Постанова

Іменем України

01 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 452/499/19

провадження № 61-21026св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Самбірське управління водного господарства,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області у складі судді

Галина В. П. від 05 квітня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду у складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,

від 15 жовтня 2019 року,

ВСТАНОВИВ :

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Самбірського управління водного господарства про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позовну заяву мотивовано тим, що оспорюваним наказом її звільнено із займаної посади відповідно до статті 7 та статті 25-1 КЗпП України, в якому підставою звільнення вказано: лист Держводагенства України від 27 грудня 2018 року відповідно до листа Національного агентства з питань запобігання корупції від 17 грудня 2018 року.

Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки відповідно до посадової інструкції вона безпосередньо підпорядковується начальнику відділу водних ресурсів і не знаходиться у прямому підпорядкуванні свого чоловіка - ОСОБА_2 , який є начальником Самбірського управління водного господарства, а тому в даному випадку відсутній конфлікт інтересів.

Також вважає, що ні на посаду, яку займає її чоловік, ні на посаду, яку вона займає, не поширюється Закон України «Про запобігання корупції».

Крім того, звертає увагу, що у наказі про звільнення не вказано підстав, передбачених статтями 36, 38, 39, 40, 41 КЗпП України, з яких працівник може бути звільнений.

Позивач вважає, що відповідачем також було порушено порядок звільнення, оскільки всупереч вимогам статті 49-2 КЗпП України, її персонально не попереджали про наступне вивільнення за два місяці до звільнення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 05 квітня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства, позивач не має право працювати на посаді, яка перебуває у прямому підпорядкуванні у близької особи - чоловіка ОСОБА_2 , а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 05 квітня 2019 року скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Змінено формулювання причини звільнення провідного інженера-гідротехніка Самбірського управління водного господарства ОСОБА_1 відповідно до наказу від 04 січня 2019 року із статей 7, 25-1 КЗпП України на пункт 4 частини першої статті 41 КЗпП України - перебування всупереч вимогам Закону України «Про запобігання корупції» у прямому підпорядкуванні близької особи.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для звільнення позивача з роботи та про застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про запобігання корупції», однак, поза увагою суду залишилась та обставина, що відповідач в оспорюваному наказі неправильно вказав причину звільнення, пославшись на положення

статей 7 та 25-1 КЗпП України, норми яких до наведеного випадку не застосовуються. Правильним формулюванням причини звільнення позивача із займаної посади відповідно до наказу від 04 січня 2019 року буде

пункт 4 частини першої статті 41 КЗпП України - «перебування всупереч вимогам Закону України «Про запобігання корупції» у прямому підпорядкуванні у близької особи».

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення із ухваленням нового рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що між нею та її чоловіком немає прямого підпорядкування, а тому відсутній конфлікт інтересів. Вважає, що суди попередніх інстанцій не в повній мірі проаналізували положення Закону України «Про запобігання корупції» і не врахували, що цей Закон не можна застосовувати до спірних правовідносин. Крім того, вважає, що відповідно до статті 28 Закону України «Про запобігання корупції», керівник повинен був вжити інших способів врегулювання конфлікту інтересів, якщо такий виник, а не звільняти її з роботи.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

09 грудня 2019 року справу передано судді-доповідачу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до наказу від 15 жовтня 2009 року позивач ОСОБА_1 була прийнята на роботу у Самбірське управління водного господарства на посаду інженера-гідротехніка І категорії, а в подальшому, на підставі наказу від 09 лютого

2015 року переведена на посаду провідного інженера-гідротехніка (а. с. 10).

Чоловік позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 є начальником Самбірського управління водного господарства.

На виконання листа Національного агентства з питань запобігання корупції від 17 грудня 2018 року, Держводагентство України направило начальнику Самбірського управління водного господарства лист від 27 грудня 2018 року (а. с. 20), в якому зобов`язало терміново вжити заходів щодо врегулювання конфлікту інтересів у Самбірському управлінні водного господарства, з огляду на те, що у начальника названого управління вбачається наявність потенційного конфлікту інтересів, оскільки в управлінні працює його дружина.

Відповідно до названих вище листів, наказом від 04 січня 2019 року позивача ОСОБА_1 з 11 січня 2019 року звільнено з посади провідного інженера-гідротехніка по статті 7 та статті 25-1 КЗпП України (а.с.5).

З наказом про звільнення позивач ознайомлена 04 січня 2019 року, про що свідчить її підпис на наказі.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

За змістом пункту 4 частини першої статті 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках перебування всупереч вимогам Закону України «Про запобігання корупції» у прямому підпорядкуванні у близької особи.

Зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень визначається Законом України «Про запобігання корупції» (далі - Закон).

Начальник Самбірського управління водного господарства ОСОБА_2 / відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 3 Закону є посадовою особою юридичної особи публічного права.

Статтею 1 Закону визначено, що пряме підпорядкування - відносини прямої організаційної або правової залежності підлеглої особи від її керівника, в тому числі через вирішення (участь у вирішенні) питань прийняття на роботу, звільнення з роботи, застосування заохочень, дисциплінарних стягнень, надання вказівок, доручень тощо, контролю за їх виконанням.

Згідно зі статтею 1 Закону під потенційним конфліктом інтересів розуміють наявність у особи приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Реальний конфлікт інтересів - суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Аналіз термінів «потенційний інтерес» та «реальний інтерес», які містяться у Законі України «Про запобігання корупції», визначений у висновку науково-правової експертизи Ради науково-правових експертиз при Інституті держави і права ім. В. М. Корецького НАН України від 29 квітня 2016 року

№ 126/50-е.

Так, потенційний конфлікт інтересів відрізняється від реального тим, що при потенційному конфлікті встановлюється лише наявність існування приватного інтересу особи, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, тоді як при реальному конфлікті інтересів існуюча суперечність між наявним приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями безпосередньо впливає (вплинула) на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання вказаних повноважень. Крім того, це також визначає ступінь впливу цієї суперечності на прийняття рішення чи вчинення дії, який повинен мати об`єктивний вираз, а також часовий взаємозв`язок між прийняттям рішення та наявністю певних ознак, що мають місце при цьому.

Приватний інтерес згідно зі статтею 1 Закону є будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у зв`язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях.

При цьому приватний інтерес не обмежується фінансовими чи матеріальними інтересами або тими інтересами, які дають службовій особі пряму особисту вигоду, в тому числі неправомірну.

Потенційний конфлікт інтересів, як і реальний конфлікт інтересів має три складові: перша складова - це наявність у особи повноваження, які можуть бути використані для задоволення приватного інтересу; друга складова - це наявність у особи приватного інтересу в тій сфері, в якій він виконує зазначені вище повноваження; третя складова - це ризик впливу приватного інтересу державного службовця на об`єктивність чи неупередженість прийняття ним рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених обов`язків та повноважень в майбутньому.

На відміну від реального конфлікту інтересів при потенційному конфлікті суперечність між приватним інтересом і службовими повноваженнями існує так само, як при реальному, різниця ж полягає в тому, що у випадку потенційного конфлікт) приватний інтерес може вплинути на об`єктивність прийняття службовцем рішення чи вчинення діянь лише в майбутньому при настанні певних обставин.

Однак, слід відзначити, що при визначенні наявності в особи потенційного конфлікту інтересів необхідно визначити коло обставин, які слід враховувати як такі, що можуть вплинути на виникнення реального конфлікту в майбутньому. Такі обставини за своєю правовою природою є «відкладальними» за аналогією з терміном, який використовується в цивільному праві. Наведене в статті 1 Закону поняття фактично не визначає кола відкладальних обставин та допускає занадто широке тлумачення поняття «потенційний конфлікт інтересів».

Розширене тлумачення «відкладальної обставини» передбачає можливість попередження досить значного кола можливих ситуацій, які можуть призвести до вже реального конфлікту інтересів.

Враховуючи той факт, що позивачка знаходиться у прямому підпорядкуванні начальника Самбірського управління водного господарства ОСОБА_2 та є його дружиною, між ними існує потенційний конфлікт інтересів.

Згідно з приписами абзацу першого частини першої статті 27 Закону України «Про запобігання корупції» не можуть мати у прямому підпорядкуванні близьких їм осіб або бути прямо підпорядкованими у зв`язку з виконанням повноважень близьким їм особам особи, зазначені у підпунктах "а", "в" - "з" пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції».

Разом із тим, обмеження щодо прямого підпорядкування близьких осіб для передбачених підпунктом «а» пункту 2 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» осіб, які для цілей цього Закону прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, стаття 27 Закону України «Про запобігання корупції» не містить.

Однак, відсутність заборони прямого підпорядкування близьких осіб для, зокрема, керівників юридичних осіб публічного права не спростовує можливості виникнення у такому разі потенційного чи реального конфлікту інтересів при здійсненні ними службових обов`язків.

Зокрема, частиною першою статті 28 Закону України «Про запобігання корупції» передбачено, що особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону (в тому числі посадові особи юридичних осіб публічного права), зобов`язані вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів; повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно; вжити заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів.

В Методичних рекомендацій щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, затверджених рішенням НАЗК від 29 вересня 2017 року № 839, визначено алгоритм дій керівника у зв`язку із виникненням у підлеглої особи конфлікту інтересів, де, зокрема, зазначено, що врегулювання конфлікту інтересів є безпосередньою сферою відповідальності керівника, рівень якого дозволяє вжити заходи, які б в повній мірі забезпечували запобігання та врегулювання конфлікту інтересів. Саме безпосередній керівник або керівник органу, до повноважень якого належить звільнення/ініціювання звільнення з посади, володіє ситуацією у підконтрольній чи підпорядкованій сфері, обізнаний з обсягом повноважень підлеглих осіб та способами реалізації таких повноважень, повноважний ухвалювати рішення щодо підлеглих, а отже має всі можливості для вжиття ефективних заходів з урахуванням всіх обставин, а також передбачити наслідки таких заходів. Важливо пам`ятати, що цей процес є вкрай відповідальним, адже невірно обраний захід може призвести не тільки до неефективного врегулювання конфлікту інтересів, а й до кваліфікації таких діянь керівника як неправомірних.

Статтею 29 Закону України «Про запобігання корупції» передбачено заходи зовнішнього та самостійного врегулювання конфлікту інтересів. Згідно з нормами цієї статті зовнішнє врегулювання конфлікту інтересів здійснюється шляхом: 1) усунення особи від виконання завдання, вчинення дій, прийняття рішення чи участі в його прийнятті в умовах реального чи потенційного конфлікту інтересів; 2) застосування зовнішнього контролю за виконанням особою відповідного завдання, вчиненням нею певних дій чи прийняття рішень; 3) обмеження доступу особи до певної інформації;

4) перегляду обсягу службових повноважень особи; 5) переведення особи на іншу посаду; 6) звільнення особи.

Відповідно до частини другої статті 34 Закону, звільнення особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи з займаної посади у зв`язку з наявністю конфлікту інтересів здійснюється у разі, якщо реальний чи потенційний конфлікт інтересів у її діяльності має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, в тому числі через відсутність її згоди на переведення або на позбавлення приватного інтересу.

Враховуючи наведені вище норми Закону й те, що чоловік позивача наділений, як керівник установи, в якій працює його дружина, організаційно-розпорядчими функціями (а. с. 15), зокрема, повноваженнями з прийняття на роботу працівників управління, звільнення їх з роботи, застосування до них заохочень, дисциплінарних стягнень тощо, тому потенційний конфлікт інтересів, між ним, як керівником установи, та його дружиною, яка в ній також працює, має постійний характер, і в інший спосіб, ніж звільнення позивача з роботи, цього конфлікту не можна уникнути, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про правомірність звільнення позивача із займаної посади.

При цьому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про зміну формулювання причини звільнення позивача зі статей 7, 25-1 на

пункт 4 частини першої статті 41 КЗпП України - перебування всупереч вимогам Закону України «Про запобігання корупції» у прямому підпорядкуванні близької особи.

Вказане порушення Закону було виявлено Національним агентством з питань запобігання корупції, яке є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політик, і до повноважень якого належить, зокрема, здійснення моніторингу та контролю за виконанням актів законодавства з питань етичної поведінки, запобігання та врегулювання конфлікту інтересів у діяльності осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та прирівняних до них осіб (частина перша статті 4, пункт 6 частини першої статті 11 Закону).

Доводи касаційної скарги позивача про те, що вона не підпорядковується безпосередньо своєму чоловіку, є безпідставними, оскільки начальник відділу, в якому працює позивач, здійснює лише безпосереднє керівництво роботою ввіреного йому відділу, однак, у нього немає таких повноважень, які має керівник названої установи.

Посилання в касаційній скарзі на те, що до спірних правовідносин не поширюється Закон України «Про запобігання корупції» спростовуються матеріалами справи, оскільки як встановлено вище позивачка знаходиться у прямому підпорядкуванні начальника Самбірського управління водного господарства ОСОБА_2 та є його дружиною, між ними існує потенційний конфлікт інтересів, урегулювання якого передбачено саме зазначеним Законом.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Рішення суду першої інстанції не переглядається, оскільки скасовано судом апеляційної інстанції.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення,

а постанову Львівського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара