Справа № 466/8669/18 Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська Н.Л.
Провадження № 22-ц/811/2813/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар Юзефович Ю.І.,

з участю апелянта ОСОБА_1 від свого імені та як представника апелянта ОСОБА_2 , представника відповідача Мачічки О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 01 липня 2019 року, постановлене в складі головуючого судді Луців-Шумської Н.Л., у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівгаз збут" про зобов"язання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И Л А:

31.10.2018 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися в суд з позовом до ТзОВ «Львівгаз збут», в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просили ухвалити рішення про визнання підприємницької діяльності ТзОВ «Львівгаззбут» нечесною, що вводить в оману і є агресивною, визнати переплату ОСОБА_1 за споживання природного газу і компенсувати її у наступні розрахункові періоди, повернути ОСОБА_2 1 872, 48грн. переплати, зобов`язати постачати природній газ з середньорічною калорійністю не нижче 10 500 ккал/м-3 впродовж наступних 28 років.

Позовні вимоги мотивували тим, що є споживачами послуг з постачання природного газу, які ТзОВ «Львівгаззбут» надає за адресою: АДРЕСА_1 . Вони є власниками даного помешкання. Нарахування за спожитий газ проводиться згідно показників побутового газового лічильника та діючих цін на природній газ для населення. Крім того, ОСОБА_2 є споживачем природного газу за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивачами було здійснено оплату по завищених показниках побутового газового лічильника, борг вважають незаконним, з приводу чого ними подано скарги-заяви на адресу ТОВ «Львівгаззбут». Така діяльність відповідача, на думку позивачів, є шахрайською та незаконною. Згідно їх розрахунків вважають, що громадяни щорічно зайво сплачують за спожитий газ значні суми коштів, тарифи на газ є необґрунтованим. Просили позов задовольнити повністю.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 01 липня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 оскаржили таке в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі стверджують, що підприємницька діяльність ТзОВ «Львівгаззбут» є нечесною, агресивною, такою, що вводить в оману, оскільки ними проводиться нарахування по завищених показниках побутового газового лічильника. Зазначають, що працівники відповідача з травня 2015 року складають розрахункові документи про оплату за надані послуги з газопостачання, які вміщують неправдиві дані з грубими математичними помилками та суперечать один одному з умисним ігноруванням даних. Внаслідок таких дій у позивачів виникла заборгованість за спожитий газ. На неодноразові прохання до ТзОВ «Львівгаззбут» здійснити перерахунок коштів, такий відповідачем зроблений не був.

Щодо калорійності природного газу, то такий, на їх думку, не відповідає умовам природнього, оскільки зі зміною тиску та температури у сховищі газ отримує більше пари. Відповідно у такий незаконний спосіб постачальники природнього газу умисно понижують теплопровідність природнього газу і отримують внаслідок обману побутових споживачів неконтрольовані прибутки у значних розмірах.

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 01 липня 2019 року скасувати, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що позивачі є споживачами послуг з газопостачання, які надає їм відповідач за адресою: АДРЕСА_1 (ос. рах. НОМЕР_1 ). Нарахування за спожитий газ проводиться згідно показників побутового газового лічильника та діючих цін на природний газ для населення. Тобто, між сторонами у справі існують договірні відносини.

Також з матеріалів справи убачається, що предметом спору є питання оплати за спожитий газ у квітні та травні 2015 року, встановлення факту переплати за цей період та її зарахування у наступні розрахункові періоди, а також визнання підприємницької діяльності відповідача нечесною та зобов`язання постачати газ із певною калорійністю впродовж наступних 28 років.

В ході розгляду справи також з`ясовано, що з 1 липня 2015 року за рішенням НКРЕКП - постановою № 1678 від 04 червня 2015 року анульовано дію ліцензії ПАТ «Львівгаз» щодо надання послуг з газопостачання всім категоріям споживачів.

01 липня 2015 року між ПАТ «Львівгаз» та TOB «Львівгаззбут» було укладено договір доручення № ДО5 від 01 липня 2015 року, відповідно до пункту 1.1 якого TOB «Львівгаззбут» зобов`язався від імені ПАТ «Львівгаз» здійснювати збір грошових коштів зі споживачів природного газу-боржників ПАТ «Львівгаз».

Тобто, саме TOB «Львівгаз бут» є газопостачальним підприємством, яке починаючи з 1 липня 2015 року здійснює постачання природного газу на території Львівської області, на підставі договору та відповідної ліцензії, а також здійснює прийом платежів від споживачів за отриманий газ, як з цієї дати, так і на підставі згаданого договору платежів, належних до сплати на користь ПАТ "Львівгаз". При цьому розподіл природного газу та обслуговування газових мереж і надалі здійснює ПАТ "Львівгаз".

Відповідно до частин першої та другої статті 32 Закону України від 24 червня 2004 року № 1875-IV " Про житлово-комунальні послуги" (в редакції діючій на час виникнення спірних правовідносин) плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. У разі наявності засобів обліку оплата комунальних послуг здійснюється виключно на підставі їх показників на кінець розрахункового періоду згідно з умовами договору, крім випадків, передбачених законодавством.

Частиною п`ятою цієї статті Закону було визначено, що у платіжному документі мають бути передбачені графи для зазначення поточних та попередніх показань засобів обліку споживання комунальних послуг, різниці цих показань або затверджених норм, ціни/тарифу на даний вид комунальних послуг і суми, яка належить до сплати за надану послугу.

Відповідно до пункту 17 Правил надання населенню послуг з газопостачання (чинних на час виникнення спірних правовідносин) розрахунковим періодом для визначення розміру оплати послуг з газопостачання є календарний місяць. Плата за надані протягом розрахункового періоду послуги з газопостачання вноситься не пізніше 10 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено інший строк. Зняття показань лічильників газу проводиться споживачем щомісяця станом на 1 число місяця, що настає за розрахунковим та зазначаються споживачем у платіжних документах. Газопостачальне та газорозподільне підприємства мають право контролювати правильність зняття показань та оформлення споживачем платіжних документів.

Тобто, відповідно до цих положень обов`язок по вірному зазначенню у розрахункових документах показників лічильника покладався саме на споживачів, але і газопостачальне підприємство мало право контролювати правильність цих показників.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2019 року у справі № 456/4002/15-ц (провадження № 61-32077св18) міститься такий висновок: "рахунок-квитанція не є правочином, а лише платіжним документом, який містить інформацію про вартість наданих споживачу послуг за певний період, з якою споживач може погоджуватись і як наслідок сплатити вказану у квитанції суму, або ж не погоджуватись, - сплативши лише ту суму, яку він вважає правильною, а вже при вирішенні спору, якщо такий виникне між сторонами, про стягнення заборгованості за надані послуги споживач має право заперечувати проти суми боргу, обґрунтовуючи правильність свого розрахунку. Тобто, рахунок-квитанція є лише фіксацією нарахувань за послуги з газопостачання та письмово оформленим підтвердженням договірних відносин між абонентом та ТОВ «Львівгаззбут».

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

З цього слідує, що порушене цивільне право чи цивільний інтерес підлягають захисту і у спосіб, не передбачений законом, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановивши, що саме позивачами у квитанціях за квітень-травень 2015 року зазначено завищені показники, які після фактичної перевірки з боку працівників відповідача були зменшені, та частково було здійснено перерахування належних до сплати сум, враховуючи неспростовану позивачами суму заборгованості, суд першої інстанції, прийшов до вірного висновку відмовивши в задоволенні позовних вимог про встановлення факту переплати за цей період та її зарахування у наступні розрахункові періоди.

Оскільки позивачами за допомогою належних та допустимих доказів, які б у своїй сукупності були би достатніми, не доведено позовні вимоги про визнання підприємницької діяльності відповідача нечесною та його зобов`язання постачати природній газ протягом певного часу відповідної якості, місцевий суд обґрунтовано відмовив і у задоволенні цієї частини позовних вимог.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

В контексті вказаної практики колегія суддів вважає оскаржуване судове рішення та обґрунтування цієї постанови достатнім.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржуване рішення ухвалено без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржене рішення без змін.

Оскільки у даній справі колегія суддів прийшла до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України підстави для вирішення питання розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції,відсутні.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 01 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 березня 2020 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.