Єдиний унікальний номер справи 357/9533/19
Провадження №22-ц/824/3330/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Глушківської сільської ради Білоцерківського району Київської області про визнання права власності на самочинне будівництво,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво. Свої вимоги мотивувала тим, що вона разом зі своїм рідним братом у 1968 році побудувала житловий будинок за місцем проживання своєї матері замість її старого будинку. У 2016 року брат на спільний будинок оформив технічний паспорт, але інші документи не встиг оформити, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. На даний час позивач проживає в цьому будинку та користується ним, продовжує здійснювати відповідне землекористування навколо та в межах прилеглої земельної ділянки. В той же час оформити будинок в належному законом порядку пощивач змоги не має через його самочинність.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2019 року позов задоволений, визнано за позивачем право власності на самочинно збудований житловий будинок.

Не погоджуючись з ухваленим по справі рішенням, особа, яка не брала участі у справі, подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду повністю та відмовити в задоволенні позову. Вказала на те, що оскаржуване рішення порушує її права як власника спірного будинку, оскільки згідно свідоцтва на право на спадщину за заповітом вона є його єдиним власником. ЇЇ право власності зареєстроване у встановленому законом порядку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ще до ухвалення оскаржуваного рішення. Крім того, ще за життя ОСОБА_3 (брата позивача), а саме у 1992 році, ним було зареєстроване право власності на спірний житловий будинок за собою, а у 2016 року власник будинку оформим повторно технічний паспорт у зв`язку із втратою документів на будинок, одночасно з чим поновив документи і зареєстрував своє право у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Про наведені обставини було відомо як позивачу, так і відповідачу, оскільки ОСОБА_2 знала про укладений заповіт братом на користь племінниці, а Глушківська сільська рада, яка визнала позовні вимоги, забула вказати про те, що 20.04.1992 року нею ж на ім`я ОСОБА_3 видано свідоцтво на право власності на спірний будинок, а 11.06.2013 року складено, посвідчено та зареєстровано в реєстрі заповіт на ім`я ОСОБА_1 . У зв`язку з наведеним вважає рішення суду незаконним та таким, що порушує її законні права як власника, відтак воно підлягає обов`язковому скасуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечувала щодо змісту і вимог апеляційної скарги. Вважає, що судом першої інстанції були правильно встановлені обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що наведеним вимогам вказане рішення не відповідає.

Свої позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовувала твердженнями про те, що нею та її рідним братом було побудовано самочинним способом житловий будинок, однак оформити вказаний будинок вони не змогли. Брат позивача помер, що в сукупності обумовило необхідність звернення до суду з позовом про визнання права власності на такий самочинно побудований житловий будинок, оскільки він ні за ким не зареєстрований, а оформити таку реєстрацію фактичний власник не має можливості через самочинний характер побудови.

Порядок визнання права власності на самочинно побудоване нерухоме майно регламентований положенням ст.376 ЦК України. Згідно даної норми за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці відповідного цільового призначення, що перебуває у її власності чи користуванні, суд може визнати право власності на таку самочинну нерухомість. При цьому правова конструкція даної норми передбачає можливість визнання права власності лише на новостворене нерухоме майно, побудоване з порушенням встановленої для цього процедури, яке до такої побудови не існувало, право власності на яке нікому не належить.

В даному випадку з матеріалів апеляційної скарги та представлених апелянтом документів вбачається, що право власності на спірний будинок у встановленому законом порядку було зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 20.04.1992 року, виданого виконавчим комітетом Глушківської сільської ради народних депутатів. Станом на дату проведення технічної інвентаризації (04.04.2016 року) в спірному будинку самочинне будівництво та перепланування відсутнє. Зазначене підтверджується довідкою №823 від 18.04.2016 року, виданою комунальним підприємством Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації» (а.с. 65).

09.02.2017 року право власності ОСОБА_3 на вказаний будинок було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 66).

Після смерті ОСОБА_3 вказаний будинок було успадковано апелянтом - ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 17.09.2019 року та витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с.62-63), а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.09.2019 року.

Положеннями ч.3 ст.367 ЦПК України встановлено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Хоча вищевказані документи й були представлені лише до апеляційної інстанції, огляду на те, що апелянта не було залучено до участі у справі, відтак вона була позбавлена можливості подати їх до суду в ході розгляду даної справи в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку про необхідність прийняття таких документів та врахування їх при вирішенні справи.

За таких умов колегія суддів апеляційного суду встановлює, що на час ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції за апелянтом вже було зареєстроване право власності на спірний будинок, який вона набула в порядку спадкування після попереднього власника будинку ОСОБА_3 . При цьому ні право власності апелянта, ні право власності її спадкодавця - ОСОБА_3 на спірний будинок не було оскаржене в судовому порядку, що в свою чергу обумовлює неможливість задоволення позову ОСОБА_2 про визнання права власності на майно, вже належне іншій особі, яка такого права не втратила й не була позбавлена.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування апеляційним судом судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, зважаючи на невірне вирішення справи судом першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позову. При цьому відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України з позивача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню понесені нею судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 1 152,60 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2019 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.

В задоволені позову ОСОБА_2 до Глушківської сільської ради Білоцерківського району Київської області про визнання права власності на самочинне будівництвовідмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) судовий збір на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) у розмірі 1 152,60 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько