Номер провадження: 22-ц/813/2699/20
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сегеди С.М., Гірняк Л.А.,

з участю секретаря Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Науменко А.В., повний текст рішення виготовлений 08 серпня 2019 року, -

в с т а н о в и в:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, який згодом був уточнений та остаточно поданий до Виконавчого комітету Одеської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , треті особи Приморська районна державна адміністрація Одеської міської ради, Департамент комунальної власності Одеської міської ради, Одеська міська рада про визнання недійсним та скасування розпорядження Приморської районної адміністрації, свідоцтва про право власності та договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення горища №502 від 19.01.2012 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення горища №502 укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 від 06.05.2015 року, та скасувати державну реєстрацію; витребувати з чужого незаконного володіння, а саме від ОСОБА_2 на користь мешканців багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 , нежитлове приміщення горища №502.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_3 зазначила, що відповідно до договору дарування від 10.12.2012 року та Витягу про державну реєстрацію прав від 17.12.2012 року вона є власником 185/1000 часток квартири АДРЕСА_2 , а також є власником 191/1000 часток квартири АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 31.01.2015 року посвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом ОМНО Машкіною Н.О.

З моменту придбання вищезазначеної квартири позивачка разом з родиною там постійно проживає. Її квартира розташована на четвертому поверсі чотирьох поверхового будинку, над квартирою розташоване спірне горище, яке знаходиться у незадовільному стані і позивач почала його утримувати, оскільки його розташування над її квартирою у старому житловому фонді може призвести до обвалу стелі, за особисті кошти позивача було вивезено сміття, улаштовані двері до горища.

У квітні 2015 року до горища вдерлися незнайомі люди, які назвали себе власниками горища, та надали позивачу та іншим мешканцям будинку свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення горища № 502 від 19.01.2012 року, загальною площею 164,6 кв. м. в буд. АДРЕСА_1 .

Проте власник, який вказаний у свідоцтві, ніколи не проживав за вказаною адресою і не мав за вказаною адресою квартири, є власником нежитлового приміщення горища, що грубо порушує права позивача та інших мешканців багатоквартирного будинку.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2019 року позов ОСОБА_3 задоволений частково.

Визнано недійсним та скасовано державну реєстрацію свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення горища № 502 від 19 січня 2012 року.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення горища № 502 укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 від 06.05.2015 року та скасована державна реєстрація.

Витребувано з чужого незаконного володіння, а сааме від ОСОБА_2 нежитлове приміщення горища № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 .

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, прийняти нове, яким у задоволені позову відмовити повністю, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 зазначає, що суд безпідставно та необґрунтовано вважав належне позивачу нежитлове приміщення допоміжним, щодо якого можливе виникнення права спільної сумісної власності, та відповідно помилково вважав, що у позивача існує порушене право користування спільним сумісним майном співмешканців багатоквартирного будинку, яке підлягає захисту. Судом належним чином не встановлено характеру права та інтересу на захист якого звернувся позивач. Також суд вірно встановивши, що позивач не довела суду наявності повноважень не звернення до суду від імені співмешканців, дійшов невірного висновку про застосування норм матеріального права та задовольнив позов в частині витребування майна з володіння.

Відзиву до суду надано не було.

Сторони про розгляд справи на 02 грудня 2020 року були сповіщені належним чином (а.с. 132-142 т. 2).

Від ОСОБА_5 , представника Департамента комунальної власності Одеської міської ради, 02.12.2020 року, тобто в день розгляду справи, до Одеського апеляційного суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що діють карантинні обмеження з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби «СОVІD-19»(а.с. 145-147 т. 2).

Вирішуючи питання про слухання справи у відсутності учасників справи, колегія суддів залишає клопотання про відкладення розгляду справи без задоволення, оскільки Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» не було запроваджено змін до ст.371 ЦПК України щодо строків розгляду апеляційної скарги.

ОСОБА_5 , представник Департамента комунальної власності Одеської міської радиз клопотанням про можливість взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, зокрема, поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, враховуючи приписи ст.212ЦПК України, не зверталася, при цьому у клопотанні про відкладення представником не були зазначені причини, які безпосередньо перешкоджають представнику взяти участь у судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що справа за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції перебуває з вересня 2019 року, учасники справи неодноразово повідомлялися про час і місце судових засідань, при цьому призначене судове засідання на 15 квітня 2020 року не відбулось, у зв`язку з клопотанням ОСОБА_6 , представника ОСОБА_3 , заявою ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 про відкладання розгляду справи, тому справа слуханням була відкладена на 02 грудня 2020 року.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч.ч.1,2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, з урахуванням строку перебування справи у провадженні суду, відкладання розгляду справи за клопотанням ОСОБА_6 , представника ОСОБА_3 та заявою ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Враховуючи, те що жоден із учасників даної цивільної справи не надав суду заяви про бажання прийняти участь у справі особисто, а також приймати участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, в т.ч. і поза межами суду, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим, колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності її учасників, на підставі наявних у справі доказів.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19.

Враховуючи вищенаведене та у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (14 грудня 2020 року).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду в частині витребування з чужого незаконного володіння нежитлового приміщення горища підлягає скасуванню, за таких підстав.

Статтею 13 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до вимог частини другої ст.367 ЦПК України, апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Статтею 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов ОСОБА_3 , визнавши недійсним та скасувавши державну реєстрацію свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення горища № 502 від 19 січня 2012 року, визнавши недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення горища № 502 укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 від 06.05.2015 року та скасувавши державну реєстрацію, виходив із обґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що відповідно до договору дарування від 10.12.2012 року та Витягу про державну реєстрацію прав від 17.12.2012 року позивачка є власницею 185/1000 часток квартири АДРЕСА_2 , а також є власником 191/1000 часток квартири АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 31.01.2015 року посвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом ОМНО Машкіною Н.О.

Також судом встановлено, що нежитлове приміщення горища №502, загальною площею 164, 6 кв. м. в будинку АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 на праві приватної власності, що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 19.01.2012 року,виданого на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 15.12.2011 року за № 1069, об`єкт якого відображений у технічному паспорті від 16.11.2011 року.

Також судом встановлено, що згідно наданої інформаціїкомунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради» від 30.03.2017 року інвентаризація та реєстрація права власності за ОСОБА_4 на нежитлове приміщення горища №502 за адресою: АДРЕСА_1 не проводилася.

Відповідно до відповіді на запит представника позивача, Департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 07.11.2016 року в архіві Одеської міської ради відсутні відомості відносно оформлення свідоцтва на право власності за ОСОБА_4 , на нежитлове приміщення горища № НОМЕР_1 , розташованого за адресою . АДРЕСА_1 .

З відповіді Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 18.11.2016 року вбачається, що Приморською районною адміністрацією не приймалось розпоряджень за №1069 від 15.12.2011 року на нежитлове приміщення горища яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 .

Під № 1069 зареєстроване розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 29.11.2011 року «Про присвоєння нежитловому підвальному приміщенню розташованому в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_3 , номеру № НОМЕР_2 », на іншу особу, питання вирішувалось у даному розпорядженні лише про номер на нежитлове приміщення по АДРЕСА_3 , горищне приміщення за адресою: АДРЕСА_1 ніяким чином відношення до розпорядження райдміністрації № 1069 від 29.11.2011 року не має. Крім того, 15.12.2011 року - розпоряджень стосовно нежитлового приміщення горища, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 прийнято не було. Вказаний факт був підтверджений в судовому засіданні представником Виконавчого комітету Одеської міської ради.

Згідно витягу з Державного реєстру прав власності ОСОБА_2 набув право власності на нежитлове приміщення горища на підставі договору купівлі-продажу від 06.05.2015 року у ОСОБА_7 .

Згідно з частиною другою статті 382 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору) усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Згідно зі статтею 19 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» від 29 листопада 2001 року спільне майно співвласників багатоквартирного будинку складається з неподільного та загального майна. Неподільне майно перебуває у їхній спільній сумісній власності і не підлягає відчуженню, загальне майно - у спільній частковій власності.

Згідно із ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Відповідно до рішень Конституційного суду № 4рп/2004 від 02 березня 2004 року, № 14рп/2011 від 09 листопада 2011 року - допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та їш) передаються безоплатно у власність громадян одночасно з приватизацією нами квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій.

За законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення.

Судом вірно встановлено про те, що є доведеним факт незаконного отриманнядопоміжногонежитлового приміщення горища № НОМЕР_1 , загальною площею 164, 6 кв. м. в будинку АДРЕСА_1 за відсутністю підтверджуючих доказів, незаконність якого була також спростована представником Виконавчого комітету Одеської міської ради, а тому є незаконним і відчуження вказаного нежитлового приміщення ОСОБА_2 за договором-купівлі-продажу.

На підставі вищевикладеного, судомна законних підставах було визнано недійсним та скасовано державну реєстрацію свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення горища № 502 від 19 січня 2012 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення горища № 502 укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 від 06.05.2015 року та скасовано державну реєстрацію.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно та необґрунтовано вважав належне позивачу нежитлове приміщення допоміжним, щодо якого можливе виникнення права спільної сумісної власності, та відповідно помилково вважав, що у позивача існує порушене право користування спільним сумісним майном співмешканців багатоквартирного будинку, яке підлягає захисту, колегія суддів вважає безпідставними, з тих підстав, щовказані доводи не підтверджують незаконність судового рішеннята зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи.

Доводи про те, що судом належним чином не встановлено характеру права та інтересу на захист якого звернувся позивач, колегія суддів вважає необґрунтованими з наступних підстав.

Згідно із статтями 55, 124 Конституції України та статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 4, 5, 19 ЦПК України і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право або право особи в інтересах якої вона звертається до суду порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорювані або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

При цьому відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Оскільки, позов в частині позовних вимог про визнання недійсним та скасування розпорядження Приморської районної адміністрації, свідоцтва про право власності та договору купівлі-продажу є доведеним, суд першої інстанції з`ясувавши обставини справи, надані до суду докази на підтвердження позовних вимог, прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо позовних вимог ОСОБА_3 в частині витребування з чужого незаконного володіння нежитлового приміщення горища, колегія суддів зазначає наступне.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 нежитлового приміщення горища АДРЕСА_4 , суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивач у своїх позовних вимогах не просить витребувати майно на будь-чию користь.

Однак, колегія суддів з вказаним висновком не погоджується, виходячи з наступного.

Стаття 387 ЦК України визначає, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин, а майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України пов`язується з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця стаття передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом ст. 388 ЦК України можливості витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передання майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, потрібно встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України, зокрема, чи вибуло це майно з володіння власника з його волі.

З тих підстав, що нежитлове приміщення горища є допоміжним приміщенням, ОСОБА_3 , є власником 185/1000 часток квартири, в будинку де знаходиться спірне допоміжне приміщення, однак не заявляє позовні вимоги про витребування на будь-чию користь нежитлового приміщення, колегія суддів приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме нежитлового приміщення горища № 502 по АДРЕСА_1 не підлягають задоволенню, як заявлені передчасно, без зазначення на будь-чию користь підлягає витребування.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки, висновки суду першої інстанції в частині витребування з чужого незаконного володіння нежитлового приміщення горища, зроблені при невідповідності висновків суду обставинам справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині витребування майна з чужого незаконного володіння, з ухваленнямв цій частині нового рішення.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що з урахуванням заявлених позовних вимог, сплаченого за подання апеляційної скарги судового збору, виходячи з того, що рішення суду в частині витребування майна з чужого незаконного володіння підлягає скасуванню, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 за розгляд справи у суді апеляційної інстанції підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1552,87 грн.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2019 року в частині витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме від ОСОБА_2 нежитлове приміщення горища АДРЕСА_4 скасувати.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою в задоволені позову ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме від ОСОБА_2 нежитлове приміщення горища АДРЕСА_4 відмовити.

В інший частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1552 (одна тисяча п`ятсот п`ятдесят дві) гривні 87 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 14 грудня 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Л.А. Гірняк