Постанова

Іменем України

11 березня 2020 року

м. Київ

справа № 499/769/18

провадження № 61-15260св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іванівського районного суду Одеської області від 22 січня 2019 року у складі судді Тимчука Р. М. та постанову Одеського апеляційного суду від 03 липня 2019 року у складі колегії суддів: Журавльова О. Г., Комлевої О. С., Кравця Ю. І. у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст заяви

У вересні 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідача, посилаючись на те, що відповідно до заяви від 23 вересня 2008 року № б/н ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 7 000,00 грн у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок.

В порушення умов договору відповідач свої зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, в зв`язку з чим станом на 19 серпня 2018 року утворилась заборгованість в сумі 36 005,62 грн, яка складається з наступного: 8 060,82 грн - заборгованість за кредитом, 12 541,00 грн - нарахованих відсотків за користуванням кредитом; 13 213,06 грн - нарахованої пені; а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг: 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 1 690,74 грн - штраф (процентна складова).

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 22 січня 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість згідно договору від 23 вересня 2008 року № б/н у розмірі 33 814,88 грн, яка складається з тіла кредиту - 8 060,82 грн, процентів за користування кредитом - 12 541,00 грн і пені - 13 213,06 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Оскільки відповідач умови договору не виконував, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, тому позовні вимоги є частково доведеними та обґрунтованими.

Постановою Одеського апеляційного суду від 03 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Іванівського районного суду Одеської області від 22 січня 2019 року без змін.

Залишаючи без змін рішення місцевого суду, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції зробив правильний висновок щодо відмови у задоволенні вимог в частині стягнення штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн та штрафу (процентна складова) у розмірі 1 690,74 грн, а всього на загальну суму 2 190,74 грн у зв`язку з подвійною цивільно-правовою відповідальністю, пов`язаною з нарахуванням штрафів на прострочену заборгованість, до якої була включена заборгованість за пенею, яка разом зі штрафом є різновидом неустойки (тобто неустойка з неустойки).

Зазначав, що з`ясувавши інші обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк». Висновки місцевого суду відповідають зібраним у справі доказам, яким дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин, що виникли, і закон, який їх регулює.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Іванівського районного суду Одеської області від 22 січня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 03 липня 2019 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для часткового задоволення позову є неправильними.

Заявник вказував, що місцевий суд провівши розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження не врахував думку відповідача, а суд апеляційної інстанції надані ним докази та пояснення не взяв до уваги та належним чином докази не дослідив.

Касаційна скарга містить посилання на те, що заяви про отримання коштів у борг заявник не підписував, з умовами кредитування не ознайомлювався.

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У вересні 2019 року представником АТ КБ «ПриватБанк» - адвокатом Істамовою І. В. було подано до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 в якій остання просила у задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм як матеріального так і процесуального права.

Представник позивача вказує, що підписавши заяву та засвідчивши згоду з Умовами та Правилами надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 приєднався до його Умов та Правил, які по суті є публічною офертою. На підставі підписаної сторонами заяви, що разом з Умовами та Правилами, а також Тарифами, які розміщені на офіційному сайті банку відповідачу було відкрито картковий рахунок та видана пластикова картка, яка є ключем від цього рахунку.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 22 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 у зазначеній справі витребувано справу з Іванівського районного суду Одеської області.

04 вересня 2019 року справа № 499/769/18 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 лютого 2020 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що згідно заяви від 23 вересня 2008 року № б/н ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 7 000,00 грн у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок. Відповідачем було підписано заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

В зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 19 серпня 2018 року має заборгованість - 36 005,62 грн, яка складається з: 8 060,82 грн - заборгованість за кредитом, 12 541,00 грн - нарахованих відсотків за користуванням кредитом; 13 213,06 грн - нарахованої пені; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг: 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 1 690,74 грн - штраф (процентна складова).

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем до відповіді на відзив долучено виписку по картковому рахунку ОСОБА_1 з якої встановлено, що відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом. З виписки з карткового рахунку, прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та встановлено, що відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів.

З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів встановлено, що позивач частково сплачував заборгованість за договором (погашення відображені в графі «Сума погашення за наданим кредитом»).

Виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку відповідача - баланс станом на дату укладання договору (надана сума кредиту), всі операції за картковим рахунком (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після поведеної операції).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому в тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 23 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № б/н на підставі якого останній отримав кредит у розмірі 7 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку та шляхом підписання заяви приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг і Тарифів банку.

У заяві позичальника домовленості сторін щодо встановлення строку дії договору немає.

За розрахунком банку станом на 19 серпня 2018 року у ОСОБА_1 утворилася заборгованість - 36 005,62 грн, яка складається з: 8 060,82 грн - заборгованість за кредитом, 12 541,00 грн - нарахованих відсотків за користуванням кредитом; 13 213,06 грн - нарахованої пені; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг: 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 1 690,74 грн - штраф (процентна складова).

Частково задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення тіла кредиту - 8 060,82 грн, процентів за користування кредитом - 12 541,00 грн і пені - 13 213,06 грн місцевий суд, з висновком якого в цій частині погодився й апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_1 взяті на себе кредитні зобов`язання перед банком не виконав, а тому станом на 19 серпня 2018 року у останнього виникла заборгованість у розмірі 33 814,88 грн, яка підлягає стягненню у судовому порядку.

Проте, з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитися не можна з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитом, а також пеню та штраф.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 23 вересня 2008 року, посилався на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк», як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені), комісії та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Колегія суддів вважає, що в цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (23 вересня 2008 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (31 серпня 2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і Правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів, наданий банком витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

При цьому, відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Вказане не враховано судами першої та апеляційної інстанцій під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

Вимоги банку щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за пенею в розмірі 13 213,06 грн та штрафами - 500,00 грн (фіксована частина) та 1 690,74 грн - штраф (процентна складова) не можуть бути задоволені у зв`язку з їх безпідставністю через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у заяві від 23 вересня 2008 року, оскільки витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, який викладений на банківському сайті не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

З наведених підстав, Верховний Суд дійшов висновку про те, що банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мав на увазі, підписуючи заяву позичальника, та відповідно брав на себе зобов`язання зі сплати процентів за користування кредитом та заборгованості за пенею та штрафами за неналежне виконання зобов`язання.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

Доводи заявника про те, що він не укладав з ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір від 23 вересня 2008 року та не отримував кредит у розмірі 7 000,00 грн не підтверджені належними та допустимими доказами.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, судові рішення з підстав, передбачених статтею 412 ЦПК України, необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за пенею в розмірі 13 213,06 грн відмовити.

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Судами встановлено, що у заяві ОСОБА_1 від 23 вересня 2008 року процентна ставка визначена у розмірі 3 % на місяць на залишок заборгованості (а. с. 7).

З виписки по рахунку, наданої банком, убачається, що розмір кредитного ліміту змінювався, як і змінювалася процентна ставка нарахована на залишок заборгованості від - 2,9 % на місяць до - 3,6 % на місяць, що перевищує розмір процентної ставки - 3 % визначений у заяві від 23 вересня 2008 року, а отже розмір непогашеного тіла кредиту, визначеного позивачем у сумі 8 060,82 грн повинен змінитися також, адже до відповідача застосовувалась підвищена процентна ставка при тому, що ним погашення кредиту здійснювалось нерегулярно.

Судами попередніх інстанцій не визначено суму заборгованості за кредитом виходячи із процентної ставки - 3 %, проте касаційний суд відповідно до статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, а тому суд касаційної інстанції не може ухвалити власне рішення в частині стягнення тіла кредиту та процентів.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

За таких обставин судові рішення в частині вирішення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення тіла кредиту та процентів підлягають скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Іванівського районного суду Одеської області від 22 січня 2019 та постанову Одеського апеляційного суду від 03 липня 2019 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення штрафу та пені відмовити.

Справу за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 в частині стягнення тіла кредиту та процентів направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк І. М. Фаловська