провадження 2/201/183/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2020 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Плевако О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» і Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 06 грудня 2017 року звернувся до суду з позовом до відповідачів ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» і ПАТ «Банк Форум» про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги, позовні вимоги не змінювалися, не уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилаються на те, що 29 серпня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «Форум», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк Форум», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0280/07/03-И, згідно умов якого відповідач надав позивачу кредит у сумі 250000.00 (двісті п`ятдесят тисяч) доларів США зі сплатою 12% річних за користування кредитними коштами з кінцевим терміном повернення до 28 серпня 2027 року. 29 серпня 2007 року між АКБ «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум» та ОСОБА_1 укладено Іпотечний договір № 07-638/07, згідно умов якого ОСОБА_1 в якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором № 0280/07/03-И передав АКБ «Форум», домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , та земельну ділянку на якій розташований предмет іпотеки, площею 0.0452 га, кадастровий номер :03:121:0004.

20 листопада 2009 року між АКБ «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум» та ОСОБА_1 укладено додатковий договір №1 до кредитного договору № 0280/07/03-М від 29 серпня 2007 року. 22 серпня 2017 року між АКБ «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» укладено договір про відступлення прав вимоги № 658-Ф за кредитним договором № 0280/07/03-N від 29 серпня 2007 року, разом з усіма додатками до нього (у тому числі графіками здійснення платежів) та додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, змінами і доповненнями, що є невід`ємними частинами.

Відповідно до умов договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 22 серпня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. зареєстрованого в реєстрі № 605, ПАТ «Банк Форум» відступив на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» право первісного іпотекодержателя за іпотечним договором, посвідченим 29 серпня 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 3515, за яким в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, ОСОБА_1 передав в іпотеку ПАТ «Банк Форум» нерухоме майно, а саме: домоволодіння загальною площею 129.6 кв. м., житловою 72.3 кв. м. та земельна ділянка площею 0.0452 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М. 29 серпня 2007 року за реєстровим № 3508.

Але при укладанні вказаних договорів відступлення права вимоги його, позивача, в передбаченому законом порядку повідомлено не було і це грубе та пряме порушення закону, позивач не згоден з цими договорами. Таким чином, єдиним вирішенням спірного питання є захист у судовому порядку, шляхом визнання вказаних договорів недійсними, оскільки вони, на думку позивача порушують його права і є протиправними, обставини їх укладання є сумнівними. Отже відповідачі при укладанні вказаних договорів відступлення права вимоги діяли не добросовісно. На його звернення до відповідачів про з`ясування обставин вказаного та укладання договорів, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Позивача вважає дії відповідачів по укладанню спірних договорів неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. Просив суд визнати недійсним та скасувати зазначені ним договори відповідачів про відступлення права вимоги, задовольнивши позов в повному обсязі.

Представники відповідачів ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» і ПАТ «Банк Форум» підтримали раніше надані пояснення з відзивом і запереченнями проти позову, проти задоволення позову заперечували; вважають, що діяли з дотриманням всіх вимог закону згідно з чинним законодавством, вірно, ніякої шкоди позивачу не завдавали, порушень з їх боку допущено не було, їх дії при укладанні спірних договорів були правомірними, всю належну позивачу інформацію надавали своєчасно і у відповідності до закону. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню в повному обсязі.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно 29 серпня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «Форум», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк Форум», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0280/07/03-И, згідно умов якого відповідач надав позивачу кредит у сумі 250000.00 (двісті п`ятдесят тисяч) доларів США зі сплатою 12% річних за користування кредитними коштами з кінцевим терміном повернення до 28 серпня 2027 року. 29 серпня 2007 року між АКБ «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум» та ОСОБА_1 укладено Іпотечний договір № 07-638/07, згідно умов якого ОСОБА_1 в якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором № 0280/07/03-И передав АКБ «Форум», домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , та земельну ділянку на якій розташований предмет іпотеки, площею 0.0452 га, кадастровий номер :03:121:0004.

20 листопада 2009 року між АКБ «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум» та ОСОБА_1 укладено додатковий договір №1 до кредитного договору № 0280/07/03-М від 29 серпня 2007 року. 22 серпня 2017 року між АКБ «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» укладено договір про відступлення прав вимоги № 658-Ф за кредитним договором № 0280/07/03-N від 29 серпня 2007 року, разом з усіма додатками до нього (у тому числі графіками здійснення платежів) та додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, змінами і доповненнями, що є невід`ємними частинами.

Відповідно до умов договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 22 серпня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. зареєстрованого в реєстрі № 605, ПАТ «Банк Форум» відступив на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» право первісного іпотекодержателя за іпотечним договором, посвідченим 29 серпня 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 3515, за яким в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, ОСОБА_1 передав в іпотеку ПАТ «Банк Форум» нерухоме майно, а саме: домоволодіння загальною площею 129.6 кв. м., житловою 72.3 кв. м. та земельна ділянка площею 0.0452 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М. 29 серпня 2007 року за реєстровим № 3508.

Згідно ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Статтею 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу.

Таким чином, єдиним вирішенням спірного питання, на думку позивача, є захист у судовому порядку, шляхом визнання договорів відступлення права вимоги недійсними, оскільки вони, на думку позивача порушують його права і є протиправними, обставини їх укладання є сумнівними. Отже відповідачі при укладанні вказаних договорів відступлення права вимоги діяли не добросовісно. На його звернення до відповідачів про з`ясування обставин вказаного та укладання договорів, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Позивача вважає дії відповідачів по укладанню спірних договорів неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. На його звернення до відповідачів про з`ясування обставин вказаного та укладання договорів відступлення права вимоги, спірне питання вирішене не було, була відмова, звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 «Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину» ЦК України: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 «Недійсність правочину» ЦК України: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України - 1. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 2. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. 3. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Судом з`ясовано, що 22 серпня 2017 року між ПАТ «Банк Форум» та ТОВ «Фінансова Компанія «Дніпрофінансгруп», керуючись статтями 6, 512, 627 ЦК України та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а також у відповідності до результатів відкритих торгів (аукціону) оформлених протоколом електронних торгів № UА-ЕА-2017-08-01-000022-b від 14 серпня 2017 року було укладено Договір №т658-Ф про відступлення прав вимоги за кредитним договором № 0280/07/03-К від 29 серпня 2007 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Форум», а також акт прийому-передачі права вимоги згідно договору № 658-Ф про відступлення прав вимоги від 22 серпня 2017 року. Таким чином, товариство набуло прав нового кредитора відносно боржника, яким є ОСОБА_1

22 серпня 2017 року між ПАТ «Банк Форум» та Товариством було укладено Договір про відступлення прав за договором іпотеки № 07-638/07 посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М. 29 серпня 2007 року та зареєстрованого в реєстрі за номером 3513.

Вимогами ч. 1 ст. 516 ЦК України встановлено: «заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом». Разом з тим, відповідно до вимог ст. 24 Закону України «Про іпотеку»: «Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням».

28 серпня 2017 року ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на виконання вимог ст. 24 Закону України «Про іпотеку» на адресу ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку з повідомленням про вручення було направлено повідомлення про відступлення прав вимоги; вказані поштові відправлення були направленні ОСОБА_1 на декілька адрес, а саме: АДРЕСА_2 ; АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_3 . 16 вересня 2017 року вказане поштове відправлення було отримано особисто ОСОБА_1 під розпис, за адресою: АДРЕСА_2 , про що свідчить відповідна відмітка на даному поштовому відправленні.

Згідно змісту вказаного повідомлення про відступлення прав вимоги, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» повідомило ОСОБА_1 , що 22 серпня 2017 року між ПАТ «Банк Форум» та Товариством було укладено договір про відступлення прав вимоги № 658-Ф від 22 серпня 2017 року за кредитним договором № 0280/07/03 від 29 серпня 2007 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Форум». Крім того, ОСОБА_1 було повідомлено, що одночасно з відступленням ПАТ «Банк Форум» прав вимоги за кредитним договором, між ПАТ «Банк Форум» та товариством було укладено договір про відступлення прав за договором іпотеки від 22 серпня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В., зареєстрованого в реєстрі № 605, за умовами якого ПАТ «Банк Форум» відступив на користь товариства право первісного іпотекодержателя за іпотечним договором посвідченим 29 серпня 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 3513, за яким в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, позивачем передано в іпотеку ПАТ «Банк Форум» нерухоме майно: домоволодіння, загальною площею 129.6 кв. м., житловою площею 72.3 кв. м. та земельна ділянка, площею 0.0452 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . До того ж, товариство повідомило ОСОБА_1 , що внаслідок відступлення прав вимоги, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» є єдиним власником всіх прав вимоги за кредитними документами (у тому числі, але не обмежуючись, прав на отримання всіх платежів передбачених кредитними договорами, і всіх прав іпотекодержателя за іпотечним договором, всіх прав кредитора за договором поруки, іпотечним договором, кредитним договором) з 22 серпня 2017 року.

Отже, з вищевикладеного вбачається, що позивача було належним чином повідомлено про відступлення прав вимоги, як за кредитним так і за іпотечним договорами, тобто у відповідності до вимог ст. 24 Закону України «Про іпотеку».

Посилання позивача, що між ПАТ «Банк Форум» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» було укладено договір факторингу, не містить свого підтвердження, що підтверджується наступним. Так, укладений між відповідачами договір про відступлення права вимоги № 658-Ф від 22 серпня 2017 року не є договором факторингу, оскільки за вказаним договором жодна зі сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони за плату, а продаж банком прав грошової вимоги за кредитними договорами на підставі договору відступлення права вимоги не є фінансовою послугою, тому відсутні підстави вважати, що метою укладення між ними договору відступлення права вимоги є отримання прибутку.

Статтею 512 Цивільного кодексу України визначено: «кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги)». При цьому, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого первісний кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права. В такому випадку на відносини цесії розповсюджують положення про договір купівлі - продажу, оскільки ст. 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі - продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі - продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договором про відступлення права вимоги від 22 серпня 2017 року визначено, що він укладений у відповідності до ст. 6, 512, 627 ЦК України та містить ознаки купівлі - продажу права вимоги, а не факторингу. Водночас, відносини факторингу регулюються нормами глави 73 ЦК України.

Норми цивільного права не встановлюють суб`єктивних обмежень, як щодо договору купівлі - продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно - правовими зобов`язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

Таким чином, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо інше не суперечить договору та не заборонено законом.

Крім того, відповідно до п. З ч. 1 ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» як кредитні у цій статті розглядаються операції, зазначенні в пункті 3 частини третьої ст. 47 цього Закону, а також придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів (факторинг). В цій нормі Закону факторинг класифікується як кредитна операція, що підтверджує суть факторингу - фінансування під відстрочення права вимоги, надання коштів в розпорядження за плату.

Таким чином, між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу є лише одна спільна риса: вони базуються на заміні кредитора у зобов`язанні. Важливою відмінністю цих договорів є те, що при відступлені права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору боргові зобов`язання боржника і більше взаємовідносин не має, а ні з боржником, а ні з новим кредитором щодо перерахування коштів первісному кредитору, тож по суті відбувається купівля - продаж права вимоги боргових зобов`язань. А в договорі факторингу фактор може отримувати кошти і від клієнта, і від боржника, вони розраховуються із фактором, це передбачено ст. 1084 ЦК України.

Такої ж позиції дотримується Вищий господарський суд України при винесенні постанови від 16 лютого 2016 року у справі № 910/17428/15 при розгляді касаційних скарг ТОВ «НВЦ «Тор», ПАТ «Дельта Банк» на постанову Київського апеляційного господарського суду від 09 грудня 2015 року та рішення господарського суду міста Києва від 30 вересня 2015 року за позовом ТОВ «НВЦ «Тор» про визнання договорів про відступлення права вимоги недійсним, якою касаційні скарги залишено без задоволення, а рішення суду 1-ї інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Аналогічні позиції викладені і в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2017 року у справі за позовом до ТОВ «Фінансова Компанія «Морган Кепітал», ТОВ «Ферре»; від 10 травня 2017 року у справі за позовом до ТОВ «Компанія Дасті», ПАТ «Імексбанк», ТОВ «Фрегат»; від 12 квітня 2017 року у справі за позовом до ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Омега Банк», про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги.

Отже, зазначені вище обставини належним чином доводять, що предметом укладеного між відповідачами договору є саме відступлення права вимоги, а не договір факторингу, що в свою чергу свідчить про безпідставність доводів позивача.

Посилання позивача на норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» також є безпідставним, що підтверджується наступним.

Згідно підпункту 3 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»: «кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи».

Разом з тим, у відповідності до пункту 7 Закону: «Дія підпункту 3 пункту 1 цього Закону не поширюється на банки, віднесені до категорії неплатоспроможних та щодо яких здійснюються процедури виведення з ринку відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у частині уступки (продажу, передачі) заборгованості або боргу на користь (у власність) іншої особи».

Згідно п.п. 1 п. 1 Закону: «не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно».

Отже, беручи до уваги вищевикладене, ОСОБА_1 має у власності багато іншого нерухомого майна (житлових будинків та квартир), зокрема, йому належить на праві приватної власності наступні об`єкти нерухомості: будинок, загальною площею 58.6 кв. м., розташований за адресою: АДРЕСА_4 (РНОНМ 2255974); будинок, загальною площею 160.2 кв. м., розташований за адресою: АДРЕСА_5 (РНОНМ 14990261); будинок, загальною площею 33.5 кв. м., розташований за адресою: АДРЕСА_6 (РНОНМ 6897374); квартира, загальною площею 29.9 кв. м., розташована за адресою: АДРЕСА_7 (РНОНМ 8784672); квартира, загальною площею 68.53 кв. м., розташована за адресою: АДРЕСА_8 (РНОНМ 5247535); квартира, загальною площею 68.26 кв. м., розташована за адресою: АДРЕСА_9 (РНОНМ 1197200); квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_10 (РНОНМ 29805765).

Крім того, звертають на себе увагу і ті обставини, що під час здійснення ліквідації банку пріоритетними є норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відповідно до ч. 8 Перехідних Положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року № 4452-УІ (надалі за текстом - Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»), законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» застосовуються у частині, що не суперечить Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». А отже, для правовідносин, що виникають під час ліквідації банку, яку здійснює уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, пріоритетними с норми Закону України «Про систему гарантування вкладів Фізичних осіб». Як випливає із зазначеного, застосування норм Цивільного кодексу України та інших законодавчих чи нормативно-правових актів можливе лише з врахуванням спеціальних норм Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», якими встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

ПАТ «Банк Форум» перебуває в процедурі ліквідації, а тому реалізація активів ПАТ «Банк Форум» на відкритих торгах (аукціоні) шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання здійснюється відповідно до норм Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та нормативно-правових актів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 13 червня 2014 року М 355 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Форум», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 16 червня 2014 року М 49 «Про початок ліквідації ПАТ «Банк Форум» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку. Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулювання відносин між Фондом, банками, Національним банком України, повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків встановлено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», метою якого є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку приймає в управління магмо (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку.

Згідно з ч. 2 ст. 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» після затвердження виконавчою дирекцією Фонду результатів інвентаризації майна банку та формування ліквідаційної маси. Фонд розпочинає реалізацію майна банку у порядку. визначеному цим Законом та нормативно-правовими актами Фонду, за найвищою вартістю у найкоротший строк.

Відповідно до ч. З ст. 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» фонд затверджує способи, порядок, склад та умови відчуження майна банку, включеного до ліквідаційної маси, у разі потреби організовує консолідований продаж майна кількох банків, що одночасно перебувають у процедурі ліквідації.

Згідно з ч. 6 ст. 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб: на відкритих торгах (аукціоні); шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі.

Продаж майна (активів) банку у спосіб, передбачений цією частиною, може проводитися в електронній формі (на електронних майданчиках).

Частиною 7 статті 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що порядок реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури регламентується нормативно-правовими актами Фонду. Виконавча дирекція Фонду приймає рішення про: затвердження переліку майна банку, що не підлягає продажу, об`єднання майна банку або кількох банків у пули та/або продаж окремих інвентарних об`єктів, строку та заходи передпродажної підготовки майна, затвердження умов відкритих торгів (у тому числі аукціонів, що проводяться за методами підвищення та/або зниження ціни і без обмеження мінімальної ціни продажу майна), зокрема розмірів гарантійного внеску, лота та кроку аукціону, порядку зниження ціни, встановлення або відмови від встановлення мінімальної ціни продажу, обмеження загальної кількості відкритих торгів, на яких пропонуються до продажу одні й ті самі об`єкти або пули активів; проведення відкритих торгів (аукціонів) уповноваженою особою Фонду або торговельним посередником, біржею тощо, у тому числі у разі продажу пулів активів, сформованих за рахунок майна кількох банків.

Інформація про вибраний спосіб та порядок продажу (умови, строки, порядок оплати, місце, початкова ціна тощо) майна банку або кількох банків оприлюднюється на офіційному веб-сайті Фонду та веб-сайті банку, майно якого продається.

Пунктом 5.11. розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 липня 2012 року № 2 передбачено, що реалізація майна банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання здійснюється шляхом проведення відкритого конкурсу.

Відмежування договору факторингу від інших подібних договорів, зокрема договору цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором. Разом з тим, розділ І книги п`ятої Цивільного кодексу України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо сторін у зобов`язанні.

Так, відповідно до ч. І ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор мас право шмагати від боржники виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Також, чинним законодавством України передбачено порядок та підстави зміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.

Відповідно до п. І ч. 1 ст. 512 І1К України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином відступлення права вимоги.

Тобто, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого первісний кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Наслідком укладення договору відступлення права вимоги є втрата первісним кредитором прав та обов`язків за зобов`язанням, права та вимоги за яким були відступлені новому кредитору у визначеному сторонами обсязі. Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Вказана послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд України в постанові від 06 липня 2015 року у справі № 6-301 цс. Отже, з точки зору цивільного права операція вважається факторингом, якщо виконуються такі умови: одна сторона (фактор) передає іншій стороні (клієнту) кошти у розпорядження; інша сторона (клієнт) вносить плату Фактору за отримані від нього у розпорядження кошти; інша сторона (клієнт) відступає право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

У даній справі не виконуються дві з трьох умов; кошти не надаються у розпорядження і клієнт не вносить плату ті користь фактора за наданні кошти. Таким чином, оскільки передане право грошової вимоги не є платою, послуга з фінансування не надавалась, то укладений між відповідачами договір про відступлення прав вимоги не відповідає ознакам договору факторингу. Як наслідок, відсутні будь-які підстави для застосування до укладених між відповідачами договорів про відступлення прав вимог, що ставляться при укладені договорів факторингу.

Відповідно до ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не передбачено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні новий кредитор несе ризик настання нєсприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Згідно з ст. 517 Цивільного кодексу України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання борозникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні

Отже, за змістом ч. 2 ст. 517 Цивільного кодексу України, боржник, який не отримав доказів переходу до нового кредитора прав вимоги у зобов`язанні, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс 15.

Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач будь-якi (крім договірних) домовленості i зобов`язання стосовно позивача відносно кредиту, предмета спору заперчує, а позивач не довів незаконність дій відповідача. Твердження позивача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Відповідно до. ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Відповідно до ст. 215 ЦК України, договір можливо визнати недійсним, якщо в момент його укладення не було дотримано вимог ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 «Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину» ЦК України: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Оцінюючи дії сторін при безпосередньому укладанні спірних договорів, суд приходить до висновку про те, що закону було дотримано, права та обов`язки сторонам нотаріусом було роз`яснено, наслідки укладання договору зазначені, норми закону виписані, сторони самостійно і добровільно підписали договір і таким чином проявили своє волевиявлення, всі істотні умови договору зазначені і домовлені сторонами, дії нотаріуса при укладанні цього договору відповідають вимогам закону, підписи в договорах чи інші його обставини не оспорюються. Доказів на спростування вказаного позивачем не надано.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо ~ свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з п. З ч. 2 ст. 16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право.

Приписами ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до п. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», підставою для реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є, зокрема, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно і обмежень цих прав, що набрали законної сили.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» і ПАТ «Банк Форум» про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 3, 5, 6, 60, 22, 203, 215, 216, 509-512, 516, 517, 526, 527, 530, 617, 625, 627-629, 632, 638, 639 ЦК України, ст. 47, 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст. 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» і Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 13 березня 2020 року.

Суддя