КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 940/1349/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4580/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Мостової Г.І.,

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Безуглої Іванни Сергіївни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 26 грудня 2019 року у складі судді Косович Т.П.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Тетіївської міської ради Київської області про визнання права на земельну частку (пай), -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Тетіївської міської ради Київської області з позовом про визнання права на земельну частку (пай).

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона в період з 1983 року по 2005 рік працювала в АТ «Скибинці», була прийнята в члени даного товариства, в зв`язку з чим набула право на земельну частку (пай). При розпаюванні земель її було включено в списки осіб на отримання земельної частки (паю), проте в списки пайовиків її не внесли, сертифікат на право на земельну частку (пай) на її ім`я не виготовлявся, а тому позивачка звернулась до суду з вимогами про визнати за нею права власності на земельну частку (пай) розміром 2,4 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка розташована за землях запасу Тетіївської міської ради Київської області.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 26 грудня 2019 року позов в позові ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Безугла І.С. в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення районного суду та постановити нове рішення про задоволення її позову.

Апеляційну скарга мотивована тими ж аргументами та доводами, що і позовна заява.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у його відсутності (а.с. 98).

Колегія суддів, вислухавши Безуглу І.С. в інтересах ОСОБА_1 , яка просила задовольнити апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_1 в період з 10.02.1983 року по 28.02.2000 року працювала в колгоспі «Більшовик», який 12.04.1992 року було реорганізовано в АТ «Скибинці», що підтверджується копією трудової книжки позивача від 12.05.1975 року (а.с.9-20).

З архівного витягу Тетіївської районної державної адміністрації № 07-04/73 від 16.08.2019 року ОСОБА_1 зазначена в списку членів АТ «Скибинці» станом на 14.10.1994 року, затвердженому 2 сесією 22 скликання сільської ради народних депутатів 16.12.1994 року (а.с.6).

Із копії довідки міжрайонного управління у Володарському та Тетіївському районах ГУ Держгеокадастру у Київській області № 124/139-19 від 17.09.2019 року вбачається, що сертифікат на право на земельну частку (пай) по АТ «Скибинці» Скибинецької сільської ради Тетіївського району Київської області ОСОБА_1 не виготовлявся та не видавався (а.с.5).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з його недоведеності.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних підстав.

Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позови про визнання права власності, що пред`явлені на підставі ст. 392 ЦК, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За приписами частин 1 і 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на засадах змагальності та диспозитивності.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом ч. ч. 2 4 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків,передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування у даній справі для позивача є право на земельну частку (пай) та підстави його набуття, а також наявність підстав для захисту цього права.

Частиною 2 статі 8 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) було передбачено, що право колективної власності здійснюють загальні збори членів підприємства, збори уповноважених або створений ними орган управління підприємства, якому передано окремі функції по господарському управлінню колективним майном.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЗК (1990 року) та ч. 1 ст. 10 згаданого Закону колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, сільськогосподарські акціонерні товариства можуть одержувати земельні ділянки у колективну власність, користування, у тому числі в оренду. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, а право тимчасового користування землею, в тому числі на умовах оренди, оформляється договором.

Пунктом 1 Указу Президента України від 10 листопада 1994 року № 666/94 «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» передбачено добровільність передачі земель у колективну та приватну власність для виробництва сільськогосподарської продукції, виходячи з того, що земля повинна належати тим, хто її обробляє.

Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Пунктом 2 цього ж Указу передбачено, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Відповідно до керівних роз`яснень, викладених у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Аналіз вказаних нормативно-правових актів та керівних роз`яснень Пленуму ВС України дає підстави для висновку про те, що право колективної власності на землю та право та земельну частку (пай) мають громадяни України, які являлися члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Тобто право на земельну частку (пай) особа набуває за наявності трьох умов: 1) перебування в членах колективного сільськогосподарського підприємства; 2) отримання цим підприємством державного акта на право колективної власності на землю; 3) включення особи до списку, доданого до цього акта.

На підтвердження того, що ОСОБА_1 набута на законних підставах право власності на земельну частку (пай) надано копію трудової книжки, із записів у якій вбачається, що в період з 10 лютого 1983 року по 28 лютого 2000 року позивач була прийнята на роботу різноробочою (а. с. 9-20).

Записи в трудовій книжці про наявність трудових правовідносин між працівником і КСП не є належним доказом набуття особою прав члена господарства так, як згідно частин 1 і 5 ст. 19 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» у трудових відносинах з колгоспом можуть перебувати як його члени так і вільно наймані працівники.

Порядок прийняття в члени колгоспу регулюються локальними правовими актами підприємства.

Відсутні в матеріалах справи докази того, що позивач являлась членом АТ «Скибинці».

Однак, згідно ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Пунктом 17 ЗК України встановлено, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Позивач стверджує, що сертифікат їй на право на земельну часку (пай) не видавався.

Отже, на підставі наведених норм ЗК України (1990), Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» та указів Президента України від 10 листопада 1994 року № 666/94 і від 08 серпня 1995 року № 720/95, керівних роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, право на земельну частку (пай) особа набуває за наявності трьох умов: 1) перебування в членах колективного сільськогосподарського підприємства; 2) отримання цим підприємством державного акта на право колективної власності на землю; 3) включення особи до списку, доданого до цього акта.

Таким чином обов`язковою умовою, яка передує виникненню у члена КСП права на земельний пай, є отримання таким підприємством земель, що ним використовуються у колективну власність його членів.

Згідно даних долученого до справи архівного витягу № 07/04/73 від 16.08.20019р., складеного архівним відділом Тетіївської районної державної адміністрації, рішенням 2 сесії 22 скликання від 16 грудня 1994року Скибинецької сільської ради народних депутатів Тетіївського району Київської обл. затверджено список членів акціонерного товариства «Скибинці» станом на 14 жовтня 2014року, у якому ОСОБА_1 значиться у списку під № 209. Окрім цього, п.4 порядку денного сесії було передбачено подати проект роздержавлення і приватизації земель АТ «Скибинці» на затвердження Тетіївської районної ради народних депутатів (а.с.6).

Між тим, до справи не долучено результатів розгляду питання роздержавлення і приватизації земель АТ «Скибинці» районним органом влади.

Окрім цього, колегія суддів враховує і ту обставину, що по заявленій категорії справ до участі у справі повинно бути залучено у якості відповідача колективне підприємство, яке отримало державний акт на право колективної власності на землю, чи його правонаступник, в той час як такого відповідача у справі не заявлено, а посилання на те, що АТ «Скибинці» ліквідовано, нічим не підтверджено.

Положеннями ст.257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За змістом позову, позивач вказує про порушення її права на отримання земельної частики (паю) у 1994 році, проте питання поновлення строку з зазначенням поважності причин його пропуску, не заявляє.

Також підлягає до врахування і та обставина, що у справі відсутні будь-які дані про те, що районний орган влади оспорює або не визнає право позивача, на захист якого пред`явлено позов.

До справи долучено відповідь в.о. старости села старостинського округу № 9 на звернення ОСОБА_1 про те, що на території округу не витребувані паї, пл.17,28 га (а.с.8).

Проте, як свідчать матеріали справи, позивач не зверталася до Тетіївської міської ради Київської області з заявою про виділення їй із земель запасу старостинського округу № 9 земельної частки (паю), не долучено й рішення про відмову ради в її наданні, а тому заявлений ОСОБА_1 позов у суд колегія суддів передчасним.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки районного суду про відсутність правових підстав до задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи та долученим до справи доказам. Норми матеріального й процесуального права районним судом застосовано правильно.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Безуглої Іванни Сергіївни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 26 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 березня 2020 року.

Суддя-доповідач:

Судді: