Справа № 643/2665/18
Провадження № 2/643/216/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2020 р. м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Харченко А.М.

за участю секретарів Горборукової М.О., ОСОБА_1

представника позивача адвоката Лучко Д.В.

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Міщенко Н.О.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування,

в с т а н о в и в:

07.03.2018 ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , серія та номер: 1588, виданий 15.08.2016, видавник: Мітякіна С.З., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області, укладений 15.08.2016 р. між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача судовий збір у розмірі 1762 гривні. В обгрунтування своїх позовних вимог зазначила, що 29.01.2018 р. Московським районним судом м. Харкова по справі № 643/7955/15-ц прийняте рішення про витребування від ОСОБА_3 як добросовісного набувача, на підставі ст. 388 ЦК України на користь Харківської міської ради квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Вищевказана квартира за договором купівлі-продажу від 19.02.2015 р. була відчужена позивачу ОСОБА_3 відповідачем ОСОБА_2 01.02.2018 р. ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування збитків у вигляді сплачених відповідачу ОСОБА_2 грошових коштів за квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , яка витребувана у ОСОБА_3 за рішенням суду. Під час розгляду зазначеної справи з`ясовано, що право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 15.08.2016 р. за договором дарування квартири, серія та номер: 1588, виданий 15.08.2016, видавник: Мітякіна С.З., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області перейшло до відповідача ОСОБА_4 . Останній є рідним батьком відповідача, що підтверджується копією свідоцтва про народження, наданим Колесниковим А.В. у справі № 643/7955/15-ц. Вважають, що договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 15.08.2016 р. між ОСОБА_2 та її батьком ОСОБА_4 є недійсним, внаслідок його фіктивності, оскільки був укладений після постановлення 13.07.2016 р. апеляційним судом Харківської області рішення по справі № 643/7955/15-ц. Вказаним рішення апеляційного суду визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 19.02.2015 р. приватним нотаріусом ХМНО Чижовою Н.А. (реєстровий № 284), за змістом якого ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_3 прийняла у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . На думку позивача, постановлення 13.07.2016 р. апеляційним судом Харківської області рішення по справі № 643/7955/15-ц дозволило відповідачу ОСОБА_2 передбачити негативні для себе наслідки у випадку його виконання, адже результатом визнання договору купівлі-продажу недійсним є, відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України, зобов`язання кожної із сторін повернути у натурі все, що кожна сторона одержала на виконання цього правочину. Тобто, передбачувані ОСОБА_2 негативні наслідки для неї полягали у необхідності повернення ОСОБА_3 437250 грн., які ОСОБА_2 відповідно до п.5 договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 одержала від ОСОБА_3 Договір дарування належної ОСОБА_2 квартири був використаний у даному випадку нею і її батьком ОСОБА_4 для подальшого уникнення відшкодування завданих ОСОБА_3 збитків, у вигляді вартості проданої ОСОБА_2 , квартири, договір купівлі-продажу якої визнано недійсним апеляційним судом. Зазначений договір дарування був спрямований на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення збитків з ОСОБА_2 . Дарувальник ОСОБА_2 фактично продовжує володіти та користуватися цим майном, оскільки станом на 08.02.2018 р. зареєстрована в спірній квартирі, на неї відкрито особові рахунки в АК «Харківобленерго» та КП «Харківські теплові мережі» (а.с. 2-8).

Ухвалою суду від 10.04.2018 р. витребувано з КП «Харківводоканал» інформацію про те: з якого часу та яку особу, станом на березень 2018 р., оформлений особовий рахунок на оплату послуг, які надаються КП «Харківводоканал» у квартиру за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.39-40).

Ухвалою суду від 16.10.2019 р. витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Мітякіної С.З. копію договору дарування квартири серія та номер 1588, виданий 15.08.2016. за адресою: АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні представник позивача адвокат Лучко Д.В. підтримав позовні вимоги позивача, посилаючись на вищенаведене, та просив позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Міщенко Н.О. в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнала та пояснила, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є дочкою та батьком, інших близьких родичів не мають, тому між собою уклали договір дарування. Фіктивність договору відсутня. Договір укладений відповідно до норм чинного законодавства. Особовий рахунок не переоформлений, тому що квартира залишилася в родині. Про наявність рішення суду про визнання ОСОБА_2 недієздатною їй не відомо. Батько ОСОБА_2 ОСОБА_4 оформлює субсидію і сплачує по спірній квартирі комунальні послуги. Крім того, 29.01.2018 р ІНФОРМАЦІЯ_1 квартира АДРЕСА_5 витребувана у ОСОБА_3 , а 01.02.2018 р. нею поданий позов про відшкодування збитків.

Відповідач ОСОБА_4 направив суду відзив на позовну заяву, в якому позовну заяву ОСОБА_3 вважав необгрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, посилаючись на те, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 29 січня 2018 року встановлено, що ОСОБА_2 на законних підставах уклала договір купівлі-продажу з ОСОБА_3 . Оспорюваний договір дарування був вчинений між ним і його дочкою на законних підставах. ОСОБА_2 хворіє, є інвалідом другої групи (а.с.54).

Суд, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази в їх сукупності, прийшов до наступного.

15 серпня 2016 року ОСОБА_2 уклала договір дарування з ОСОБА_4 , за яким вона як дарувальник передала безоплатно у власність обдаровуваному ОСОБА_4 однокімнатну квартиру АДРЕСА_6 (а.с.124).

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 19.02.2018, квартира за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_4 (а.с.12-13).

Як встановлено судом та не заперечувалося сторонами, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є батьком та дочкою, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.15).

Згідно з правовим висновком, який міститься в постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, відповідно до якого при розгляді таких справ суди повинні брати до уваги те, що спірні договори дарування нерухомого майна укладено між близькими родичами, та перевіряти: чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

В правовому висновку, який міститься у постанові віл 23 серпня 2017 року у справі № 6-2697цс16, Верховний Суд України зазначив наступне: існує неоднакове застосування судом касаційної інстанції статей 203, 215, 234 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні до подібних правовідносин зазначених норм матеріального права, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України виходить з такого.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно зі статтею 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчиняють жодних дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування жодних наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань за договором; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. У справі, яка переглядається, суди встановили, що відповідачка відчужила належне їй на праві власності нерухоме майно після набрання чинності судовим рішенням про стягнення з неї заборгованості на користь позивачки, отже, могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно. Установивши ці обставини, суди не надали належної оцінки тому, що відповідачка була присутня в судових засіданнях як першої, так і апеляційної інстанцій, спірні договори дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, та не перевірили, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Таким чином, у справі, яка переглядалася Верховним Судом України, судом неправильно застосовані норми статей 203, 215, 234 ЦК України, що призвело до неправильного вирішення справи. Судом встановлено, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 29.01.2018 р. частково задоволено позов прокурора Московського району м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності, витребування квартири від добросовісного набувача та визнано право власності на квартиру АДРЕСА_5 за територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради; витребувано квартиру АДРЕСА_5 від добросовісного набувача ОСОБА_3 на користь територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради (а.с. 9).

В лютому 2018 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення збитків у розмірі 437250,00 грн. Таким чином, відповідач ОСОБА_2 відчужила належне їй на праві власності нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_6 до рішення суду про витребування у ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_5 та до звернення ОСОБА_3 з позовом про стягнення збитків. Згідно з довідкою до Акта огляду МСЕК від 30.09.2010, ОСОБА_2 присвоєна друга група інвалідності за загальним захворюванням безстроково (а.с.55).

З копії довідки КЗОЗ «Харківський міський психоневрологічний диспансер № 3» від 17.07.2017 р., яка знаходиться в матеріалах справи, вбачається, що ОСОБА_2 спостерігається в диспансері, є інвалідом ІІ групи безстроково (а.с.56).

Враховуючи вищенаведене, суд вважає можливим у задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування відмовити, оскільки позивачем не доведено належними і допустимими доказами, що укладений відповідачами 15.08.2016 року договір дарування є фіктивним.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 141, 258, 259, 264-265, 268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Харченко А.М.