Провадження №2/760/5693/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2020 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого- судді- Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря- Шпори М.М.

позивача- ОСОБА_1

представника позивача- ОСОБА_2

представника відповідача- Дубовика А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України, 3-і ооби: Виконавча дирекція Фонду соціального страхування України, Правління Фонду соціального страхування України, ОСОБА_3 про визнання дій протиправними та незаконними, визнання незаконною та скасування пункту постанови, визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з позовом і просить:

- визнати дії відповідача щодо її звільнення з займаної посади виконуючого обов`язки заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України протиправними і незаконними;

- визнати незаконним та скасувати пункт 6 Постанови правління Фонду соціального страхування України від 22 квітня 2020 року № 5 «Про створення тимчасової комісії Фонду соціального страхування України»;

- визнати незаконним та скасувати наказ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України № 3к від 24 квітня 2020 року;

- поновити її на посаді (роботі) виконуючого обов`язки заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з моменту незаконного звільнення;

- стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 квітня 2020 року до дня подання позову 22 травня 2020 року, що становить 44 362, 42 гр.

Посилається в позові на те, що наказом № 24-к від 02 березня 2020 року її тимчасово було призначено на посаду виконуючого обов`язки заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України до призначення на посаду заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у порядку, передбаченому законодавством.

Підставами для даного наказу зазначено її особисту заяву від 02 березня 2020 року та лист Голови правління відповідача ОСОБА_4 від 02 березня 2020 року.

Даний наказ підписано директором виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у відповідності до ст. ст.21 та 24 КЗпП України.

Трудовий договір/контракт між нею та відповідачем або третіми особами не укладався у письмовій формі та не узгоджувався строк трудового договору/контракту.

Її призначенню передувала процедура попереднього узгодження відповідної кандидатури шляхом обміну листами між директором виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України ОСОБА_5 та Головою правління Фонду соціального страхування України Ковалем О. П. (листи № 562-09- 1 від 02 березня 2020 року, № 12 від 02 березня 2020 року, № 563-09-1 від 02 березня 2020 року, № 13 від 02 березня 2020 року).

З даного листування вбачається відсутність намірів правління Фонду соціального страхування України в найближчий термін проведення відповідних чергових або позачергових засідань колегіального органу.

Після видання наказу про її призначення директором виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України ОСОБА_5, уповноваженою на це законом особою, листом № 776-09-1 від 03 березня 2020року до правління Фонду соціального страхування України скероване (внесене) подання щодо призначення її на посаду заступника директора виконавчої дирекції Фонду.

Таким чином було виконано всі попередні умови щодо наступлення відкладальної події - самого фактичного призначення на постійній основі згідно чинного законодавства за рішенням Правління Фонду у вигляді прийняття відповідної постанови в якості розпорядчого акту індивідуальної дії, та яка є ознакою і датою припинення тимчасовості перебування на посаді.

Однак у подальшому без зрозумілих та відомих їй обставин і підстав 22 квітня 2020 року відбулося позачергове засідання правління Фонду, де, всупереч поданню на призначення її на посаду, прийнято постанову № 5 «Про створення тимчасової комісії Фонду соціального страхування України», пунктом 6 якої надана вказівка виконуючому обов`язки директора виконавчої дирекції Фонду ОСОБА_3 про звільнення у термін до 24 квітня 2020 року в тому числі виконуючого обов`язки заступника директора виконавчої дирекції Фонду, тобто її, відповідно до законодавства України про працю (п.п. 6.3. даної постанови).

24 квітня 2020 року вона була ознайомлена зі змістом наказу про звільнення, отримала копію даного наказу та трудову книжку.

Вважає, що відповідні розпорядчі документи індивідуальної дії - постанова / в частині / та наказ про звільнення є незаконними та такими, що підлягають скасуванню, а її порушені права поновленню шляхом поновлення на посаді (роботі) та стягнення суми середньомісячного заробітку в рахунок оплати за час вимушеного прогулу.

Дискреційні повноваження правління Фонду щодо призначення або звільнення певних посадових осіб обмежені певним порядком їх здійснення, без наявності та виконання якого неможливе прийняття відповідного рішення колегіального органу у вигляді розпорядчого документу індивідуальної дії щодо призначення/звільнення на/із посаду(и).

Це узгоджується з пунктом 4.9.8 статті 4 Статуту Фонду соціального страхування України, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування України від 11 квітня 2017 року № 28, де зазначено, що до повноважень правління Фонду відноситься за поданням директора виконавчої дирекції Фонду визначення кількості та призначення і звільнення його заступників.

Виходячи з цього, вважає, що при прийнятті вказаної постанови відповідач завідомо протиправно вийшов за межі наданих йому повноважень, грубо порушив її трудові права, та прийняв незаконне рішення, яке стало підставою для прийняття іншого незаконного розпорядчого документа - оскаржуваного нею наказу про звільнення.

Крім того, на момент проведення позачергового засідання правління Фонду соціального страхування України 22 квітня 2020 року в розпорядженні правління Фонду був належно оформлений письмовий документ (подання) директора виконавчої дирекції відповідача про призначення її на посаду заступника директора виконавчої дирекції Фонду, що за своїм змістом є прямо протилежним до прийнятого незаконного рішення, без обов`язкового розгляду якого і його відхилення, взагалі унеможливлювало прийняття розпорядчого документа про звільнення, так як письмове подання від 03 березня 2020 року № 776-09-1 передувало проведенню самого засідання та іншого, протилежного за змістом, подання не було.

Також не було в розпорядженні й іншого письмового подання щодо призначення на відповідну посаду іншої особи, яке б завершилось прийняттям законного рішення.

Такі дії відповідача у своїй сукупності призвели до прийняття іншого незаконного рішення - наказу в.о. директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 24 квітня 2020 року № Зк «Про звільнення», що безпосередньо вплинуло на процедуру звільнення та порушило її право на труд і оплату праці.

Так, підставою для її звільнення вказаним наказом зазначено як незаконну постанову правління від 22 квітня 2020 року, так і пункт 2 статті 36 КЗпП України, що суперечить вимогам закону, яким регулюються трудові відносини між працівниками та роботодавцем (власником).

Наказом про призначення її на посаду № 24-к від 02 березня 2020 року була визначена відкладальна обставина для її тимчасових відносин з Фондом, а саме: до призначення на посаду заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у порядку, передбаченому законодавством.

Виходячи з цього, вважає, що строком припинення тимчасовості перебування на посаді може бути виключно подія (дата) призначення на постійній основі на посаду визначеним порядком або її, або іншу особу.

Вважає, що за змістом наказу про звільнення відповідач вважає її трудові відносини з Фондом строковим трудовим договором на визначений строк, встановлений за погодженням сторін, що суперечить наказу про призначення на посаду.

Крім цього,оскаржуваний наказ про звільнення прямо суперечить повноваженням директора виконавчої дирекції Фонду, визначених Законом і Статутом, в т.ч. абзацу 3 пункту 5.2 Статуту, а також не підпадає під дію вимог пункту 5.2.9 Положення про виконавчу дирекцію Фонду соціального страхування України, затвердженої постановою правління Фонду соціального страхування України від 24 січня 2017 року № 5, оскільки до виключних повноважень директора виконавчої дирекції щодо звільнення заступників директора є лише звільнення за власним бажанням (у разі коли проміжок часу до наступного засідання правління перевищує строк попередження про звільнення за власним бажанням), угодою сторін, переведенням, з подальшим інформуванням правління Фонду.

Таким чином, в.о. директора виконавчої дирекції Фонду при її звільненні вийшла за межі своїх повноважень.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали.

Представник відповідача проти позову заперечував.

Подав до суду відзив, у якому зазначає, що відповідно до п.7 ст.7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» виключно до повноважень правління Фонду належить призначення та звільнення заступників директора виконавчої дирекції Фонду.

Постанова правління Фонду № 5 від 22 квітня 2020 року прийнята в межах повноважень, передбачених Законом.

Вказана постанова не є такою, що регулює трудові правовідносини, не носить індивідуальної дії щодо позивачки, стосується значного обсягу необхідних управлінських рішень та кількості осіб, яким доручено здійснення визначених заходів, а тому позов у частині скасування пункту 6 цієї постанови не може бути розглянута як індивідуальний трудовий спір за правилами цивільного судочинства.

Вважає, що аргументи позивачки про погодження її кандидатури при призначенні на посаду листом колишнього голови правління Фонду ОСОБА_4 , оскільки Законом не передбачено такої процедури призначення заступників директора виконавчої дирекції Фонду, як отримання листа - погодження від голови правління Фонду.

Голова правління Фонду не наділений повноваженнями одноособово надавати погодження на призначення як заступників директора виконавчої дирекції Фонду, так і виконуючих обов`язків заступників директора.

Відповідно до ч. 5 ст. 6 Закону правління правомочне приймати рішення за наявності на засіданні більшості складу від кожної представницької сторони. Рішення вважається прийнятим, якщо за нього проголосувала більшість присутніх на засіданні членів правління. У разі рівного розподілу голосів голос голови правління є вирішальним.

Тобто, голова правління Фонду наділений лише додатковими обов`язками члена правління Фонду, а його голос є одним з двадцяти одного голосу членів правління Фонду.

Крім того, у штатному розписі виконавчої дирекції Фонду відсутня посада з назвою виконуючий обов`язки заступника директора виконавчої дирекції Фонду, а на час незаконного призначення позивачки виконуючим обов`язки заступника директора виконавчої дирекції Фонду вона не була працівником виконавчої дирекції Фонду, а тому не могла виконувати роботу за суміщенням професій (посад).

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 7 Закону № 1105, п. 4.9.8 та абз. 3 п. 5.2 Статуту Фонду призначення заступників директора виконавчої дирекції Фонду є виключним повноваженням правління. До повноважень директора виконавчої дирекції Фонду віднесено тільки внесення правлінню відповідного подання.

Після незаконного призначення позивачки виконуючим обов`язки заступника директора виконавчої дирекції Фонду правління Фонду було скликано засідання на 22 квітня 2020 року.

Проте колишня директор виконавчої дирекції Фонду ОСОБА_5 питання про призначення позивачки на посаду заступника на правління Фонду не вносила, оскільки перелік питань порядку денного позачергового засідання правління Фонду нею запропоновано за проектом, поданим разом з листом від 17 квітня 2020 року.

Таким чином, колишньою директором виконавчої дирекції Фонду ОСОБА_5 позивачку було призначено виконуючим обов`язки заступника директора в незаконний спосіб та не уповноваженою на це особою, з порушенням встановленого законом порядку.

У зв`язку з цим постановою правління Фонду від 22 квітня 2020 виконуючому обов`язки директора виконавчої дирекції Фонду було доручено звільнити незаконно призначених виконуючих обов`язки заступників директора виконавчої дирекції Фонду, в тому числі позивачку.

Таким чином, постанова правління Фонду від 22 квітня 2020 року № 5 прийнята при здійсненні управлінських функцій та в межах повноважень, передбачених Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Оскільки позивачка відповідно до наказу від 02 березня 2020 року № 24-к виконувала обов`язки заступника директора тимчасово, без працевлаштування у виконавчій дирекції Фонду за безстроковим трудовим договором, то її звільнення було проведено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Виходячи з цього, просить відмовити у позові.

17 серпня 2020 року до суду надійшла відповідь позивачки на відзив, в якій остання зазначає, посада заступника директора Фонду передбачена штатним розкладом Фонду.

Відповідач не заперечує, що вона була прийнята на роботу 02 березня 2020 року, була допущена до виконання посадових обов`язків, як це і передбачено ч. 3 ст. 24 КЗпП України, а тому вважається такою, що була прийнята роботу.

Як працівнику, їй нараховувалась та виплачувалась заробітна плата.

Відомості про неї, як працівника, подавались відповідачем до Пенсійного Фонду України, що підтверджується відповідною довідкою ПФУ.

Вважає, що якщо вона не відповідала займаній посаді і це було виявлено, то в такому разі розірвання трудового договору з працівником здійснюється з інших підстав, аніж п.2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Посилаючись на порушення при прийняття її на роботу, відповідач ігнорує ті ж самі порушення при її звільненні, адже постанова правління Фонду № 5 від 22 квітня 2020 року прийнята без подання директора виконавчої дирекції Фонду, як це визначено Законом та Статутом.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

07 вересня 2020 року відповідач подав до суду заперечення щодо відповіді на відзив на позовну заяву.

Треті особи до суду не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином.

Третя особа ОСОБА_3 подала заявою, в якій просить відмовити у задоволенні вимог позивача з підстав, викладених у відзиві.

З урахуванням належного повідомлення 3-х осіб про час розгляду справи на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України суд вважає за можливе розглядати справу в їх відсутності.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивачки, виходячи з наступного.

Відповідно до статей 21, 24 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату.

Судом встановлено, що наказом №24-к від 02 березня 2020 року позивачка тимчасово була призначена на посаду виконуючого обов`язки заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України до призначення на цю посаду заступника директора у порядку, передбаченому законодавством.

Підставою для укладення трудового договору, окрім заяви самої позивачки, був лист-погодження Голови правління Фонду соціального страхування України Коваля О.П. від 02 березня 2020 року.

Пунктом 6.3 постанови правління Фонду соціального страхування України № 5 від 22 квітня 2020 року «Про створення тимчасової комісії Фонду соціального страхування України» надана вказівка виконуючому обов`язки директора виконавчої дирекції Фонду ОСОБА_3 про звільнення у термін до 24 квітня 2020 року, в тому числі позивачки, як виконуючого обов`язки заступника директора виконавчої дирекції Фонду відповідно до законодавства України про працю.

Наказом виконавчої дирекції Фонду № 3-к від 24 квітня 2020 року позивачка була звільнена з займаної посади за п.2 ст.36 КЗпП України, тобто в зв`язку з закінченням строку трудового договору.

/а.с. 15 - 22; 26 - 30/

В пунктах 2 та 3 ст.23 КЗпП України, на яку відсилається як на підставу звільнення п.2 ст.36 КЗпП України, зазначено, що трудовий договір може бути укладений:

2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін;

3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Наказом № 24-к від 02 березня 2020 року позивачка була призначена виконуючою обов`язки заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України тимчасово, до призначення на посаду заступника директора в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» заступник директора виконавчої дирекції Фонду призначається та звільняється з посади правлінням Фонду за поданням директора виконавчої дирекції Фонду.

Про це ж зазначено і в п. 4.9.8 та абз. 3 п. 5.2 Статуту Фонду, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування України № 28 від 11 квітня 2017 року, згідно з якими призначення заступників директора виконавчої дирекції Фонду є виключним повноваженням правління.

До повноважень директора виконавчої дирекції Фонду віднесено тільки внесення правлінню відповідного подання.

З матеріалів справи вбачається і це підтвердили в судовому засіданні сторони, призначенню позивачки на посаду передало погодження вказаного призначення директора виконавчої дирекції Фонду ОСОБА_5 з Головою правління Фонду ОСОБА_4 .

За змістом досягнутої домовленості призначення позивачки на посаду мало місце тимчасово, до призначення на посаду заступника дирекції Фонду в порядку, передбаченому законодавством.

/ а.с. 20 - 22; 137 - 157 /

Судом встановлено, що на момент звільнення позивачки з роботи мета її призначення виконуючою обов`язки заступника директора досягнута не була, заступник директора виконавчої дирекції Фонду в порядку, визначеному ст.7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Статутом Фонду, призначений не був.

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 06 березня 2018 року в справі № 664/2284/16-ц / провадження №61-3492 св 18 /, підставами припинення трудового договору відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП є закінчення строку трудового договору (пункти 2, 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення.

У вказаній нормі права передбачено підставу припинення трудового договору, що укладався на певний строк, а саме: у тих випадках, коли трудовий договір укладався до настання певного факту, такий договір вважається укладеним на певний строк.

Тому настання обумовленого факту є підставою для припинення трудового договору у зв"язку з закінченням строку.

З урахуванням такого висновку, ненастання обумовленого наказом № 24-к від 02 березня 2020 року про призначення позивачки на посаду виконуючої обов`язки заступника директора виконавчої дирекції Фонду, факту, її звільнення з роботи за п.2 ст.36 КЗпП України суперечить вимогам закону.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» управління Фондом здійснюється на паритетній основі державою, представниками застрахованих осіб і роботодавців.

Безпосереднє управління Фондом здійснюють його правління та виконавча дирекція.

В ч.6 ст.6 Закону зазначено, що рішення правління Фонду, прийняте в межах його компетенції, є обов`язковим для виконання.

Повноваження правління Фонду визначено ст.7 Закону та Статутом Фонду соціального страхування, затвердженим постановою правління Фонду №28 від 11 квітня 2017 року.

За змістом п.7 ст.7 Закону та п.4.9.8 ст.4 Статуту правління Фонду за поданням директора виконавчої дирекції Фонду визначає кількість та призначає і звільняє заступників директора.

Тобто, призначення та звільнення заступника директора виконавчої дирекції Фонду може мати місце лише на підставі подання директора виконавчої дирекції.

Пунктом 6.3 постанови правління Фонду соціального страхування від 22 квітня 2020 року виконуючому обов`язки директора виконавчої дирекції Фонду ОСОБА_3 була надана вказівка звільнити у термін до 24 квітня 2020 року виконуючих обов`язки заступників директора виконавчої дирекції Фонду ОСОБА_6 та ОСОБА_1 відповідно до законодавства України про працю.

/ а.с.26 -27; 137 - 170 /

Частина 6 ст.43 Конституції України гарантує кожному громадянинові захист від незаконного звільнення.

Ця гарантія забезпечується шляхом закріплення цілого ряду вимог до порядку припинення трудового договору.

Розірвати трудові відносини можна тільки за наявності на те законних підстав, перелік яких закріплений у КЗпП.

Виходячи з викладеного вище, суд вважає пункт 6.3 постанови правління Фонду про звільнення позивачки від 22 квітня 2020 року та наказ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування № 3-к від 24 квітня 2020 року про її звільнення на підставі вказаного рішення правління Фонду, прийнятим з порушенням вимог закону.

Відповідно до ч.ч.1 та 7 ст.235 КЗпП України в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Верховний Суд у постанові від 20 березня 2019 року в справі № 487/5015/16 зазначив, що чинне трудове законодавство не містить прямої заборони стосовно тимчасового призначення працівника виконуючим обов`язки за вакантною посадою, а тому поновлення працівника на посаді саме виконуючого обов`язки, тобто на посаді, яку він займав на момент незаконного звільнення, відповідає вимогам закону.

Виходячи з висновку суду про незаконність дій відповідача при звільненні позивача з роботи, суд приходить до висновку про задоволення позову в цій частині.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 .

Зокрема, згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Згідно з пунктом 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Подаючи відзив на позов відповідач довідки про середньомісячний заробіток, визначений у порядку постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, не надав.

В свою чергу позивачка надала Форму ОК-7 Пенсійного фонду України - індивідуальні відомості про застраховану особу, з якої вбачається, що заробіток позивачки за два місяці становив 144 189, 42 гр.

Даних обставин представник відповідача в судовому засіданні не спростовував, іншої інформації про заробіток позивачки не надав, а тому суд вважає за необхідне використовувати дані відмосоті при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Середньоденний заробіток, виходячи з порядку обчислення середньої заробітної плати, визначеного абзацом 4 вище приведеного Порядку, середньоденний заробіток позивача на момент звільнення становив 3 897, 01 гр./ 144 189, 42 : 37 робочих днів/ = 3 897, 01 гр.

/а.с. 92 - 94 /

Вимушений прогул складає 150 днів.

Таким чином, виходячи з кількості днів вимушеного прогулу, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 584 551, 50 гр. середнього заробітку за час вимушеного прогулу / 150 дні х 3 897, 01 = 584 551, 50 /.

Позивачка в день ухвалення рішення подала розрахунок середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу до стягнення за вирахуванням щомісячних сум, що нею не були включені до розрахунку.

Суд зважає при цьому на те, що ст.235 КЗпП України встановлено обов`язок саме суду провести розрахунок належної до виплати незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а у сторони позивача такий обов`язок відсутній і суд не зв`язаний при цьому проведеними розрахунками зацікавленої сторони.

Крім того, відповідно до роз`яснень, викладених у абз. 5 п. 6 постанови №13 від 24 грудня 1999 року Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» оскільки справляння і сплата прибуткового податку громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Тобто, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника.

Суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника при вирішенні трудового спору, обраховуються без віднімання сум податків та зборів.

Податки і збори із суми, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми, належної до сплати, при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів.

Виходячи з цього, розмір належної до виплати позивачці суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу має розраховуватися з фактично нарахованої заробітної плати та в розмірі, приведеному вище.

Суд не знаходить підстав для задоволення решти вимог позивачки, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб, встановлений законом.

Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені частиною другою статті 16 ЦК України.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя.

В ст. 13 Конвенції зазначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Тобто, ефективний засіб правового захисту у розумінні ст.13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає вказаній міжнародній нормі.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Нормами трудового законодавства визначено способи захисту порушеного права в разі незаконного звільнення, яким скористалася позивачка при зверненні до суду і які були застосовані судом в даному спорі.

Права позивачки судом захищені у спосіб, визначений законом.

Виходячи з предмету спору сторін, права сторін, як найманого працівника та роботодавця, права роботодавця на прийняття рішень у відносинах з працівником, про незаконність яких суд прийшов до висновку, визначені законом способи захисту порушених прав працівника при незаконному звільненні, суд вважає, що права позивачки захищені у спосіб, визначений законом, а тому підстави для визнання дій відповідача при цьому протиправними та незаконними відсутні, оскільки поновлення порушених прав позивачки охоплюється визначеним судом способом захисту.

Суд не приймає до уваги заперечення відповідача, вкладені у відзиві, та представником відповідача в судовому засіданні, виходячи з наступного.

Порядок призначення та звільнення заступників директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування врегульований Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Статутом Фонду соціального страхування, затвердженим постановою правління Фонду №28 від 11 квітня 2017 року.

Поняття трудового договору та порядок його укладення визначено в ч.1 ст.21, ст.24 КЗпП України, як і права та обов`язки працівника та роботодавця.

Відповідальність за порушення законодавства про працю ст. 265 КЗпП України покладено на роботодавця.

З урахуванням цього, відповідальність за призначення позивачки на посаду виконуючої обов`язки заступника директора та її звільнення з посади з порушенням вимог закону має нести саме відповідач, як роботодавець.

Та обставина, що при призначенні позивачки на посаду був порушений встановлений Законом та Статутом Фонду порядок не є підставою для її звільнення з підстав, обраних відповідачем.

Крім того, з урахуванням відсутності в трудовому законодавстві заборони призначення працівника на вакантну посаду виконуючим обов`язки, а також висновок Верховного Суду з цього приводу, приведений вище, і в цій частині заперечення представника відповідача не можуть бути прийняті до уваги.

Керуючись ст. ст. 21, 23, 24, 36, 233, 235, 265 КЗпП України, ст.ст.4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати пункт 6.3 частини 6 постанови Правління Фонду соціального страхування України №5 від 22 квітня 2020 року в частині звільнення ОСОБА_1 .

Визнати незаконним та скасувати наказ виконачої дирекції Фонду соціального страхування України №3к від 24 квітня 2020 року « Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 на посаді в.о. заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 24 квітня 2020 року.

Стягнути з Фонду соціального страхування України на користь ОСОБА_1 584 551, 50 гр. середнього заробітку за час вимушеного прогулу / за вирахуванням визначених законом податків та зборів /.

В решті позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 10 грудня 2020 року.

Суддя Л .А. Шереметьєва