Справа № 465/3207/20 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/811/2023/20 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Сеньків Х.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 19 лютого 2020 року, постановлену в складі головуючого - судді Гедз Б.М. у справі за заявою представника позивача - адвоката Бобикайла Назара Ігоровича про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2019 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_3 про стягнення на її користь 184052 грн. майнової шкоди та 50000 грн. -моральної (немайнової).

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що рішенням Апеляційного суду Львівської області від 24 червня 2010 р., з врахуванням додаткового рішення від 29 грудня 2010 р., стягнуто з ОСОБА_3 на її користь 140 462 грн. компенсації вартості 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 , 1/3 частини земельної ділянки площею 0,0491 га, що знаходиться по АДРЕСА_2 в дачному кооперативі «Айдарет» та 1/6 частини будівельних матеріалів, які були використані в процесі будівництва дачного будинку на вказаній земельній ділянці, припинивши її право власності на ці частки.

Постановою державного виконавця Залізничного ВДВС ЛМУ від 04.08.2010 р. відкрито виконавче провадження по виконанню зазначених судових рішень. Однак до цього часу ОСОБА_3 умисно не виконує судові рішення.

На теперішній час істотно збільшилась вартість нерухомого майна та за висновком експерта від 02 лютого 2018 року ринкова вартість 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 станом на день проведення дослідження становить 159155,00 грн.; ринкова вартість 1/3 частини земельної ділянки площею 0,0491 га, що знаходиться в АДРЕСА_2 в дачному кооперативі «Айдарет» становить 154928,00 грн.; ринкова вартість 1/6 частини будівельних матеріалів, які були використані в процесі будівництва дачного будинку на вказаній земельній ділянці 12431,00 грн., тобто вартість майна, за яке їй присуджено грошову компенсацію, на даний час становить 326.514,00 грн.

Різниця між вартістю вищевказаного майна і розміром грошової компенсації, присудженої за вищевказаним рішенням становить 184052,00 грн. Покликається на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 13 листопада 2019 р., якою ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 382 КК України у зв`язку із закінченням строку притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження відносно нього закрито.

Крім того, 27 грудня 2019 року ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову.

Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова Гедз Б.М. від 02 січня 2020 р. відмовлено позивачу ОСОБА_1 у задоволенні заяви про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину.

17 лютого 2020 року представник позивача адвокат Бобикайло Н.І. подав заяву про забезпечення позову, в якій просить накласти арешт на земельну ділянку, площею 0,0491 га, що знаходиться в АДРЕСА_2 в дачному кооперативі «Айдарет», що належить ОСОБА_3 .

В обґрунтування заяви, поміж іншого покликається на те, що ОСОБА_3 є одноосібним власником вказаної земельної ділянки і даний факт встановлено судовими рішеннями, які набрали законної сили.

Крім того, відповідач умисно, протягом дев`яти років не виконував рішення суду про компенсацію вартості частки успадкованого ОСОБА_1 майна, рішення від 02 грудня 2013 року він також тривалий час не виконував. Тому його дії свідчать про явне бажання уникнути сплати ОСОБА_1 будь-яких коштів. Разом з тим, на сьогодні він зареєстрував право власності на квартиру, а вразі реєстрації права власності на земельну ділянку він зможе її відчужити, що зробить неможливим виконання рішення суду по даній справі. Крім того, зазначив, що накладення арешту на земельну ділянку є найменш обтяжливим для відповідача, і співмірним із заявленим позовом.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 19 лютого 2020 рокувідмовлено представнику позивача адвокату Бобикайло Назару Ігоровичу у задоволенні заяви про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину.

Ухвалу суду оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі посилається на те, що оскаржувана ухвала є незаконною та підлягає скасуванню. Стверджує, що відповідач умисно протягом дев`яти років не виконував рішення суду про компенсацію вартості її частки успадкованого майна. Звертає увагу на те, що в разі реєстрації права власності на земельну ділянку, він може її відчужити, що унеможливить виконання рішення у цій справі у разі задоволення позову. Вважає, що накладення арешту на земельну ділянку є найменш обтяжливим для відповідача та він не буде позбавлений можливості користуватись такою. Також вважає, що накладення арешту на окрему земельну ділянку є спів мірним із заявленими позовними вимогами, так як в разі звернення стягнення на неї, різниця між коштами отриманими від реалізації земельної ділянки в порядку виконавчого провадження і коштами, які можуть бути їй присуджені за рішенням суду в даній справі, будуть повернуті відповідачу.

Просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Згідно ч. 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 02 грудня 2020 року, є дата складення повного судового рішення 10 грудня 2020 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції констатував відсутність достатніх підстав на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду.

З вказаним висновком суду першої інстанції колегія суддів не може погодитись, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи, має право вжити передбачених цим Кодексом заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений частиною 2 статті 150 цього Кодексу, а також іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 9 цієї частини.

Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, вживати негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.

Згідно із роз`ясненням, яке міститься в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Умовою до застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Згідно приписів статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Під час розгляду справи «East/West Alliance Limited» проти України» ЄСПЛ в п. 185 рішення від 23 січня 2014р. нагадав, що вилучення власності в інтересах судочинства, яке не позбавляє власника його майна, а тільки тимчасово припиняє його можливості користуватися та розпоряджатися цим майном, зазвичай пов`язане із здійсненням контролю за використанням власності, що охоплюється сферою застосування другого абзацу статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини, у справі ефективний засіб це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Відтак, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Оскільки, позивачем пред`явлено позовні вимоги про відшкодування шкоди, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки існує обґрунтоване припущення, що майно відповідача може зменшитися внаслідок його відчуження. Крім цього на момент вирішення питання про забезпечення позову відповідач не вживав жодних дій по здійсненню відшкодування заподіяної шкоди у будь-якому розмірі, що може свідчити про ускладнене забезпечення ефективного та реального відновлення порушеного права.

А відтак, вжиття заходів забезпечення позову є практичним застосуванням ефективного механізму захисту порушеного права.

Суд першої інстанції вказаного не врахував та дійшов помилкового висновку щодо відсутності правових підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог і вжиття заходів до забезпечення позову шляхом накладенняарешту на земельну ділянку, площею 0,0491 га, що знаходиться в АДРЕСА_2 в дачному кооперативі «Айдарет», яка належить ОСОБА_3 є вмотивованим, співмірним із заявленими позивачем вимогами, та не порушує прав відповідача щодо володіння та користування майном.

Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 375, ст.ст. 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 19 лютого 2020 рокускасувати.

Заяву представника позивача - адвоката Бобикайла Назара Ігоровича про забезпечення позову - задовольнити.

Накласти арешт на земельну ділянку, площею 0,0491 га, що знаходиться в АДРЕСА_2 в дачному кооперативі «Айдарет»,яка належить ОСОБА_3 ,

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 10 грудня 2020 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.