РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2020 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Тимощука О.Я.

при секретарі Рибачик О.А.,

за участю представника позивача адвоката Цуняка В.Й.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Панчелюги К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася із позовом до ОСОБА_1 про визнання квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 113 кв.м., житловою площею 25,6 кв.м, яка зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , виданого 18.06.2013 року за №5023954 її особистою приватною власністю, та покладенням судових витрат на відповідача.

В обґрунтування своїх вимог покликається на обставини, викладені у позовній заяві.

26.01.2020 року представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Панчелюгою К.М. було подано відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнають та просять у його задоволенні відмовити.

В обґрунтування своїх заперечень, вказує на порушення пунктів 3.4., 3.10., 3.12. «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» (далі Положення) затвердженого Постановою Правління Національного банку України №637 від 15.12.2004 року (чинного на момент оформлення квитанцій до прибуткових касових ордерів, які були надані позивачем), а саме, що в наданих позивачем копіях квитанцій до прибуткових касових ордерів № 136 від 04.10.2010 року та №137 від 04.10.2010 року, а також № 208 від 01.04.2011 року, № 209 від 01.04.2011 року відсутні усі необхідні реквізити, неможливо встановити яким підприємством приймалася готівка в касу, оскільки графи «найменування підприємства (установи, організації) не заповнені, а також не можливо встановити підписи яких осіб стоять у графах «Головний бухгалтер» та «Касир», оскільки не вказані прізвище та ініціали таких осіб.

Вважає, що копії вищевказаних квитанцій викликають сумніви з приводу їх достовірності, а тому просить суд їх не враховувати при розгляді справи.

Зазначає, що в порушення п. 5.1. Договорів № 22-А та № 22-Б від 04.10.2010 року оплату здійснено не в безготівковому порядку.

Вказує, що ніяких змін до Договору № 22-Б від 04.10.2010 року здійснено не було, оскільки позивачем не надано доказів про те, що цей Договір розірваний або визнаний недійсним.

Доповнення № 1 від 18 січня 2013 року до Договору комісії № 22-А від 04 жовтня 2010 року, згідно назви якого, підтверджується, що це перші доповнення до Договору комісії 22-А від 04 жовтня 2010 року.

Разом з тим, зміни № 1 від 05.12.2011 року суперечать вищевказаним доповненням. Крім того, на вказаних змінах відсутній відтиск печатки ТОВ «Альянс Престиж Буд».

Стороною відповідача у першій заяві по суті справи, визнається той факт, що дійсно у січні 2013 року позивач, перебуваючи у шлюбі з відповідачем, уклала такі Доповнення № 1 до Договору та сплатила спільні з відповідачем кошти з розрахунку 3232 грн. за різницю у площі між квартирами АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 .

Крім того, позивачем не надано жодного доказу про повернення ТОВ «Альянс Престиж Буд» зайво сплачених коштів, відповідно до доданих прибуткових касових ордерів а тому просить зміни №1 визнати недостовірними та не брати їх до уваги при вирішенні справи.

Зазначає про необхідність застосування строку позовної давності, оскільки шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано за Рішенням суду 06.01.2015 року, а з позовною заявою позивачка звернулася до суду 20.11.2019 року, тобто з пропуском три річного строку, хоча починаючи з розірвання шлюбу, ОСОБА_2 неодноразово зверталася до відповідача, з проханням надати дозвіл на відчуження спірної квартири, на що він погодився лише за умови сплати йому грошової компенсації.

До початку розгляду справи по суті, від позивача поштою надійшли письмові пояснення по суті справи із обґрунтуванням неможливості особистої участі позивача у судових засіданнях по даній справі із причин: тривалого перебування за кордоном, офіційного працевлаштування, та ненаданням керівництвом позачергової відпустки.

У судовому засіданні, представник підтримав надані особисті належно засвідчені письмові пояснення позивачки, та просив їх долучити до матеріалів справи в якості письмового доказу покликаючись на роз`яснення які містяться в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009року.

З досліджених в судовому засіданні письмових пояснень позивачки, які надійшли поштовим листом із США, які суд оцінює як письмовий доказ, слідує: що Договора комісії № 22-А та №22-Б від 04.10.2010 року укладались та сплачувались до шлюбу особистими коштами позивачки, що підтверджується наданими договорами, квитанціями касових ордерів та довідкою №26/11 від 05.12.2011 року про повну оплату внесків. Будь яких договорів та внесення коштів в січні 2013 року не здійснювалось. Різниця зайво сплачених коштів по договорах була зарахована в рахунок виконання додаткових шпаклювальних робіт. На момент розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 будь якого майнового спору в тому числі і з приводу прав останнього на спірну квартиру не виникало. Просить позов задовільнити.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 05.02.2020 року, підготовче провадження по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

До початку судового засідання через канцелярію суду відповідачем подана заява про застосування строку позовної давності, та долучено копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Вказана копія свідоцтва судом була повернута відповідачу, у зв`язку з тим, що вказаний доказ не був поданий у порядок визначений ст. 83 ЦПК України, у заяві по суті сторона про них не зазначала, обґрунтування причин пропуску та клопотання про поновлення строку не надано, а тому судом до розгляду не приймаються.

Інших клопотань від учасників процесу до суду не надходило.

Представник позивача - адвокат Цуняк В.Й. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просить їх задовольнити повністю, з підстав зазначених у позовній заяві. Крім того, пояснив, що відповідачем жодного письмового доказу укладення договору дольової участі у будівництві житла, та його оплату в період шлюбу не надано, як і не заявлено жодного клопотання про їх витребування судом.

Відповідач та його представник адвокат Панчелюга К.М. позовні вимоги не визнали з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, просять відмовити у їх задоволенні.

Допитаний у судовому засіданні в якості свідка відповідач по справі ОСОБА_1 суду пояснив, що дійсно перебував у зареєстрованому шлюбі із позивачкою із 09.11.2012 року по 06.01.2015 року. Квартира, яка була першопочатково закріплена за позивачкою, у зв`язку з порушенням нею умов її оплати, забудовником була відчужена та запропонована інша із зарахуванням за неї раніше сплачених дружиною коштів. Спірну квартиру, він вважає спільною сумісною власністю подружжя, оскільки в січні 2013 року його дружиною ОСОБА_2 був укладений Договір про дольову участь у будівництві квартири, на оплату якої він передав свої особисті грошові кошти в розмірі 158-160 тис грн.

Зазначає, що після розірвання шлюбу, тобто в листопаді 2015 році, позивачка звернулась до нього про надання згоди на продаж даної квартири, однак він погоджувався надати такий дозвіл лише після грошової компенсації його частки в квартирі та за ремонт. Частково в рахунок компенсації, позивачка передала йому власний автомобіль, по якому він допомагав сплачувати кредит, та домовились що вона доплатить йому ще 5тис.доларів. Жодних письмових угод, з цього приводу, між ними не укладалось. Пояснив, що у спірній квартирі проживав тільки у період шлюбу, та приймав участь в оплаті комунальних послуг, хоча зареєстрований в ній не був.

Після розірвання шлюбу, у вказаній квартирі не проживав, та відповідно комунальні послуги не сплачував. Досудову пропозицію від позивачки отримував, жодної відповіді не надавав. Документальних доказів укладення в січні 2013 року Договору про дольову участь у будівництві квартири та її оплати немає та надати суду не може. Просить застосувати строк позовної давності.

З досліджених в судовому засіданні матеріалів справи слідує, що 09.11.2012 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області, про що було зроблено відповідний актовий запис №1451, який згідно заочного Рішення ОСОБА_3 -Волинського міського суду Волинської області від 17.12.2014 року, по цивільній справі № 154/2780/14-ц, було розірвано. Вказане рішення набрало законної сили 06.01.2015 року.

Згідно договорів комісії № 22-А та №22-Б від 04 жовтня 2010 року, позивач ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_4 ) уклала дані договори з метою набуття на первинному ринку нерухомості право власності на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 66,07 кв.м, двокімнатну, розташовану на шостому поверсі, загальною вартістю квартири - 213 538,24 грн, та квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 48,9 кв.м, однокімнатну, розташовану на другому поверсі, загальною вартістю квартири - 158 044,80 грн. Загальною вартістю 371 583,04 грн. Згідно п.2.4 вищевказаних договорів, строк здачі в експлуатацію новобудови передбачено у III - IV кварталі 2011р.

Відповідно до п. 5.1. передбачено обов`язок комітента здійснити безготівковий переказ коштів а за домовленістю сторін можливий розрахунок грошовими коштами, матеріалами, тощо.

Згідно Касових ордерів №136 та №137 від 04.10.2010 року, ТОВ «Альянс Престиж Буд» прийняло від ОСОБА_5 грошові кошти, в розмірі 106770грн.00коп. та 80000грн.00коп. по договорах №22-А та №22-Б від 04.10.2010 року відповідно.

Згідно Касових ордерів № 208 та № 209 від 01.04.2011 року, ТОВ «Альянс Престиж Буд» прийняло від ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 106768грн.24коп. та 78044грн.80коп. по Договорах №22-А та №22-Б від 04.10.2010 року відповідно.

Згідно Довідки № 26/11 від 05.12.2011 року, виданої директором ТОВ «Альянс престиж Буд» Качановським С.М., слідує, що станом на 05.12.2011 року ОСОБА_5 оплачено згідно умов Договору комісії №22А від 04 жовтня 2010 року (зі змінами та доповненнями) внески за квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 114,97 кв.м., в розмірі 100%, що становить 371 583грн.04коп.

Згідно Змін № 1 до Договору комісії № 22-А від 04.10.2010 року, слідує що Договір 22-А та Договір 22-Б від 04.10.2010 року були об`єднані, та в подальшому вважаються одним Договором №22-А від 04.10.2010 року. Змінені пункти 2.1.1. та п.2.3. обох Договорів із зазначенням квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 114,97 кв.м., дворівневої, яка розташована на дев`ятому - десятому поверхах.

Згідно Доповнень № 1 від 18.01.2013 року, змінено прізвище позивачки із дошлюбного ОСОБА_4 на шлюбне - ОСОБА_6 , а також змінено п.2.1.1. щодо остаточної площі квартири із 114,97 кв.м. на 113 кв.м., та п.2.3. щодо остаточної вартості квартири в розмірі 365 216,00 грн.

Згідно Свідоцтва про право власності від 18.06.2013 року та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.06.2013 року, вбачається що 18.06.2013року на ім`я позивачки було зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно Декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 08.02.2013 року зареєстрованого Інспекцією ДАБК у Рівненській області, будинок по АДРЕСА_5 , було здано в експлуатацію 08.02.2013 року.

Згідно Акту прийому-передачі квартири від 19.02.2013 року, затвердженого директором ПВП-фірми «Аванті» С.М.Комаринським, комісіонером ТзОВ «Альянс престиж Буд» була передано Комітенту- ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_6 , (будівельна адреса АДРЕСА_5 ).

Згідно Технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_7 , виготовленого 27.02.2013 року, вбачається, що вказана квартира знаходиться на 9,10 поверхах, у 10 поверховому будинку загальною площею 113,0 кв.м., розмір частки ОСОБА_2 у вказаній власності становить 1 (тобто 100%).

Заслухавши думку сторін, дослідивши в судовому засіданні надані письмові докази, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України, суд зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зазначене узгоджується із засадою верховенства права, зміст якої розкрито у статті 10 ЦПК України. Відповідно до цієї загальної засади цивільного провадження суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. При цьому Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно правових висновків Великої Палати Верховного Суду, який міститься в його Постанові від 13.03.2019 року у справі №920/149/18 та параграфу 47 Рішення Європейського суду з прав людини по справі ««Дія97» проти України» («DIYA 97 v. UKRAINE») від 21 жовтня 2010 року, заява №19164/04, слідує що: «процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів».

Аналогічна правова позиція зазначена в Рішенні ЄСПЛ у справі «Олександр Волков проти України» від 09.01.2013 року, заява №21722/11.

Частина 2 ст. 129 Конституції України, визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода у наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 12 ЦПК України, цивільно судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

При цьому, змагальність сторін, яка за своєю природою засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Саме такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 31 січня 2019 року по справі №127/13957/16-ц, провадження №61-26417св18, та в п.п.40,41 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року, у справі 755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19.

Обов`язок із доказування, слід розуміти як закріплену в процесуальному порядку та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК України), допустимим (стаття 78 ЦПК України), достовірними (стаття 79 ЦПК України), а у своїй сукупності достатніми (стаття 80 ЦПК України).

Досліджені в судовому засіданні оригінали вищевказаних письмових доказів, наданих позивачем по справі, узгоджуються між собою та визнаються судом належними, допустимим, а в своїй сукупності - достатніми, для визнання спірної квартири, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, та роз`яснень, які містяться в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства про розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - її особистою приватною власністю.

При цьому суд враховує, правовий висновок, який міститься у Рішенні Європейського суду з прав людини, у справі «Бочаров проти України», від 17 червня 2011 року, у якому зазначено, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпції щодо фактів.

Суд критично оцінює та до уваги не приймає доводи відповідача про те, що в січні 2013року його дружиною був укладений Договір про дольову участь у будівництві квартири, та її оплату його особистими коштами в розмірі 158-160 тис грн., оскільки відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту здійснення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами (ст. 218 ЦК). Рішення суду, зазначається в цій статті, не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Крім того, відповідно в пункту 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», роз`яснив, що «зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).»

Відповідач, надавши покази по правилах свідка, заперечив факт здійснення окремих правочинів, вчинених позивачкою, разом з тим, жодних письмових доказів на підтвердження своїх свідчень суду не надав, що у розумінні вищезазначених вимог закону та роз`яснень, не може слугувати належними та допустимими доказами по справі, а тому вказані свідчення судом до уваги не приймаються.

Суд також, критично оцінює та до уваги не приймає, доводи сторони відповідача про те, що в наданих позивачем квитанціях до прибуткових касових ордерів відсутні усі необхідні реквізити, а саме неможливо встановити яким підприємством приймалася готівка в касу, та не можливо встановити належність підписів осіб які стоять у графах «Головний бухгалтер» та «Касир», оскільки згідно абзацу 2 пункту 3.3. Положення, про приймання підприємствами готівки в касу за прибутковими касовими ордерами видається засвідчена відбитком печатки цього підприємства квитанція (що є відривною частиною прибуткового касового ордера) за підписами головного бухгалтера або працівника підприємства, який на це уповноважений керівником.

З оглянутих в судовому засіданні оригіналів вказаних квитанцій до прибуткових касових ордерів №136 від 04.10.2010 року та №137 від 04.10.2010 року, а також № 208 від 01.04.2011 року, №209 від 01.04.2011 року, вбачається проставлена печатка підприємства, яке приймало готівку в касу, а саме «ТзОВ «Альянс Престиж Буд»», що у сукупності із довідкою № 26/11 від 05.12.2011 року, підтверджує повне виконання позивачем взятих на себе договірних зобов`язань. При цьому розміщення печатки, посередині відривної ліній, відповідає правилам заповнення касових ордерів визначених у додатку 2 до Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні (Типова форма № КО-1).

Відсутність у вказаних квитанціях найменування юридичної особи яка отримала готівку, не позбавляє суд можливості ідентифікувати юридичну особу по відтиску «мокрої» печатки, а також встановити належність вказаних доказів по іншим наявним реквізитам, а саме «Прийнято від ОСОБА_5 », «Підстави Згідно договорів комісії 22-А та 22-Б від 04.10.2010 року» та суми отриманих коштів, що при оцінці зібраних у справі доказів, у сукупності із наявними у матеріалах справи договорами № 22-А та № 22-Б від 04.10.2010 року та довідкою № 26/11 від 05.12.2011 року, дають змогу встановити належність та достовірність вказаних доказів, а тому вказані доводи представника відповідача судом до уваги не приймаються.

Крім того, згідно п.п. 3.10. та 3.12 вищевказаного Положення, обв`язок щодо повноти заповнення прибуткових касових ордерів покладається на працівників підприємства (установи, організації), отже особа не може нести ризик відповідальності за неналежне виконання обов`язків посадовими особами.

Також, суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що оплату в порушення п. 5.1. договорів № 22-А та № 22-Б від 04.10.2010 року здійснено не у безготівковому порядку, оскільки вказане положення Договорів допускає, за погодженням сторін цих договорів, здійснювати розрахунок грошовими коштами, матеріалами, тощо, що в даному випадку і мало місце.

Доводи представника відповідача про те, що зміни №1 до договору комісії №22-А від 04.10.2010 року, в порушення ч. 2 ст. 207 ЦК України, не скріплені печаткою юридичної особи, яка вчиняла даний правочин, не знайшли свого підтвердження, оскільки при дослідженні оригіналу вказаного документу в судовому засіданні, встановлено наявність відтиску «мокрої» печатки юридичною особи, а отже вимоги до письмової форми правочину під час його укладання було дотримано.

Міркування представника відповідача, про те, що «ніяких змін до Договору № 22-Б від 04.10.2010 року укладеного ТОВ «Альянс Престиж Буд» та позивачем здійснено не було, а також, що позивачем не надано доказів, що цей Договір розірваний або визнаний не дійсним», судом до уваги не приймаються, оскільки згідно із ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть врегулювати свої відносини на власний розсуд. Згідно ч.1 ст. 627 ЦК України, деталізовано принцип свободи договору. Зазначено, що відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Саме такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 15.01.2020 року по цивільній справі №322/1178/17.

Разом з тим, суд звертає увагу, що представником відповідача у відзиві на позовну заяву від 26.01.2020року, визнається той факт, що «дійсно у січні 2013року Позивач, перебуваючи у шлюбі з відповідачем, уклала такі Доповнення №1 до Договору та сплатила спільні з відповідачем кошти з розрахунку 3232 грн. за різницю у площі між квартирами АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 ».

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Отже, укладення позивачкою двох договорів, змін та доповнень до них, які на сьогоднішній день є чинними та не скасованими, відповідно до ст. 204 ЦК України, підпадають під презумцію правомірності правочинів.

Зазначена презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Саме таке правова позиція міститься у Постанові Великої Плати Верховного Суду від 14.11.2018 року, по справі №2-1383/2010, провадження №14-308цс18.

Будь-який правочин, є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов`язань (рішення Конституційного Суду України від 11 травня 2005 року № 4-рп/2005).

Оцінюючи письмові пояснення позивачки ОСОБА_2 , суд критично ставиться до заперечень представника відповідача, щодо відсутності підстав їх дослідження та оцінки, по причині зміни ЦПК та застарілості Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», оскільки вказаний Пленум на сьогоднішній день є не скасованим та чинним, а процесуальний Кодекс із змінами 2017 року, тобто які відбулись пізніше, не змінюють загальні принципи та підходи до застосування цивільного процесуального законодавства, в тому числі і до дослідження судом доказів.

При цьому суд враховує, що ОСОБА_2 тривалий час проживає в США, що не заперечує відповідач, і допитати її неможливо, однак, позивачка першопочатково мала намір особисто прийняти участь у судовому засіданні та надати покази в якості свідка, про що подала 04.02.2020 року відповідну письмову заяву. По причинах, які суд визнає поважними, реалізувати своє процесуальне право ОСОБА_2 не змогла, що відповідно до п. 27 вищевказаної Постанови Пленуму, дає право суду оцінити її пояснення як письмовий доказ.

В судовому засіданні, представник відповідача наголосила на презумпції спільності майна квартири АДРЕСА_1 , а тому тягар доказування обставин, необхідних для спростування зазначеної презумпції, покладається на позивача.

З вказаним обґрунтуванням представника, суд не погоджується, виходячи з наступного - у статті 60 СК України, закріплено, що «майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності...». Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.23 та 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», слідує, що «вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно з`ясувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу, а також набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто».

Отже, визначальним елементом встановлення факту належності майна до спільної сумісної власності подружжя, визначається не часом його оформлення, а те що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця в період шлюбу.

При цьому суд зазначає, що виконання замовником свого грошового зобов`язання за договором будівельного підряду (наприклад, повна сплата вартості об`єкта будівництва) вважається набуттям майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва. (Правовий висновок Верховного Суду України, Постанова від 15 травня 2013 року у справі N6-36цс13).

Крім того, за договорами комісії ОСОБА_2 проінвестувала будівництво спірної квартири, уклавши Договір купівлі-продажу майнових прав, то відповідно до ст.7 Закону України «Про інвестиційну діяльність, вона має право володіти, користуватися, і розпоряджатися об`єктами та результатами інвестицій відповідно до законодавчих актів України, оскільки об`єкти та результати інвестицій є власністю інвестора. (Правовий висновок Верховного Суду України, Постанова від 18 листопада 2015 р. у справі N6-1858цс15).

Отже, на придбану позивачкою спірну квартиру, в силу п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, не поширюється режим спільної сумісної власності подружжя, а тому обов`язок доказування в частині доведеності своїх вимог або заперечень покладається на кожну із сторін.

Щодо застосування строку позовної давності, про що відповідачем подана відповідна заява, суд приходить до наступного висновку:

У ч. 2 ст. 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», визначено, що «початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності ».

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, як б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, зареєстрованого за іншим із подружжям, тобто з моменту виникнення спору між ними, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. (Постанова Верховного суду України від 23.09.2015 року, у справі №6-258цс15 та Постанова Верховного Суду від 21.11.2018 року, у справі №539/2669/15-ц).

Будь яких об`єктивних доказів з приводу того, що позивачка у 2015 році зверталася до відповідача, з приводу надання письмового дозволу на відчуження спірної квартири, відповідачем суду не надано, а тому відсутні підстави для визнання вказаного часу на початок перебігу позовної давності.

Такий висновок, суд також обґрунтовує тим ,що оцінюючи досудову пропозицію ОСОБА_2 від 01.11.2019 року на адресу відповідача ОСОБА_1 , яку останній отримав, і у якій вона зазначила, що дана квартира набута нею за її особисті дошлюбні кошти, відповідач будь яких заперечень або тверджень про існування будь яких інших між сторонами домовленостей не висловив, із зустрічним позовом про захист свого порушеного права, а саме про поділ спільного майна подружжя, відповідно до ст. 60 СК України, або визнання майна особистою приватною власністю, відповідно до ст. 57 СК України, та інше, до суду не звертався.

При цьому, суд звертає увагу, що ризик настання негативних наслідків, у вигляді втрати права власності на частину спірного майна, в результаті пропуску строку позовної давності, несе саме відповідач, оскільки спірна квартира оформлена на позивачку, а отже вона в будь-якій ситуації, в тому числі і у разів відмови в задоволенні даного позову, залишиться власником спірної квартири.

Згідно Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 17.12.2014 року, яке вступило в законну силу 06.01.2015 року, встановлено, що сторони не підтримують подружніх відносин, спільного господарства не ведуть, майнового спору у них немає.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, що до якої встановлено ці обставини.

При цьому, згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Отже, суд з врахуванням належних та допустимих доказів, наданих сторонами, щодо застосування строку позовної давності, та враховуючи роз`яснення, які містяться у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», прийшов до висновку, що початком перебігу позовної давності по даній справі слід вважати, дату закінчення строку на надання відповіді на досудову пропозицію від 01.11.2019 року, тобто 24.11.2019 року, що є наслідком відмови стороні відповідача у застосуванні такого строку.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи вищенаведені правові позиції, висловлені Верховним Судом України, Верховним Судом та практику ЄСПЛ, суд приходить до висновку, що сторона відповідача, на виконання вимог п. 4 ч. 3 ст. 2; ст. 12; ч. 1 ст. 81 ЦПК України, крім голослівних заяв, жодного належного та допустимого доказу в обґрунтування своїх заперечень не надала, а тому підстави для відмови в задоволенні позовних вимог відсутні.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1)на професійну правничу допомогу; 2)пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3)пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4)пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно п. 1 ч .2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача в разі задоволення позову повністю.

На підставі наведеного, витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 857 грн. 93 коп. сплачені ОСОБА_2 при подачі позову до суду, згідно квитанції № 0.0..1 від 29.11.2019 року слід стягнути з відповідача по справі ОСОБА_1 .

В судовому засіданні представником позивача адвокатом Цуняком В.Й. було подано докази в обґрунтування понесених стороною по даній справі витрат на професійну правничу допомогу.

Представник відповідача адвокат Панчелюга К.М. заявила клопотання про надання можливості подачі заперечень. Суд враховуючи заявлене клопотання, вважає за недоцільне вирішення вимоги про стягнення таких витрат при ухваленні даного рішення, надавши час стороні відповідача для підготовки відповідних заперечень, та буде вирішено керуючись ч. 8 ст. 141 ЦПК України, шляхом ухвалення додаткового рішення.

Керуючись ст.ст. 41, 55 Конституції України, ст.ст. 321, 355, 368, 392 Цивільного кодексу України, ст.ст. 57, 60, 68 Сімейного кодексу України, ст.ст. 7, 10, 76, 141, 263-265, 268, 273, 354 Цивільного-процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю задоволити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 113 кв.м., житловою площею 25,6 кв.м. особистою приватною власністю ОСОБА_2 , яка зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 виданого 18.06.2013 року за № 5023954.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , паспорт серії НОМЕР_3 виданий Володимир-Волинським МВ УМВС України в Волинській області 28.04.2001 року) на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 1 857 (одна тисяча вісімсот п`ятдесят сім) гривень 93 копійки.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 10 березня 2020 року.

Суддя Рівненського

міського суду О.Я. Тимощук