КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 359/2792/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2526/2020
Головуючий у суді першої інстанції: Журавський В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, стягнення коштів по оплаті за комунальні послуги, стягнення аліментів за минулий час,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 листопада 2019 року,

встановив:

у березня 2019 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітнього сина в розмірі Ѕ частини усіх його доходів, однак не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також стягнути аліменти за минулий період з 07 березня 2018 року по 01 жовтня 2018 року у розмірі Ѕ частини від усіх його доходів. Крім того, позивач просила зобов`язати відповідача сплатити на її користь 50% боргу за комунальні послуги в розмірі 4000 грн.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 листопада 2019 року позовні вимоги було задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини від усіх видів його доходів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29 березня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Не погоджуючись з рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що вона з 04 березня 2006 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у шлюбі народився син ОСОБА_3 . Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 141 квітня 2014 року шлюб було розірвано. Позивач зазначала, що сторони проживали разом до грудня 2015 року, після чого відповідач залишив місце проживання дитини, грошових коштів на утримання сина не надає. Враховуючи викладене, просила суд стягнути на її користь Ѕ частину від усіх видів заробітку відповідача починаючи з 29 березня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути аліменти за минулий період. Крім того, позивач зазначала, що на момент припинення спільного проживання з відповідачем утворилась заборгованість з оплати житлово-комунальних послуг, половину якої вона просить зобов`язати виплатити відповідача.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 листопада 2019 року позовні вимоги було задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини від усіх видів його доходів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29 березня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як батько, зобов`язаний утримувати дитину, та визначив розмір аліментів в сумі ј частини від усіх його доходів. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 180, 181 СК України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 березня 2006 року. Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з матір`ю.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

В ст. 182 СК України закріплено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У своїй апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано матеріальний стан відповідача, а також його витрати, що свідчать про його спроможність сплачувати аліменти в розмірі Ѕ частині від всіх видів його доходів. Однак, такі доводи апелянта є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 працює на посаді вантажника в ТОВ «Інтеравіа» та отримує заробітну плату, середній розмір якої за період з жовтня 2018 року по березень 2019 року становить близько 9 820 грн. на місяць. З 1 квітня 2019 року із заробітної плати відповідача на користь позивача утримуються аліменти на утримання сина в розмірі 25% заробітної плати.

Доводи апелянта про те, що ОСОБА_2 було витрачено грошові кошти на придбання рухомого майна, а саме автомобіля марки «Volkswagen Passat», право власності на який зареєстровано за його дружиною ОСОБА_2 , не можуть бути підставою для стягнення з нього аліментів у розмірі , про який просить позивач, оскільки доказів про те, що вказане майно було придбано відповідачем за власні кошти, до суду не надано.

Будь-яких інших доказів на підтвердження наявності у відповідача витрат, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, позивачем до суду не надано.

Крім того, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог у повному обсязі і посилання ОСОБА_1 на те, що батькові відповідача на праві власності належить нерухоме майно, оскільки останній не є учасником спору, а судом першої інстанції було зроблено висновок про часткове задоволення позовних вимог з урахуванням доводів відповідача про наявність у нього інших осіб на утриманні, яким було надано належну правову оцінку. Судом було правильно встановлено обставини справи та визначено розмір частки від доходів відповідача, який підлягає стягненню на утримання дитини, встановивши відсутність у ОСОБА_2 інших осіб на утриманні.

Також у своїй апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом першої інстанції безпідставно було відмовлено у стягнення аліментів за минулий період, оскільки відповідач не надавав грошових коштів на утримання дитини.

Час, з якого присуджуються аліменти на дитину, визначений положеннями ст. 191 СК України. Частиною 1 вказаної статті визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Частиною 2 ст. 191 СК України встановлено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

В даному випадку ОСОБА_1 при зверненні до суду з позовом не надано доказів на підтвердження того, що нею вживались заходи, спрямовані на отримання аліментів на утримання дитини, до звернення до суду з позовом. Крім того, матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_2 перераховував грошові кошти на утримання сина за вказаний позивачем період до звернення до суду з позовом.

За таких обставин судом першої інстанції було зроблено правильний висновок про те. що аліменти на користь позивача підлягають стягненню з моменту її звернення до суду з позовом.

Крім того, не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи ОСОБА_1 про те, що у відповідача утворилась заборгованість зі сплати житлово-комунальних послуг, на погашення якої вона вимушена була отримати кредит.

При зверненні до суду з позовом, позивач просила суд зобов`язати відповідача виплатити їй 4 000 грн., що становить половину боргу за житлово-комунальні послуги, яка утворилась станом на березень 2018 року. Разом з тим, у свої позовній заяві позивач зазначала, що спільне проживання з відповідачем припинилось у грудні 2015 року. До позовної заяви

ОСОБА_1 було додано копії квитанції про оплату житлово-комунальних послуг, датовані різними роками. Також з вказаних квитанцій неможливо встановити, хто проживав разом з позивачем та був зареєстрований у належній їй квартирі, як і встановити, що вказаний в квитанціях борг виник за час спільного з відповідачем проживання. Крім того, позивачем не було надано і розрахунку наявної заборгованості, а її розмір, вказаний у позовній заяві, є умовним. ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а тому тягар утримання майна відповідно до положень ст. 322 ЦК України покладено на неї.

Суд звертає увагу і на те, що при зверненні до суду з позовом та апеляційною скаргою ОСОБА_1 не було надано доказів на підтвердження власних доходів, за рахунок яких вона також має обов`язок утримувати спільну з відповідачем дитину.

Доводи апеляційної скарги про те, що дитина має певні захворювання, а також потребу у відвідуванні занять, спрямованих на розвиток її здібностей, не може бути підставою для стягнення з відповідача аліментів в розмірі Ѕ частини всіх його доходів, оскільки такі витрати є додатковими відповідно до положень ст. 185 СК України та не можуть впливати на розмір аліментів, з вимогами про стягнення яких звернулась до суду позивач.

Частиною 1 ст. 185 СК України встановлено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

З вимогами про стягнення з відповідача на свою користь додаткових витрат на дитину позивач до суду не зверталась, однак не позбавлена такого права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Враховуючи викладене, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 листопада 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді