ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/4655/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: страхування, з них
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

головуючого - Яцини В.Б., (суддя-доповідач),

суддів - Бурлака І.В., Котелевець А.В.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справиапеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Полякова Володимира Геннадійовича на ухвалуКиївського районного суду м. Харкова від 30 червня 2020 року, постановлену у складі головуючого судді Шаренко С.Л., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного Акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про стягнення грошових коштів,

встановив :

24 червня 2020 року ОСОБА_1 звернулась із позовом до Приватного Акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про стягнення грошових коштів.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 30 червня 2020 року передано цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного Акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про стягнення грошових коштів до Шевченківського районного суду міста Києва (03057, м. Київ, вул. Дегтярівська, 31-А).

В апеляційній скарзі адвокат Поляков В.Г. просить ухвалу скасувати, як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вказав, що відповідно до п.2.9.1 договору страхування передбачено, що спори пов`язані із страхуванням вирішуються у порядку, передбаченому чинним законодавством. Оскільки договір страхування за своєю правовою природою є договором про надання послуг, а тому на спірні правовідносини поширюється Закон України «Про захист прав споживачів», саме така правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 06.04.2020 у справі №643/8146/18.

Зазначив, що у позовній заяві він послався на ч. 5 ст. 28 ЦПК України, як на підставу подання позовної заяви за вибором позивача, а саме за місцем його реєстрації, як споживача певної послуги, однак суд безпідставно вважав таке посилання помилковим.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

На підставі ч. 13 ст. 7 та ст. 369 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників процесу про розгляд справи.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що спір щодо виплати страхового відшкодування виник з правовідносин, пов`язаних з виконанням договору добровільного страхування подорожуючих за межі України, у зв`язку з порушенням умов договору на отримання страхового відшкодування згідно Закону України «Про страхування», отже, в даному випадку предметом спору є не якість страхових послуг, а права та обов`язки сторін згідно умов договору страхування у зв`язку із чим на спірні правовідносини не поширюється норми Закону України «Про захист прав споживачів», а тому позов підлягає пред`явленню до суду за місцем знаходження відповідача.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду.

Визначити підсудність суду - означає з`ясувати коло цивільних справ, які компетентний вирішувати по суті даний суд.

Підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду.

Територіальна підсудність - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.

Критеріями даного виду підсудності зокрема виступають: місце проживання відповідача, місце заподіяння шкоди, місце знаходження спірного майна, місце розгляду первісного позову тощо.

За загальним правилом, встановленим ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому порядку місцем її проживання або перебування, а позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

В статті 28 Кодексу зазначені виключення з цього правила.

Зокрема, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Встановлення альтернативної підсудності, яка на відміну від загальної, є додатковою процесуальною гарантією забезпечення інтересів окремих категорій позивачів, пов`язане з необхідністю створення позивачеві більш сприятливих умов для звернення за судовим захистом.

Як роз`яснено у п. 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду країни з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», право вибору між судами, яким згідно з правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачеві.

У преамбулі Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками, продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника

Таким чином, для отримання відповідних пільг, ключовим є встановлення статусу споживача у спірних правовідносинах.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду із позовом до Приватного Акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про стягнення грошових коштів у зв`язку із настанням страхового випадку, розмір якої дорівнює розміру визначеному у розмірі 6943,26 євро.

Відповідно до статті 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Згідно зі статтею 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Таким чином, за своєю правовою природою договір страхування є договором про надання послуг, тому на спірні правовідносини сторін поширює свою дію Закон України «Про захист прав споживачів».

Згідно роз`яснень у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» від 25 травня 1998 року за № 15, а саме: оскільки Закон України «Про захист прав споживачів» не визначає певних меж своєї дії, тому до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів страхування.

Отже, дія Закону України «Про захист прав споживачів» розповсюджується на відносини, що виникли з приводу страхування.

За положеннями ч. 5 ст. 28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Звертаючись з даним позовом до Київського районного суду м.Харкова, позивач виходив з того, що на правовідносини, які виникають з договорів страхування, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до змісту позовної заяви, відповідачем було порушено умови договору страхування, а саме своєчасно не було виплачено страхову виплату.

Також, на думку позивача, відповідачем по даній справі було порушено не тільки пункти договору страхування щодо термінів сплати страхової виплати, але і обов`язки страховика щодо ознайомлення застрахованої особи з умовами договору, а саме із переліком місць, в яких можливе надання медичної допомоги у разі настання страхового випадку.

З урахуванням наведених норм права та встановлених обставин справи, колегія суддів вважає, що позивач, як споживач, має право звертатися до суду за своїм місцем проживання.

Також, оцінюючи доводи апеляційної скарги про безпідставність застосування судом першої інстанції правових висновків, що містяться в постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року, судова колегія вважає їх такими, що заслуговують на увагу, адже правовідносини у справі №6-126цс14 та у цій справі не є подібними.

Посилання апелянта на правову позиціювикладену у постанові Верховного суду від 06.04.2020 у справі №643/8146/18, знайшло своє підтвердження, і колегія суддів відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України враховує її при розгляді даної справи.

У зв`язку із зазначеним, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що спір має бути переданий за підсудністю до суду за місцезнаходженням відповідача так як на спірні правовідносини розповсюджується Закон України «Про захист прав споживачів», тому позивач правильно звернулась до суду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 379, 382, 383, 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Полякова Володимира Геннадійовича-задовольнити.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 30 червня 2020 року - скасувати, справу направити справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 15 грудня 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

А.В.Котелевець.