Справа № 463/5959/19 Головуючий у 1 інстанції: Жовнір Г.Б.
Провадження № 22-ц/811/28/20 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - Курій Н.М.,

суддів: Ванівського О.М., Мельничук О.Я.,

за секретаря Матяш С.І.,

з участю представника Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал страхування» - Вакули Г.М., представника Уварової У.М. Олешка Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргоюПриватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал страхування» на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2019 року, постановлене в складі головуючого - судді Жовніра Г.Б.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» про стягнення на її користь 62 700 грн. пені, 224 403,30 грн. інфляційних втрат та 46 885,60 грн. процентів річних за прострочене виконання грошового зобов`язання зі сплати страхового відшкодування.

Позов мотивувала тим, що 31 серпня 2015 року між нею та ПрАТ «СК «Арсенал страхування» було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №457/15-Т/ЛВ. Об`єктом страхування зазначено транспортний засіб марки «Toyota Sequoia» номерний знак НОМЕР_1 , чорного кольору, 2008 року випуску. Даний застрахований автомобіль 13 грудня 2015 року було викрадено. Звернувшись до відповідача, вона виплату страхового відшкодування не отримала, у зв`язку із чим була змушена звернутися до суду.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львові від 07 грудня 2016 року задоволено позов ОСОБА_1 та стягнуто з ПрАТ «СК «Арсенал страхування» на користь позивача 627 000 грн. страхового відшкодування. Однак, дане рішення було скасоване рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2017 року. Проте, постановою Верховного Cуду від 03 квітня 2019 року задоволено касаційну скаргу позивача та рішення Апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2017 року скасовано, а рішення Личаківського районного суду м. Львові від 07 грудня 2016 року залишено в силі.

Відповідач, виконуючи рішення суду, здійснив виплату страхового відшкодування в сумі 627 000 грн. лише 16 квітня 2019 року, а тому вважала, що з відповідача підлягає до стягнення пеня за період з 18 жовтня 2016 року по 15 квітня 2019 року включно у розмірі 62 700 грн., яка обмежена 10-а процентами від суми невиконаного зобов`язання відповідно до п. 30.1 Договору страхування. А також відповідач, враховуючи положення ст.625 ЦК України, повинен сплатити на користь позивача 224 403,30 грн. інфляційних втрат та 46 885,60 грн. трьох процентів річних за прострочене виконання грошового зобов`язання зі сплати страхового відшкодування.

Ураховуючи викладене вище, просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «СК «Арсенал страхування» на користь ОСОБА_1 752,40 грн. пені, 224 403,30 грн. інфляційних втрат та 46 885,60 грн. трьох процентів річних за прострочене виконання грошового зобов`язання зі сплати страхового відшкодування.

Стягнуто з ПрАТ «СК «Арсенал страхування» в дохід держави 2 720,41 грн. судового збору.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2019 року оскаржило ПрАТ «СК «Арсенал страхування».

В апеляційній скарзі стверджує, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Звертає увагу на те, що з 11 квітня 2017 року рішення суду апеляційної інстанції було обов`язковим для сторін та не зобов`язувало відповідача здійснити виплату страхового відшкодування, оскільки апеляційний суд погодився з правомірністю відмови страховика у виплаті страхового відшкодування. Стверджує, що з незалежних від відповідача підстав, лише через два роки суд касаційної інстанції ухвалив постанову, якою скасовано рішення суду апеляційної інстанції та залишено в силі рішення суду першої інстанції. Посилається на те, що судом першої інстанції не враховано, що порушення розумного строку під час розгляду касаційним судом справи, жодним чином не залежало від відповідача та не повинно бути підставою для покладення на страховика відповідальності. Апелянт зазначає, що, ухвалюючи оскаржене рішення про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних відповідно до розрахунку наданого позивачем, суд не перевірив підставу нарахування, період нарахування, та правильність зазначеного розрахунку.

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2019 року в частині стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Представник ПрАТ «СК «Арсенал страхування» Вакула Г.М. в суді апеляційної інстанції доводи апеляційної скарги підтримала в повному обсязі, просила суд апеляційну скаргу задоволити.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Олешко Т.О. доводи апеляційної скарги заперечив в повному обсязі, зазначив, що рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2019 року є законне та обґрунтоване, а відтак, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржене рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

З матеріалів справи встановлено, що 31 серпня 2015 року між ОСОБА_1 та ПрАТ «СК «Арсенал страхування» укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №457/15-Т/ЛВ (далі за текстом Договір страхування). У відповідності до п.п. 4, 5 Договору страхування, предметом страхування є майнові інтереси страхувальника (вигодонабувача), що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням наземним транспортним засобом марки «Toyota Sequoia» номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску, чорного кольору з номером кузова НОМЕР_2 . Страхова сума застрахованого транспортного засобу згідно з п. 10 Договору страхування становила 660 000 грн.

13 грудня 2015 року, близько 04 год. 30 хв. біля готелю «Віконт», що знаходиться в Пустомитівському районі Львівської області на автодорозі «Київ - Чоп», неподалік м. Винники, вказаний автомобіль був викрадений невідомою особою. Відомості за вказаним фактом 14 грудня 2015 року Пустомитівським відділенням поліції Франківського відділу поліції ГУ НП у Львівській області внесені до ЄРДР за №0002088 та розпочато досудове розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України.

Згідно з п.п. 7.1. п. 7 Договору страхування, страховим ризиком за даним договором є викрадення транспортного засобу марки «Toyota Sequoia» номерний знак НОМЕР_1 .

Оскільки викрадення транспортного засобу згідно з умовами Договору страхування є страховим випадком, позивач ОСОБА_1 звернулася до відповідача ПрАТ «СК «Арсенал страхування» із заявою про виплату страхового відшкодування.

18 жовтня 2016 року листом ПрАТ «СК «Арсенал страхування» відмовлено позивачці у виплаті страхового відшкодування, у зв`язку із чим вона була змушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

07 грудня 2016 року рішенням Личаківського районного суду м. Львова позов ОСОБА_1 до ПрАТ «СК «Арсенал страхування» задоволено. Зазначеним рішенням стягнуто з ПрАТ «СК «Арсенал страхування» на користь ОСОБА_1 627 000 грн. страхового відшкодування.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2017 року апеляційну скаргу ПрАТ «СК «Арсенал страхування» задоволено, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Постановою Верховного Суду від 03 квітня 2019 року задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 , рішення Апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2017 року скасовано, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07 грудня 2016 року залишено в силі.

З огляду на наведене, у відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Судом встановлено і вказаний факт визнається сторонами, що 16 квітня 2019 року відповідачем ПрАТ «СК «Арсенал страхування» ОСОБА_1 виплачено страхове відшкодування в сумі 627 000 грн. у зв`язку із страховим випадком, який мав місце 13 грудня 2015 року.

Також, рішенням Верховного Суду від 03 квітня 2019 року встановлено, що відмова у виплаті страхового відшкодування від 18 жовтня 2016 року була незаконною та такою, що порушила права позивача.

Ураховуючи вищенаведене, відповідач, відмовляючи у виплаті страхового відшкодування за Договором страхування, не виконав договірні зобов`язання у зв`язку із чим позивачка була вимушена звернутися до суду за захистом порушених відносно неї прав та законних інтересів, а відтак триваючий судовий спір між сторонами виник у зв`язку із протиправними діями відповідача ПрАТ «СК «Арсенал страхування».

Згідно із ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі за текстом ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901 ЦК України).

Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» (далі за текстом ЗУ «Про страхування»), договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 ЗУ «Про страхування», страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

У відповідності до п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 20 ЗУ «Про страхування» та п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України, страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів, як тільки стане відомо про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасного здійснення страхової виплати або страхового відшкодування страхувальнику, та здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.

Згідно з ч. 4 ст. 26 ЗУ «Про страхування», відмову страховика у страховій виплаті може бути оскаржено страхувальником у судовому порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону України «Про страхування», страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку.

Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Таким чином, грошовим зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У ч. 3 ст. 510 ЦК України визначено, якщо кожна зі сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки зобов`язання відповідача у разі настання страхового випадку полягає у здійсненні страхової виплати, то таке зобов`язання є грошовим. В разі прострочення його виконання настає відповідальність, що передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, зокрема - сплата боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми. Вказані проценти так само, як і інфляційні втрати на суму боргу, входять до складу грошового зобов`язання, і на відміну від пені не є грошовою санкцією за порушення грошового зобов`язання, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрату кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляції і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування грошовими коштами, що підлягають сплаті кредитору. Тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 6-927цс16, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачається передача грошей як предмета договору або сплата їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір страхування, оскільки він установлює ціну договору - страхову суму. Отже, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення.

Крім цього, з наведеного встановлено, що підставою грошових зобов`язань відповідача перед позивачкою є саме вказаний Договір страхування укладений між сторонами, а не рішення суду про стягнення страхового відшкодування.

В зв`язку з чим грошові зобов`язання відповідача виникли з моменту настання передбачених договором підстав для страхової виплати, а не з моменту прийняття рішення суду, яке лише підтвердило законність вимог позивачки.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку зазначивши, що тривалий судовий розгляд не звільняє відповідача від відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання, а відтак, застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідає значеним обставинам.

Відповідно до розрахунку, наданого позивачем і не спростованого відповідачем, сума 3% річних за період з 18 жовтня 2016 року по 15 квітня 2019 року становить 46 885,60 грн., а інфляційні втрати за той же період складають суму 224 403,30 грн.

Доводи представника відповідача щодо порушення розумних строків розгляду цивільної справи № 463/3605/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «СК «Арсенал страхування» про стягнення страхового відшкодування у зв`язку із проведенням в Україні судової реформи не заслуговують на увагу, оскільки судовий спір виник у зв`язку із необґрунтованою та протиправною відмовою у виплаті страхового відшкодування.

Посилання представника ПрАТ «СК «Арсенал страхування» у апеляційній скарзі на Постанову Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 456/3525/15 апеляційний суд не бере до уваги, оскільки судовий спір, що розглядався у наведеному відповідачем рішенні виник за інших обставин та породжений недотриманням положень договору страхування самим страхувальником (позивачем) і за своїм змістом не є аналогічним справі, що перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції.

Доводи апелянта в частині невідповідності розрахунків інфляційних втрат та процентів річних не заслуговують на увагу, виходячи із того, що відповідачем не наведено в чому саме полягає така невідповідність. В матеріалах справи відсутні будь-які розрахунки на підтвердження доводів апеляційної скарги в цій частині, які б спростовували розмір стягнутих грошових коштів, і такі не були подані, як під час розгляду судом першої так і апеляційної інстанцій.

Крім того, судом апеляційної інстанції в судовому засіданні перевірено правильність визначення позивачем періодів нарахування як інфляційних втрат, так і трьох процентів річних.

Апеляційна скарга не містить доводів про порушення норм процесуального та матеріального права, які є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення відповідно до ст. 376 ЦК України.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до приписів ч. 1 п. 1 ст. 374 ЦПК України, апеляційний суд за наслідками розгляду скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Ураховуючи те, що оскаржене рішення постановлено з додержанням вимог закону, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу ПрАТ «СК «Арсенал страхування» необхідно залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2019 року належить залишити без змін.

Керуючись п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал страхування» залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 березня 2020 року.

Головуючий Курій Н.М.

Судді: Ванівський О.М.

Мельничук О.Я.