Ічнянський районний суд Чернігівської області
Справа № 733/1229/19
№ 2/733/26/20
Рішення

Іменем України

"04" березня 2020 р. Ічнянський районний суд Чернігівської області

у складі:

головуючого судді: Карапиш Т.В.

при секретарі: Донченко В.Ю.

за участю представника позивачки ОСОБА_1

та представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виділення частки із майна, що є у спільній сумісній власності подружжя,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4 про виділення частки із майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що вона перебувала із відповідачем в зареєстрованому шлюбі із 06 серпня 2011 року, який на підставі рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 13 вересня 2017 року розірвано. Під час перебування в шлюбі ОСОБА_4 , з відома ОСОБА_3 , 18 серпня 2016 року уклав із Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» договір про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) в групі № НОМЕР_1 . Потім 14 лютого 2017 року між ОСОБА_4 , ТОВ «АВТО ПРОСТО» та АТ «Українська автомобільна Корпорація» було укладено договір № 214109-Y04262, згідно якого відповідач отримав у власність автомобіль марки ЗАЗ-FORZA AF 485420, який був переданий останньому 16 лютого 2017 року згідно Акту № 214109- Y04262 передачі прийняття автомобіля. В період з 18 серпня 2016 року по 08 вересня 2017 року сторонами за даний автомобіль згідно вищевказаного договору було сплачено 99951 гривню 73 копійки. Заборгованість за договором № 720901 станом на серпень 2017 року становила 266507,61 грн. Після розірвання шлюбу автомобіль залишився відповідачу ОСОБА_4 , повна вартість якого на даний час не виплачена. Оскільки автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та неподільною річчю, а спільне володіння та користування автомобілем є неможливим, вважає за необхідне здійснити виділення належної їй частки із спірного майна автомобіля марки ЗАЗ-FORZA AF 485420, д.н.з. НОМЕР_2 , 2015 року випуску, в розмірі 1364/10000.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити, вказуючи на те, що сторонами під час шлюбу було придбано автомобіль марки ЗАЗ-FORZA AF 485420 згідно договору про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) в групі № НОМЕР_1 . За час перебування в шлюбі вони сплачували кошти за вартість автомобіля відповідно до вищевказаного договору. Після розлучення спірний автомобіль залишився у користуванні одного із подружжя ОСОБА_4 . За період шлюбу з 18 серпня 2016 року по 08 вересня 2017 року даною сім`єю було сплачено кошти в розмірі 99951 гривня 73 копійки. Оскільки вищевказаний транспорт є неподільною річчю, ОСОБА_3 позбавлена можливості реалізації права власності на дане рухоме майно, так як неможливо поділити спільне майно без встановлення конкретної частки кожного із співвласників даного автомобіля, в зв`язку з чим змушена звернутися за захистом своїх порушених прав.

Представник відповідача Ковалюх В.М. в судовому засіданні заперечував проти позову та просив відмовити повністю, мотивуючи тим, що ОСОБА_4 придбав вищевказаний автомобіль по договору про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) в групі № 720901 від 18 серпня 2016 року за його за власні кошти та кошти його батька ОСОБА_5 , виручені від продажу належного останньому автомобіля марки ВАЗ 21154. Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 04 квітня 2019 року, яке набрало законної сили 18 липня 2019 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» про виділення частки із майна, що є у спільній сумісній власності подружжя шляхом стягнення грошової компенсації вартості частки майна відмовлено. Чернігівський апеляційний суд в постанові від 18 липня 2019 року зазначив, що не можуть бути об`єктом права спільної сумісної власності сторін грошові кошти, які сплачені на виконання договору № 720901 від 18 серпня 2016 року, оскільки вказані кошти є власністю Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО», як продавця товару, а саме автомобіля. Крім того, на даний час відповідач продовжує сплачувати платежі за договором про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) в групі № НОМЕР_1 та станом на 23 серпня 2019 року останнім сплачено 162141,74 грн., а заборгованість за даним договором становить 208344,80 грн. Позивачка знову при подачі позову враховує грошові кошти, які сплачені ТОВ «АВТО ПРОСТО», як об`єкт права спільної сумісної власності, а не ринкову вартість спірного автомобіля, яка складає 141507,66 грн. згідно висновку експерта від 26 грудня 2018 року.

В судове засідання позивачка ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 не з`явились, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність доказів кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, суд дійшов наступного висновку.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Норми ст.11 ЦПК України вказують, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 серпня 2011 року, який було розірвано рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 13 вересня 2017 року.

За час перебування в шлюбі відповідач ОСОБА_4 за згодою ОСОБА_3 18 серпня 2016 року уклав із Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» договір про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) в групі № НОМЕР_1 .

14 лютого 2017 року між ОСОБА_4 , ТОВ «АВТО ПРОСТО» та АТ «Українська автомобільна Корпорація» було укладено договір № 214109-Y04262, згідно якого відповідач отримав у власність автомобіль марки ЗАЗ-FORZA AF 485420, д.н.з. НОМЕР_2 , 2015 року випуску.

Згідно переліку платежів, здійснених за договором № 720901, в період з 18 серпня 2016 року по 08 вересня 2017 року сторонами за даний автомобіль згідно вищевказаного договору було сплачено 99951 гривню 73 копійки (а.с.10).

Ринкова вартість вищевказаного транспортного засобу згідно висновку експерта за результатами проведення авто товарознавчої експертизи від 26 грудня 2018 року № 3756/18-24 станом на 18 грудня 2018 року складає 141507 гривень 66 копійок (а.с.37-41).

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 04 квітня 2019 року, яке набрало законної сили 18 липня 2019 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» про виділення частки із майна, що є у спільній сумісній власності подружжя шляхом стягнення грошової компенсації вартості частки майна відмовлено. Постановою Чернігівського апеляційного суду від 18 липня 2019 року дане рішення суду залишено без змін (а.с.5-8).

Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п.п. 23, 24 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

За роз`ясненнями, викладеними у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Оскільки автомобіль, за змістом статті 183 ЦК України є неподільною річчю, виділення його часток у володіння кожного із співвласників є неможливим та не вирішить спору щодо цього майна, то в даному випадку поділу підлягає вартість такого автомобіля.

Відповідно до копії повідомлення ТОВ «АВТО ПРОСТО» від 03 вересня 2019 року № 298 станом на 23 серпня 2019 року за вищевказаним договором було сплачено суму в розмірі 162141,74 грн. Заборгованість у зазаначений період становила 208344,80 грн. Також була сплачена винагорода за послуги, пов`язані з включенням договору до системи АвтоТак та формуванням групи в розмірі 7128 грн. (а.с.11).

Судом встановлено, що автомобіль марки ЗАЗ-FORZA AF 485420, д.н.з. НОМЕР_2 , 2015 року випуску, є не подільною річчю та спільне користування яким є неможливим.

На даний час повна вартість автомобіля марки ЗАЗ-FORZA AF 485420, д.н.з. НОМЕР_2 , 2015 року випуску, відповідачем не виплачена.

Не можуть бути об`єктом права спільної сумісної власності сторін грошові кошти, які сплачені на виконання договору від 18 серпня 2016 року № 720901, оскільки вказані кошти є власністю Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО», як продавця товару, а саме автомобіля. В зв`язку з чим зроблений позивачкою розрахунок її частки у спільному майні подружжя суд не може взяти до уваги.

Окрім того, матеріали справи не містять інформацію про дійсну вартість автомобіля, на момент звернення до суду.

Таким чином, враховуючи встановленні судом фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору по суті, на підставі комплексного аналізу норм цивільного та сімейного законодавства щодо поділу спільного майна подружжя, заявлені ОСОБА_3 вимоги щодо виділення частки із майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, яке є рухомим, неподільним та повна вартість за яке не виплачена, задоволенню не підлягають.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Проаналізувавши детальний опис робіт, виконаних адвокатом від 17 лютого 2020 року за договором про надання правової допомоги від 20 листопада 2019 року (а.с.82), квитанцію від 14 лютого 2020 року (а.с.81), ордер на надання правової допомоги (а.с.57), копію договору про правову допомогу від 20 листопада 2019 року (а.с.58), суд вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 становлять 3000 (три тисячі) гривень 00 коійок.

Оскільки у задоволенні позову судом відмовлено, то згідно з частиною 1статті 141 ЦПК України, сплачений судовий збір позивачці не відшкодовується.

Керуючись ст. ст. 4,19,76,81,83,137,141, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, ст.ст. 355,368,370, 372 ЦК України, Конституцією України, ст.ст. 8,60,61, 63,65,69 Сімейного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. № 11 суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виділення частки із майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 понесені ним витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржено до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_3 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Повне рішення складено 11 березня 2020 року.

Суддя Т. В. Карапиш