06.10.2020 Єдиний унікальний номер 205/1667/19
Номер провадження 2/205/647/20
РІШЕННЯ

іменем України

06 жовтня 2020 року

Ленінський районний суд м.Дніпропетровська в складі головуючого судді Остапенко Н.Г., за участю секретаря судового засідання Шевцової М.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу №205/1667/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради про визнання права власності на частину домоволодіння-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 20 лютого 2019 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , територіальної громади в особі Дніпровської міської ради про визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням уточнень, зазначив, що після смерті діда ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцями за законом стали його онук ОСОБА_1 та донька ОСОБА_5 .

Відповідно до свідоцтва, виданого 02 серпня 1983 року державним нотаріусом другої дніпропетровської державної нотаріальної контори (далі - ДДДНК), спадкоємцям померлого ОСОБА_6 в рівних частках ОСОБА_1 та ОСОБА_5 належить майно, яке складається з Ѕ частини житлового будинку та господарські споруди на земельній ділянці площею 545 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації (далі - ДМБТІ).

25 липня 1983 року, до отримання свідоцтва про право на спадщину, ОСОБА_5 нотаріально посвідченою довіреністю уповноважила ОСОБА_7 , дружину ОСОБА_1 , подарити належну їй частку домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та передала майно ОСОБА_1 . Проте з довіреністю до нотаріуса звернулися після закінчення строку її дії, тобто договір дарування частки ОСОБА_5 відсутній.

Позивачем за власні кошти був проведений капітальний ремонт будинку, відповідно до дозволу Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради побудовані житлові прибудови літ. А?-1, літ.а?-2, літня кухня літ.в, сарай літ.Е, проведено добудови та побудова господарських споруд. Всі рахунки на комунальні послуги оформлені на позивача.

Спірне майно складається з 13/100 частини житлового будинку літ А-1, загальною площею 109,6 кв.м., житловою прощею 73,4 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами: В.в літня кухня, Е сараї, І вбиральня, № 1-6, І, ІІ - інші споруди.

З 1984 року вимог щодо повернення майна ОСОБА_5 до ОСОБА_1 не заявляла.

Співвласниками домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . є ОСОБА_2 , якій належить 1/3 частка спірного домоволодіння, ОСОБА_3 , за якою зареєстровано право власності на 1/12 частки домоволодіння. А також ОСОБА_8 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 , належала 1/12 частина вказаного домоволодіння.

Відповідно до Акту від 24.04.2010 було перераховано та змінено ідеальні частки у праві власності в домоволодінні за адресою АДРЕСА_1 , зокрема визначено, що ОСОБА_2 належить ј частина домоволодіння відповідно до свідоцтва про право власності, а у фактичному користуванні знаходиться 37/100 частин домоволодіння, ОСОБА_3 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом належить 1/12 частина домоволодіння, у фактичному користуванні знаходиться 4/100 частин домоволодіння, ОСОБА_8 відповідно до свідоцтва про право власності належить 1/12 частина домоволодіння,фактично за ним числиться 4/100 частин домоволодіння, ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом належить ј домоволодіння, у фактичному користуванні знаходиться 42/100 частин домоволодіння, ОСОБА_4 належить відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом ј частина домоволодіння, а у фактичному користуванні знаходиться 13/100 частин домоволодіння.

На підставі викладеного, оскільки спір не може бути вирішений в позасудовому порядку, позивач просить визнати за ним право власності на 42/100 частин житлового будинку літ. А-1, загальною площею 109,6 кв.м., житловою площею 73,4 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами: Б-сарай, В, в-літня кухня, Г, Е-сараї, И -вбиральня, №1-6, I, II - інші споруди, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до акту зміни часток від 23.04.2010 року. Також просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на 13/100 частин житлового будинку літ А-1, загальною площею 109,6 кв.м., житловою прощею 73,4 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами: Б-сарай, В, в-літня кухня, Г, Е-сараї, И-вбиральня, №1-6, I, II-інші споруди, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , які належали ОСОБА_4 , згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.08.1983 року.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2019 року зазначену позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків протягом п`яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

26 березня 2019 року позивачем усунено недоліки, зазначені в ухвалі Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2019 року, а також залучено відповідача Територіальну громаду в особі Дніпровської міської ради.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі.

Від представника відповідача Дніпровської міської ради Недосвітної С.В. надійшов відзив на позов, у якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що з обґрунтування позову не можна зробити висновок про заволодіння ОСОБА_1 спірною 13/100 частиною будинку в порядку набувальної давності, а також про наявність доказів про існування спору та звернення для його вирішення в позасудовому порядку.

Від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, у якій він зазначає щодо невірного тлумачення відповідачем Дніпровською міською радою добросовісності набуття ним спірного майна, а також щодо наявного рішення про відмову у державній реєстрації прав та обтяжень від 12 серпня 2019 року.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_9 позовні вимоги підтримали, просили задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача Дніпровської міської ради Недосвітна С.В., позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, письмово просили розглядати справу за їх відсутністю, позовні вимоги визнали в повному обсязі.

У судове засідання відповідач ОСОБА_5 не з`явилася. Про день місце та час розгляду справи сповіщена належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомила, письмових заяв від неї не надходило.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_6 , дід позивача, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 02 серпня 1983 року державним нотаріусом ДДДНК Якушевою Г.С., онук спадкодавця ОСОБА_1 та донька ОСОБА_5 є спадкоємцями майна ОСОБА_6 . Спадкове майно складається з Ѕ частини шлакобетонного будинку, розташованого на земельній ділянці площею 545 кв. м. у АДРЕСА_1 (а.с. 9).

Право приватної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на Ѕ частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано ДМБТІ 23 серпня 1983 року на підставі вказаного свідоцтва про право на спадщину за законом, про що зроблено запис у реєстрову книгу № 417 за реєстровим № 67 (а.с. 10).

У ході судового розгляду встановлено, що 23 квітня 2010 року ДМБТІ було обстежено домоволодіння АДРЕСА_1 для складання акту ідеальних часток, у зв`язку із самочинно побудованими:

- житловою прибудовою літ. А?-1 та прибудовою літ.а?-1 ОСОБА_2 ,

- житловою прибудовою літ. А?-1, прибудовою літ. а?-1, літньої кухні літ. в, сарая літ. Е ОСОБА_1 .

Відповідно до акту ідеальних часток (а.с. 16-17), складеного в результаті обстеження домоволодіння визначено, що:

- у фактичному користуванні ОСОБА_2 , якій згідно свідоцтва про право власності від 02 серпня 1983 року, посвідченого ДДДНК за реєстром № 1-4390, належить ј частина домоволодіння, знаходиться 37/100 частин домоволодіння,

- у фактичному користуванні ОСОБА_3 , якій згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 серпня 1983 року, посвідченого ДДДНК за реєстром № 1-4388, належить 1/12 частина домоволодіння, знаходиться 4/100 частини домоволодіння,

- за ОСОБА_8 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 серпня 1983 року, посвідченого ДДДНК, значиться 1/12 частина домоволодіння, а фактично за ним числиться 4/100 частини домоволодіння,

- у фактичному користуванні ОСОБА_1 , якому відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 серпня 1983 року, посвідченого ДДДНК, належить ј домоволодіння, знаходиться 42/100 частин домоволодіння,

- ОСОБА_4 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 серпня 1983 року, посвідченого ДДДНК, належить ј домоволодіння, а у фактичному користуванні знаходиться 13/100 частин домоволодіння.

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 132), з заявами про прийняття спадщини або відмову від спадщини до ДДДНК ніхто не звертався, свідоцтво про право на спадщину не видавалось (а.с.138-139).

Згідно з актом, складеним 14 січня 2019 року інженером з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_10 (а.с. 29) під час технічного обстеження домоволодіння АДРЕСА_1 встановлено, що житлові прибудови літ. А?-1, А?-1, прибудови літ.а?-1, літ. а?-1, літня кухня літ. в, сарая літ. Е, побудовані до 1991 року, тому згідно з п. 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації не належать до самовільного будівництва. Таким чином, загальна площа домоволодіння становить 109,6 кв.м., житлова 73,4 кв.м.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради було відмовлено ОСОБА_1 у державній реєстрації права власності на житловий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 123).

Також встановлено, що 25 липня 1983 року ОСОБА_4 написала довіреність, якою уповноважила дружину позивача ОСОБА_7 подарувати належну їй частину будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 (а.с.12)

Однак, договір дарування укладено не було.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України, за положеннями якої під способами захисту суб`єктивних цивільних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, право якої порушено, може скористатися відповідно до ст. 16 ЦК України, не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Статтею 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно зі ст. 357 ЦК України співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Враховуючи викладене, наявні в матеріалах справи докази та визнання позову співвласниками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , суд приходить до висновку про обґрунтованість позовної вимоги щодо визнання права власності ОСОБА_1 на 42/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами відповідно до акту ідеальних часток від 23 квітня 2010 року.

Щодо визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на 13/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_4 , суд приходить до висновку про відсутність правових підстав в задоволенні позову в цій частині з огляду на наступне.

Згідно ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (частина четверта статті 344 ЦК України).

За роз`ясненнями п.п. 9, 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не повинен знати і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, а також обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Позов про право власності за давністю володіння не може пред`явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником.

Згідно висновку, викладеному у в постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року по справі № 296/6949/17, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 29 березня 2018 року у справі № 175/4741/16, та постанові Верховного Суду від 06 вересня 2018 року по справі № 205/1178/16-ц.

Як вже встановлено судом, позивачу також було відомо, що власником майна, яким він користується є ОСОБА_4 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, яким було визначено двох спадкоємців: його та ОСОБА_4 .

Знаючи, що він не є власником, як стверджує позивач у позові, з метою оформлення власності на спірне майно шляхом укладення договору дарування за довіреністю він звернувся до нотаріуса. Проте, строк дії довіреності, згідно якої відповідач ОСОБА_5 ще до отримання права на спадщину мала намір подарувати племіннику ОСОБА_1 свою частку домоволодіння і з цією метою уповноважила довіреністю дружину позивача, вже сплинув. Тому договір дарування не було укладено. Однак, знаючи, що у нього не було і не має правових підстав для володіння спірним майном, позивач продовжував їм користуватися та володіти.

За таких обставин, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховуючи позицію Верховного Суду, суд не може вважати ОСОБА_1 добросовісним набувачем спірного майна.

На підставі викладеного у частині позовних вимог щодо визнання права власності за набувальною давністю слід відмовити.

Таким чином, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 16, 328, 344, 356, 357, 392 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради про визнання права власності на частину домоволодіння-задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН: НОМЕР_1 право власності на 42/100 частин житлового будинку літ. А-1, загальною площею 109,6 кв.м., житловою площею 73,4 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами: Б-сарай, В, в-літня кухня, Г, Е-сараї, И-вбиральня, №1-6, I, II-інші споруди, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до акту ідеальних часток від 23.04.2010 року.

В задоволенні позову в іншій частині-відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 жовтня 2020 року.

Суддя Н.Г.Остапенко