Справа № 760/7389/17 Головуючий 1 інстанція- Усатова І.А.
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 грудня 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Банк «Український капітал» на рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 24 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського Валентина Сергійовича, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Пивна дума Дмитрівська», Публічне акціонерне товариство «Український професійний банк», Акціонерне товариство «Банк «Український капітал» про визнання протиправним і скасування рішення та запису про державну реєстрацію права власності,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що 10 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С. в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено реєстрацію права власності за ПАТ «Банк «Український капітал» на нежитлове приміщення АДРЕСА_1, загальною площею 261,7 кв.м., роташоване по АДРЕСА_1 . Вказане нежиле приміщення належало йому на праві власності, а підставою для прийняття державним реєстратором рішення про реєстрацію права власності на майно за ПАТ «Банк «Український капітал» був іпотечний договір.

Вказував, що 27 серпня 2013 року між ПАТ «Український професійний банк» і ТОВ «Пивна Дума Дмитрівська» було укладено договір про відкриття траншевої кредитної лінії № 747, згідно якого банквідкрив товариству відкличну кредитну лінію в межах суми 8400000 грн. терміном до 26 серпня 2016 року на поповнення обігових коштів товариства. На забезпечення виконання договору про відкриття кредитної лінії 27 серпня 2013 року між ним і ПАТ «Український професійний банк» було укладено іпотечний договір, за яким він передав в іпотеку належне ому нежитлове приміщення АДРЕСА_1 .

29 квітня 2015 року між ПАТ «Український професійний банк» та ПАТ «Банк «Український капітал» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким первісний кредитор продав (відступив) права вимоги ПАТ «Банк «Український капітал», які включають зобов`язання ТОВ «Пивна Дума Дмитрівська» задоговором про відкриття траншевої

- 2 -

кредитної лінії № 747 від 27 серпня 2013 року та забезпечувальними договорами, в тому числі й іпотечним договором. Однак, 30 квітня 2015 року НБУ прийнято постанову «Про віднесення ПАТ «Український професійний банк» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку, а постановою НБУ від 28 травня 2015 року ПАТ«Український професійний банк» віднесено до категорії неплатоспроможних тазапроваджено із 29 травня 2015 року тимчасовуадміністрацію. Відповідно до листавід 28 вересня 2015 року № 01-10/5090 уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Український професійний банк» повідомила банк, що за результатами перевірки договору купівлі-продажу прав вимоги від 29 квітня 2015 рокувиявлено, що вказаний договір є нікчемним з підстав, визначених п.7 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Вважає, що з моменту отримання вказаного листа ПАТ «Банк «Український капітал» втратив права кредитора в зобов`язанні по відношенню до ТОВ «Пивна Дума Дмитрівська» і відповідно втратив права іпотекодержателя. Незважаючи на це, приватний нотаріус КМНО Войтовський В.С., за зверненням банку, прийняв незаконне рішення і вніс запис до реєстру про реєстрацію права власності на нерухоме майно за ПАТ «Банк «Український капітал», яке підлягає скасуванню, як прийняте на підставі нікчемного правочину і незаконне. У зв`язку з наведеним просив визнати протиправними та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського В.С.про державну реєстрації права власності від 10 жовтня 2016 року за індексним номером: 31799599; скасувати запис про державну реєстрацію права власності від 07 жовтня 2016 року № 16828947, внесений до державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С.

Рішенням Солом`янськогорайонного суду м.Києва від 24 вересня 2019 року позов задоволено. Визнанопротиправним та скасованорішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського В.С. про державну реєстрацію права власності від 10 жовтня 2016 року за індексним номером: 31799599 таскасовано запис про державну реєстрацію права власності від 07 жовтня 2016 року № 16828947, внесений до державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С.

Не погоджуючись із рішенням, АТ «Банк «Український капітал» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають знчення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована хибністю висновків суду про те, що на момент звернення стягнення на предмет іпотеки ПАТ «Банк «Український капітал» як новий кредитор втратив право вимоги, а лист уповноваженої особи ФГВФО на здійснення ліквідації ПАТ «Український професійний банк» від 28 вересня 2015 року щодо нікчемності договору про відступлення права вимоги не може братися до уваги, бо не створює жодних правових наслідків (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17). Судом не враховано, що договір купівлі-продажу прав вимоги за договором про відкриття траншевої кредитної лінії № 747від 27 серпня 2013 року тазабезпечувальними договорами, укладений 29 квітня 2015 року між ПАТ «Український професійний банк» та ПАТ «Банк «Український капітал», не визнано судом недійсним, а відтак його дійсність презюмується згідно положень ст.204 ЦК України.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника адвоката Крохмальової Я.Е. 08 грудня 2020 року подав відзив на апеляційну скаргу, проте апеляційний суд залишає вказаний відзив

- 3 -

без розгляду відповідно до приписів ст.126 ЦПК України, згідно якої право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом, а документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Київського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року відкрите апеляційне провадження та надано учасникам справи 5 днів з дня отримання ухвали на подання відзиву на апеляційну скаргу. Позивач ОСОБА_1 отримав копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та копію апеляційної скарги з додатками 07 жовтня 2020 року, що стверджується повідомленням про вручення рекомендованого відправлення, проте відзив на апеляційну скаргу подав лише 08 грудня 2020 року, клопотання про поновлення строку не заявив.

Інші учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

В суді апеляційної інстанції представник третьої особи АТ «Банк «Український капітал» адвокат Пекар А.О. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримала, просила задоволити та скасувати рішення Солом`янського районного суду м.Києва як незаконне.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Крохмальова Я.Е. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Відповідач приватний нотаріус Войтовський В.С. належним чином повідомлений про час розгляду справи, напередодні, тобто 16 грудня 2020 року, електронною поштою подав до суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю по роботі.

Відповідно до ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи не перешкоджає розгляду справи, проте суд може відкласти розгляд справи, якщо повідомлені стороною причини неявки буде визнано поважними.

Суд прийшов до висновку про відсутність поважних причин неявки відповідача з таких міркувань.

По-перше, посилаючись на неможливість явки до суду з огляду на зайнятість по роботі, відповідач не додав до заяви жодних належних та допустимих доказів, які б це підтверджували.

По-друге, відповідач отримав судову повістку про день розгляду справи завчасно - 04 грудня 2020 року, тобто за два тижні до дня розгляду і мав можливість спланувати свою роботу з урахуванням часу розгляду даної справи. Доказів про наявність непередбачуваних чи вийняткових обставин, пов`язаних із необхідністю здійснення роботи саме у момент розгляду справи, які б свідчили про поважність причин неявки, суду не надав.

По-третє, відповідно до ч.ч.1, 2, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Окрім того, розгляд справи упродовж розумного строку є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон

- 4 -

Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Позов ОСОБА_1 не знаходить свого вирішення близько чотирьох років, що не відповідає встановленим процесуальним законом строкам і свідчить про порушення розумних строків її розгляду. Окрім того, суд враховує, що протягом апеляційного перегляду відповідач не скористався наданими йому процесуальними правами щодо подачі відзиву на апеляційну скаргу (копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та копію апеляційної скарги з додатками отримав 01 жовтня 2020 року т.2 а.с.89), про розгляд справи відповідач повідомлявся належним чином (т.2 а.с.103, 109), проте в жодне із призначених раніше апеляційним судом засідань не з`явився, причин неявки не повідомив.

З огляду на викладене та з метою дотримання передбачених законом розумних строків розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача, а вказані у його заяві про відкладення розгляду причини неявки визнати неповажними.

Третя особа ТОВ «Пивна дума Дмитрівська» в особі представника адвоката Калинчук А.С. подала заяву про розгляд справи без її участі, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду без змін.

Третя особа ПАТ «Український професійний банк» належним чином повідомлений про час розгляду справи, до суду не з`явився, причин неявки не повідомив, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 серпня 2013 року між ОСОБА_1 і ПАТ «Український професійний банк» було укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку належне йому нерухоме майно у вигляді нежилого приміщення АДРЕСА_1, загальною площею 261,70 кв.м., що роташоване по АДРЕСА_1 .

Вказаний іпотечний договір укладено на забезпечення виконання зобов`язань за договором про відкриття траншевої кредитної лінії № 747, укладеним 27 серпня 2013 року між ПАТ «Український професійний банк» і ТОВ «Пивна Дума Дмитрівська», згідно якого

- 5 -

банк відкрив товариству відкличну кредитну лінію в межах суми 8400000 грн. терміном до 26 серпня 2016 року на доповнення обігових коштів товариства.

29 квітня 2015 року між ПАТ «Український професійний банк» та ПАТ «Банк «Український капітал» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким первісний кредитор продав (відступив) права вимоги ПАТ «Банк «Український капітал», які включають зобов`язання ТОВ «Пивна Дума Дмитрівська» задоговором про відкриття траншевої кредитної лінії № 747від 27 серпня 2013 року тазабезпечувальними договорами, в тому числі й іпотечним договором, укладеним 27 серпня 2013 року з позивачем.

Також, судом встановлено, що постановою Національного Банку України від 30 квітня 2015 року ПАТ «Український професійний банк» віднесено до категорії проблемних та запроваджено особливий режим контролю за діяльністю банку, а постановою Національного банку України від 28 травня 2015 року ПАТ«Український професійний банк» віднесено до категорії неплатоспроможних ізапроваджено із тимчасовуадміністрацію.

Листом від 28 вересня 2015 року № 01-10/5090 уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Український професійний банк» повідомила ПАТ «Банк «Український капітал», що за результатами перевірки договору купівлі-продажу прав вимоги від 29 квітня 2015 рокувиявлено, що вказаний договір є нікчемним з підстав, визначених п.7 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Наведені обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що на момент звернення стягнення на належний позивачу предмет іпотеки у вигляді нежилого приміщення АДРЕСА_1 , АТ «Банк «Український капітал» втратив право іпотекодержателя за іпотечним договором, оскільки згідно повідомлення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ«Український професійний банк» від 28вересня 2015 року № 01-10/5090 договір купівлі-продажу прав вимоги, укладений 29квітня 2015 року між ПАТ «Український професійний банк» та ПАТ «Банк «Український капітал», був визнаний нікчемним в силу п.7 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відповідно реєстрація права власності на предмет іпотеки за ПАТ «Банк «Український капітал» відбулася протиправно.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, поскільки вони не грунтуються на вимогах закону та матеріалах справи.

Прийшовши до висновку про нікчемність договору купівлі-продажу прав вимоги, укладеного 29 квітня 2015 року між ПАТ «Український професійний банк» та ПАТ «Банк «Український капітал», суд не звернув уваги на приписи ст.204 ЦК України, яка встановлює презумпцію правомірності правочину і згідно якої вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована в силу вимог закону (нікчемність) або на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

В установленому законом порядку договір купівлі-продажу прав вимоги від 29 квітня 2015 рокунедійсним не визнаний і його презумпція правомірності позивачем не спростована.

При цьому, висновки суду те, що нікчемність вказаного договору купівлі-продажу прав вимоги встановленаУповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Український професійний банк» на підставі

- 6 -

п.7 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є необгрунтованими і суперечать як приписам ст.204 ЦК України, так і ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно положень ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов`язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених ч.3 цієї статті.

За змістом даної норми за результатами перевірки, здійсненої згідно ст.38 вказаного Закону, виявляються правочини, які є нікчемними в силу приписів (на підставі) закону, тобто підпадають під ознаки правочинів, вказаних у ч.3 цієї статті. Водночас, при виявленні таких правочинів Фонд (уповноважена особа Фонду) чи банк не наділені повноваженнями визнавати або встановлювати правочини нікчемними. Такий правочин є нікчемним з моменту його укладення в силу закону (ч.2 ст.215 ЦК України та ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб») незалежно від того чи проведена Фондом передбачена законом перевірка правочинівбанку та чи видано наказ щодо нікчемності правочинів. Відповідно наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону, а не наказу уповноваженої особи Фонду, який є внутрішнім розпорядчим документом.

Такі правові висновки містяться у цілому ряді постанов Великої Палати Верховного Суду, зокрема: від 11 квітня 2018 року у справі № 910/12294/16, від 16 травня 2018 року у справі № 910/24198/16, від 4 липня 2018 року у справі № 819/353/16, від 23 січня 2019 року у справі № 761/2512/18, від 24 квітня 2019 року у справі № 761/2499/18, від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 та інших.

Отже, за наявності доводів сторін про нікчемність оспорюваного правочину, суд має дати правову оцінку наявності підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним.

Суд першої інстанції, наведеного не врахував, не дав правової оцінки доводам позивача про нікчемність правочину та наявності підстав, передбачених ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»,вважати такий правочин нікчемним, прийшовши до помилкового висновку, що нікчемність правочину вже бути встановлена уповноваженою особою Фонду.

Окрім того, вирішуючи спір, суд допустив порушення норм процесуального права, які полягають у наступному.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.ч.1 та 3 ст.13 ЦПК України).

Відповідачем у справі може бути фізична або юридична особа, а також держава (ч.2 ст.48 ЦПК України) до якої звернуті матеріально-правові вимоги позивача і яка, за твердженням позивача, є або порушником його прав, або необґрунтовано, на думку позивача, оспорює його права, і на якого внаслідок цього може бути покладено обов`язки судовим рішенням.

Аналогічні роз`яснення містить п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно якогооскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені,

- 7 -

невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (п.41); від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (п.49); від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (п.50); від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (п.п.37,54); від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (п.31.4); від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (п.38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (п.31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (п.63); від 11 вересня 2019 року у справі № 203/3682/17; від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц (п.71)).

У справах за позовом іпотекодавця до державного реєстратора із залученням іпотекодержателя третьою особою спірні правовідносини виникають саме між позивачем та третьою особою через невиконання договірних зобов`язань і реалізацію прав іпотекодержателя щодо предмета іпотеки, а спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, що пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно, на що неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (постанови Великої Палати від 17 квітня 2018 року у справі № 815/6956/15, від 24 квітня 2018 року у справі № 825/478/17, від 29 травня 2018 року у справі № 826/19487/14, від 30 травня 2018 року у справі № 826/9417/16, від 6 червня 2018 року у справі № 804/3509/17, від 16 жовтня 2018 року у справі № 804/14296/15, від 14 листопада 2018 року № 826/1656/18).

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 зроблено висновок, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано».

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати У Верховного Суду від 01 квітня 2020 року в справі № 520/13067/17) «зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи підтверджують, що спір у позивачки є саме з ТзОВ «Кей-Колект» з приводу порушення ним права власності позивачки на квартиру внаслідок дій ТзОВ «Кей-Колект» щодо реєстрації за ним такого права. Отже позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивачка визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Аналогічні висновки містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц, згідно яких, встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (п.54).

- 8 -

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судом першої інстанції, засвідчують, що спір виник між позивачем ОСОБА_1 і третьою особою ПАТ «Банк «Український капітал» з приводу порушення права власності позивача на нежиле приміщення внаслідок дій третьої особи щодо реєстрації за нею такого права власності.

Отже, позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно не може бути звернена до приватного нотаріусаКМНО Войтовського В.С., який є неналежним відповідачем.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для закриття провадження у справі, а є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог до цього відповідача, який не є належним (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (п.40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (п.50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (п.37,44), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (п.31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (п.39); від 1 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (п.75); від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц (п.74)).

Зазначені порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

При цьому, колегія суддів враховує, що апеляційна скарга ПАТ «Банк «Український капітал» не містить доводів щодо незаконності рішення в частині неправильного визначення відповідача, проте, перевіряючи законність судового рішення за апеляційною скаргою, колегія суддів керується наступним.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно із ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Ефективний засіб захисту, який гарантований ст.13 Конвенції, передбачає, зокрема, що за результатами розгляду скарги особа отримує відповідний захист.

Відповідно до приписів ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, дана норма покладає на суд прямий обов`язок вирішити справу у відповідності із приписами норм процесуального і матеріального права незалежно від доводів апеляційної скарги.

Враховуючи, що при вирішенні спору суд першої інстанції неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів згідно ч.4 ст.367 ЦПК України вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги з метою дотримання вимог закону.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового

- 9 -

рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на те, що позов у цій справі пред`явлений до неналежного відповідача приватного нотаріусаКМНО Войтовського В.С.у задоволенні позову слід відмовити.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, де скасовуючи судові рішення по справі та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позову, Велика Палата вказала, що спір у позивача як іпотекодавця щодо скасування рішення про державну реєстрацію виник не з державним реєстратором, а з іпотекодержателем ТОВ «Кей-Колект», який є третьою особою, а має бути залучений у якості відповідача.

У зв`язку із скасуванням судового рішення відповідно до положень ст.141, п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд покладає на позивача витрати третьої особи по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Банк «Український капітал» задоволити частково.

Рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 24 вересня 2020 року скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського Валентина Сергійовича, треті особи Товариство з обмеженою відповідальністю «Пивна дума Дмитрівська», Публічне акціонерне товариство «Український проесійний банк», Акціонерне товариство «Банк «Український капітал» про визнання протиправним і скасування рішення та запису про державну реєстрацію права власності.

Стягнути з ОСОБА_1 (мешкає: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Банк «Український капітал» (місцезнаходження: 03062 м.Київ, проспект Перемоги 67, ) судовий збор у розмірі 2520 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повну постанову складено 18 грудня 2020 року.

Головуючий

Судді: