3 має право на її приватизацію, а тому визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом та, як наслідок, зняття її з реєстрації, буде порушувати права дитини на житло.

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи та показання свідків, які були допитані судом першої інстанції, містять належні, допустимі та беззаперечні докази про обрання відповідачами за первісним позовом постійного місця проживання по АДРЕСА_3 не знайшли свого підтвердження ні у суді першої інстанції, ні у суді апеляційної інстанції.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 житловим приміщенням та вселення їх до житлового приміщення шляхом передачі їм ключів від вказаної квартири, суд першої інстанції дійшов вірного висновку та ґрунтовного виходив з того, що у ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відсутні ключі від вхідних дверей до квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , а ОСОБА_1 чинить перешкоди в користуванні житловим приміщенням відповідачам ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та неповнолітній ОСОБА_3 .

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Зважаючи на наведене, рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки, викладені у судовому рішенні, доводами апеляційної скарги не спростовуються, підстави для скасування судового рішення відсутні.

Оскільки в ухвалі судді Чернігівського апеляційного суду від 31 січня 2020 року зупинено дію рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 листопада 2019 року, то у зв`язку із залишенням апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 листопада 2019 року - без змін, дію рішення необхідно поновити.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384, 389-391 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 листопада 2019 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 листопада 2019 року.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Голова судового засідання

Судді