Провадження № 22-ц/812/594/20 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2020 року м. Миколаїв

справа № 471/1003/18-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Шаманської Н.О.,

із секретарем Гавор В.Б.,

переглянувши в апеляційному порядку у спрощеному провадженні без виклику сторін цивільну справу за позовом

акціонерного товариства комерційний банк «ПривтБанк» до

ОСОБА_1

про стягнення кредитної заборгованості

за апеляційною скаргою

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на заочне рішення Новобузького районного суду Миколаївської області, ухвалене 22 січня 2020 року суддею Васильченко Н.О. в приміщенні цього ж суду (дата складання повного рішення не зазначена),

У С Т А Н О В И В:

В листопаді 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позивач зазначав, що 25 липня 2011 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву та отримав кредит в розмірі 8 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, підтвердивши своїм підписом, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає договір про надання банківських послуг (далі - Договір).

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов договору станом на 13 листопада 2018 року виникла заборгованість у розмірі 26 697, 01 грн., з яких 4 857, 72 грн. заборгованість за тілом кредиту, 11 170, 68 грн. за відсотками, 8 921, 13 грн. пені та штрафи: 500 грн. фіксована частина та 1 247, 48 грн. процентна складова, які банк просив стягнути з ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_1 участі у судових засіданнях не приймав, своєї думки стосовно позову не висловив. Про час та місце судового засідання повідомлений належним чином (а.с. 92).

Заочним рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 22 січня 2020 року позов задоволено частково, з ОСОБА_1 на користь банку стягнуто 4 857, 72 грн. заборгованості за тілом кредиту та 320, 61 грн. судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що банк не довів факт узгодження з позичальником усіх умов кредитування (ціну договору), а саме розмір процентів та обсяг відповідальності за порушення зобов`язань. При цьому надана позивачем анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не містить таких умов, а наданий суду цей відомчий документ, який неодноразово змінювався, не є достатньою підставою вважати саме ці умови узгодженими сторонами з дотриманням письмової форми угоди. За цих обставин поверненню підлягають тільки отримані відповідачем кредитні кошти, розмір яких за виписками з особового рахунку відповідача складає 4 857, 72 грн.

В апеляційній скарзі банк просив рішення скасувати в частині відмови у стягненні відсотків та задовольнити ці вимоги. Апелянт посилався на те, що ОСОБА_1 активно користувався кредитними коштами та частково погашав кредит, що свідчить про прийняття ним всіх умов кредитування за публічним договором. Крім того, суд в порушення вимог статі 1048 ЦК не перерахував проценти на рівні облікової ставки НБУ, помилково посилався на правовий висновок Верховного Суду у справі № 342/180/17, хоча заперечень від відповідача щодо узгодженості умов договору до суду не надходило. Не застосував суд і правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 11 вересня 2019 року (справа №642/5533/15ц, від 19 вересня 2019 року (справа №127/7543/17, від 23 грудня 2019 року (справа №375/250/18).

Правом відзиву на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 не скористався.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК апеляційна скарга розглядається судом без повідомлення та виклику учасників справи.

Переглянувши справу за наявними в ній та доданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 25 липня 2011 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 9).

В заяві зазначено, що позичальник згоден з тим, що його заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають Договір про надання банківських послуг. Позичальник ознайомився та згоден з Умовами та Правилами, а також Тарифами, які були йому надані в письмовому вигляді.

При цьому анкета-заява ОСОБА_1 не містить будь-яких відомостей про розмір кредиту (кредитного ліміту), процентної ставки, а також не зазначено про види відповідальності (штрафи, пеня) за порушення умов кредитування.

Пам`ятку клієнта, посилання на яку містить анкета-заява, позивачем не надано.

Банк надав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" (далі Тарифи, а.с.10) та витяг з Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку (далі Умови, а.с. 11-25).

Власноручного підпису позичальника ОСОБА_1 ці витяги не містять.

Водночас в матеріалах справи відсутні підтвердження, що саме ці витяги з Тарифів та Умов надавались відповідачу для ознайомлення та узгодження, а також що саме така редакція цих актів, що постійно змінювалась банком в односторонньому порядку, діяла на час укладення кредитної угоди у липні 2011 року.

Роздруківка із сайту позивача, як доказ, повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Тому такий доказ не може вважатись достатньою підставою для покладення на позичальника обов`язків, які передбачені цими документами (постанова ВСУ від 11 березня 2015 року, провадження № 6-16цс15).

Цей висновок, з яким погоджується апеляційний суд, викладено в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції.

На підтвердження розміру заборгованості банк надав розрахунок, який проведено з березня 2013 року по листопад 2018 року (а.с. 5-8).

Банком також надані довідка про зміну умов кредитування (а.с.47) та довідка про видачу відповідачу кредитних карток за строком дії останньої до січня 2018 року (а.с.49),

До апеляційної скарги банк додав витяг про рух коштів на рахунку ОСОБА_1 , з якого вбачається, що позичальник використовував кредитні кошти до лютого 2016 року січня 2019 року. Останній платіж на погашення кредитної заборгованості (шляхом переказу між рахунками) здійснено у серпні 2017 року (а.с.117).

Заборгованість ОСОБА_2 за тілом кредиту станом на 13 листопада 2018 року визначена банком як 4857,72 грн., при цьому наданий суду розрахунок (за використаною банком програмою) відомостей про розмір заборгованості за тілом кредиту не містить (а.с. 5-8).

Проценти за користування кредитними коштами нараховувались відповідачу до вересня 2014 року у розмірі 30 %, до квітня 2015 року у розмірі 34, 80%, а з цього часу в розмірі 43, 2% та 42 % на місяць. З грудня 2017 року банк періодично застосовував коефіцієнт -2, і станом на 13 листопада 2018 року визначив заборгованість за процентами в розмірі 11170,68 грн.

При цьому цей розрахунок не дає можливості встановити загальний розмір нарахованих процентів та загальний розмір заборгованості за процентами.

Встановивши ці обставини, суд першої інстанції виходив з того, що до вказаних правовідносин неможливо застосувати правила частини 1 статті 634 ЦК, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані ОСОБА_1 умови кредитування, за відсутності в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитом, пені та штрафів за несвоєчасне виконання зобов`язань, надані банком витяги з Тарифів та Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, тобто бути складовою цього договору.

Оскільки відсутні достатні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору (у формі сплати процентів), а також відповідальність у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, банк має можливість вимагати лише фактично отриману та не повернуту суму кредиту, що відповідає вимогам частини 2 статті 530 ЦК.

Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена в постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 та відповідає загальним засадам та принципам цивільного судочинства верховенства права, свободі договору, справедливості, добросовісності та розумності, а також необхідності особливого захисту споживача у кредитних відносинах.

Визнавши обґрунтованою вимогу банку лише в частині стягнення тіла кредиту, яким вважав 4 857,72 грн., суд першої інстанції послався на норми цивільного законодавства, застосував ці норми відповідно до загальних засад цивільного судочинства та висновків, викладених в постановах Верховного Суду, що відповідає вимогам частини 4 статі 263 ЦПК.

Виходячи з того, що в мотивувальній частині рішення зазначені норми цивільного законодавства, наведено їх зміст, викладені висновки щодо їх застосування до відносин банку з ОСОБА_1 та є посилання на висновки з цього питання вищого судового органу, апеляційний суд не вбачає необхідності їх повторювати.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Більш того, відхиляючи скаргу, апеляційний суд має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення ЄСПЛ від 21 січня 1999 року у справі «Гарсіа Руїз проти Іспанії»).

Апеляційний суд не може погодитись з твердженням апелянта про те, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17, оскільки відповідачем не заперечувались умови кредитування відповідно до Умов.

Такі аргументи ґрунтуються на помилковому розумінні основних принципів процесу доказування у цивільних справах.

За загальним правилом частини 1 статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Аналіз положень частини 2-4 статті 81 та статті 82 ЦПК свідчить про те, що безумовною підставою для звільнення сторони від доказування є обставини, визнані загальновідомими. В інших випадках сторона звільняється від доказування при наявності лише певних умов.

При цьому за правилами пункту 1 статті 82 ЦПК не підлягають доказуванню обставини, які визнані учасником справи і суд не має обґрунтованих сумнівів щодо їх достовірності, або добровільності визнання.

Отже, розгляд справи у заочному порядку (у відсутності відповідача) не звільняє позивача від обов`язку доводити підстави позову (в цій справі обґрунтованість розрахунків), а суд оцінювати надані докази за вимогами статей 77-80 ЦПК.

Оскільки визнання обставин відповідачем та відсутність заперечень відповідача при заочному розгляді справи не є тотожними обставинами, а процесуальне значення має лише факт визнання, то спірні правовідносини не мають іншого характеру ніж правовідносини у справі № 342/180/17, при розгляді якої Верховний Суд зробив правовий висновок в постанові від 3 липня 2019 року та яку застосував суд першої інстанції.

Висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, що містить постанова від 8 липня 2019 року (справа №923/760/18), стосуються умов та порядку укладення договору банківського обслуговування за участю суб`єкту господарювання- юридичної особи. Ці обставини є відмінними від обставин справи, що розглядається.

У справах №127/7543/17 та №375/250/18, на які посилається апелянт, кредитні відносини виникли на підставі анкет-заяв позичальників, які містили умови кредитування, в тому числі розмір процентної ставки, на відміну від обставин даної справи.

У постанові від 23 грудня 2019 року (справа №375/250/18) Верховний Суд не погодився з рішенням суду апеляційної інстанції, який вийшов за межі апеляційної скарги банку, скасував рішення суду першої інстанції та відмовив в позові.

Отже, висновки вищої судової інстанції, на які посилається апелянт, стосуються спорів за інших (суттєво відмінних) обставин та не можуть бути застосовані до цього спору.

Доводи апелянта про те, що суд, відмовивши у стягненні процентів за користування кредитом, порушив вимоги статі 1048 ЦК та статті 49 Закону «Про банки та банківську діяльність» також пов`язані з невірним розумінням підстав відмови в позові в цій частині.

За нормами цивільного законодавства, проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

При розгляді цієї справи суд не встановив узгоджених умов щодо сплати процентів та інших сум при укладенні кредитного договору 25 липня 2011 року, тобто підстав для застосування договірних розмірів процентів та неустойки.

Вимог про стягнення процентів з підстав та в розмірі, встановлених актами законодавства, зокрема статтею 1048 ЦК, позивач не заявляв.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК, якою закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справу не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Отже, підстав для перерахунку процентів в розмірах, передбачених законом, за позовними вимогами про стягнення процентів, передбачених договором, апеляційний суд не вбачає.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись статями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 22 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: Т.Б.Кушнірова

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 16 березня 2020 року