провадження 2-о/201/20/2020
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Плевако О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Лопата Олена Олександрівна про встановлення юридичного факту належності документу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 18 грудня 2019 року звернулася до суду з заявою про встановлення юридичного факту належності правовстановлюючого документу. Заявник у своїй заяві посилається на те, що вона разом з батьками мешкала та була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 , в 1994 році вони приватизували вказане займане житло, про що отримали свідоцтво про право власності на житло від 11 березня 1994 року; ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько заявника ОСОБА_2 , її дівоче до шлюбне прізвище також ОСОБА_3 . Після смерті батька залишилася спадщина в вигляді вказаної квартири, отриманої батьком у власність на підставі розпорядження міськвиконкому від 11 березня 1994 року і свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 березня 2008 року. Але у вказаних свідоцтвах прізвище батька заявника помилково вказано як « ОСОБА_4 » замість « ОСОБА_3 », заявник про це не знала і при оформленні спадщини після смерті батька з`ясувалася вказана обставина. Отже при заповненні даних про батька заявника в свідоцтві про право власності на житло і в свідоцтві про право на спадщину після смерті дружини (матері заявника) з урахуванням перекладу з російської на українську мови була допущена помилка в прізвищі батька заявника, внаслідок чого є невідповідність між документами, що посвідчують особу батька та її особу, підтверджують її право власності на спадкове майно, фактично її ж власність на названу квартиру. Зараз заявник почала приводити до ладу правовстановчі документи, в тому числі і на квартиру у відповідності з законодавством, але зробити вказане виявилося неможливим, оскільки у вказаних документах була припущена вказана помилка в прізвищі батька. Раніше вона на ці розбіжності уваги не звернула і не звернулася вона чи батько у офіційні інстанції для виправлення помилки. В теперішній час у зв`язку з необхідністю упорядкування документів заявник звернувся до заінтересованої особи з заявою про виправлення помилки, але на її звернення відповідь не надійшла взагалі, а потім була про неможливість вказаного з рекомендацією з цим питанням звернутися до суду. У зв`язку з зазначеною обставиною на теперішній час заявник не має змоги належним чином упорядкувати і оформити свої ж документи. Заявник у своїй заяві просила суд встановити юридичний факт про те, що 1) свідоцтво про право власності на житло: квартиру АДРЕСА_1 від 11 березня 1994 року, виданого згідно з розпорядженням № 1/1349-94 від 11 березня 1994 року виконкомом Дніпропетровської міської ради народних депутатів та 2) свідоцтво про право на спадщину від 11 березня 2008 року, виданого Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою і зареєстрованого в реєстрі за номером 8 1073 належать ОСОБА_2 , задовольнивши заяву.

Заінтересована особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Лопата О.О. та/або її представник в судове засідання не з`явилися, про слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили, в зверненні до суду погодилася з заявою і вважала за можливе розглянути справу за наявними матеріалами, по закону і рішення винести без її участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаної заінтересованої особи згідно ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши думку заявника, заінтересованої особи, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені та добуті докази, суд вважає заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом в судовому засіданні встановлено, що дійсно ОСОБА_1 (згідно свідоцтва про шлюб від 20 вересня 1997 року до шлюбне прізвище ОСОБА_4 ) разом з батьками ОСОБА_2 і ОСОБА_5 мешкала та була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 , в 1994 році батьки приватизували вказане займане житло, про що отримали свідоцтво про право власності на житло від ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати заявника і ОСОБА_2 успадкував її частину власності у вказаній квартирі, про що отримав свідоцтво від 11 березня 2008 року про право на спадщину на Ѕ частку цього житла і став одноосібним власником цієї квартири. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер і батько заявника ОСОБА_2 . Після смерті батька залишилася спадщина в вигляді вказаної квартири, отриманої батьком у власність на підставі розпорядження міськвиконкому від 11 березня 1994 року і свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 березня 2008 року. Але у вказаних свідоцтвах прізвище батька заявника помилково вказано як « ОСОБА_4 » замість « ОСОБА_3 » (по паспорту), заявник про це не знала і при оформленні спадщини після смерті батька з`ясувалася вказана обставина. Отже при заповненні даних про батька заявника в свідоцтві про право власності на житло і в свідоцтві про право на спадщину після смерті дружини (матері заявника) з урахуванням перекладу з російської на українську мови була допущена помилка в прізвищі батька заявника, внаслідок чого є невідповідність між документами, що посвідчують особу батька та її особу, підтверджують її право власності на спадкове майно, фактично її ж власність на названу квартиру. Зараз заявник почала приводити до ладу правовстановчі документи, в тому числі і на квартиру у відповідності з законодавством, але зробити вказане виявилося неможливим, оскільки у вказаних документах була припущена вказана помилка в прізвищі батька. Раніше вона на ці розбіжності уваги не звернула і не звернулася вона чи батько у офіційні інстанції для виправлення помилки. В теперішній час у зв`язку з необхідністю упорядкування документів заявник звернувся до заінтересованої особи з заявою про виправлення помилки, але на її звернення відповідь не надійшла взагалі, а потім була про неможливість вказаного з рекомендацією з цим питанням звернутися до суду. У зв`язку з зазначеною обставиною на теперішній час заявник не має змоги належним чином упорядкувати і оформити свої ж документи, тому вимушена був звертатися з заявою до суду.
Суд вважає вимоги заяви обґрунтованими, виходячи з наступного.
Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України орган державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією та законами України.

На підставі п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.
Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти , від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

ОСОБА_1 (згідно свідоцтва про шлюб від 20 вересня 1997 року до шлюбне прізвище ОСОБА_4 ) разом з батьками ОСОБА_2 і ОСОБА_5 мешкала та була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 , в 1994 році батьки приватизували вказане займане житло, про що отримали свідоцтво про право власності на житло від ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати заявника і ОСОБА_2 успадкував її частину власності у вказаній квартирі, про що отримав свідоцтво від 11 березня 2008 року про право на спадщину на Ѕ частку цього житла і став одноосібним власником цієї квартири. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер і батько заявника ОСОБА_2 . Після смерті батька залишилася спадщина в вигляді вказаної квартири, отриманої батьком у власність на підставі розпорядження міськвиконкому від 11 березня 1994 року і свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 березня 2008 року. Але у вказаних свідоцтвах прізвище батька заявника помилково вказано як « ОСОБА_4 » замість « ОСОБА_3 » (по паспорту).

Зараз заявник почав приводити до ладу правовстановчі документи, в тому числі і на цю квартиру у відповідності з законодавством, але зробити вказане виявилося неможливим, оскільки у вказаному свідоцтві під час реєстрації була припущена вказана помилка. Раніше вона на ці розбіжності уваги не звернула і не звернулася у офіційні інстанції для виправлення помилки. В теперішній час у зв`язку з необхідністю упорядкування документів заявник звернувся до заінтересованої особи з заявою про виправлення помилки, але на її звернення відповідь не надійшла взагалі, а потім була про неможливість вказаного з рекомендацією з цим питанням звернутися до суду.

Саме по собі не вірне тлумачення та написання правописно прізвища чи імені заявника (до шлюбу) і її батька в документах при перекладі з російської мови на українську (паспорт, свідоцтво одруження, диплому, свідоцтва про народження та інш.) або відповіді різних організацій і відомств (нотаріальні контори, військові комісаріати, військові частини, відділи РАЦС та інш.) не може бути підставою для відмови в задоволенні цієї заяви, оскільки вони спростовуються наданими доказами та матеріалами справи.

Статтями 15, 16, 18 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом.
Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що заява підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заявник заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно заінтересованої особи по можливим незаконним (з точки зору вказаної особи) діям відносно нього, предмета спору, а заінтересована особа цього не довела, можливе твердження вказаної особи про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням.
Не може суд прийняти до уваги можливе не погодження з вимогами в частині їх обгрунтованості, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає, що оскільки всі інші дані в свідоцтві, паспорті, адресній довідці та інших документах заявника повністю співпадають з встановленими судом даними, зазначеними у спірних документах, довідках заявника та інш., спору про право фактично немає, вищезазначені документи на назване право в передбаченому законом порядку не оспорені суд вважає можливим заяву задовольнити та встановити юридичний факт про те, що 1) свідоцтво про право власності на житло: квартиру АДРЕСА_1 від 11 березня 1994 року, виданого згідно з розпорядженням № 1/1349-94 від 11 березня 1994 року виконкомом Дніпропетровської міської ради народних депутатів та 2) свідоцтво про право на спадщину від 11 березня 2008 року, виданого Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою і зареєстрованого в реєстрі за номером 8 1073 належать ОСОБА_2 ..

Таким чином обставини заяви знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового засідання і підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 186 182 ЦК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268, 293, 315, 319 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву задовольнити.

Встановити юридичний факт про те, що 1) свідоцтво про право власності на житло: квартиру АДРЕСА_1 від 11 березня 1994 року, виданого згідно з розпорядженням № 1/1349-94 від 11 березня 1994 року виконкомом Дніпропетровської міської ради народних депутатів та 2) свідоцтво про право на спадщину від 11 березня 2008 року, виданого Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою і зареєстрованого в реєстрі за номером 8 1073 належать ОСОБА_2 .

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 11 березня 2020 року.

Суддя