ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/5088/19 Номер провадження 22-ц/814/2657/20Головуючий у 1-й інстанції Кузіна Ж. В. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

Головуючого: судді Триголова В.М.

Суддів: Дорош А.І., Лобова О.А.

секретар: Ачкасова О.Н.

за участю адвоката Марченка А.О., Плеханова І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Державного комунального житлово-експлуатаційного підприємства «Будівельник»

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 15 жовтня 2020 року

у справі за позовом Державного комунального житлово-експлуатаційного підприємства «Будівельник» до ОСОБА_1 , третя особа: Департамент з питань реєстрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2019 року позивач звернувся до місцевого суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що на балансі ДП ЖЕП «Будівельник» перебуває гуртожиток, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 даного гуртожитку зареєстрований відповідач, але не проживає понад шість місяців.

З урахуванням наведеного просив суд визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування кімнатою АДРЕСА_2 .

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 15 жовтня 2020 року у задоволенні позову Державного комунального житлово-експлуатаційного підприємства «Будівельник» до ОСОБА_1 , третя особа: Департамент з питань реєстрації, про визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням, відмовлено у повному обсязі.

З вказаними рішеннями не погодився позивач, який, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги на рішення суду від 15.10.2020 року зазначає, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено докази, надані позивачем, та не надана належна правова оцінка обставинам, що мають значення для справи.

Так, зокрема апелянт зазначає, що суд безпідставно не взяв до уваги надані позивачем акти, якими встановлено, що відповідач не проживає у спірній кімнаті гуртожитку з 01.01.2019 року.

Крім того, апелянт звертає увагу на відсутність у відповідача правових підстав користування спірною кімнатою.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Марченко А.О. вказував на законність та обґрунтованість рішення місцевого суду, в наслідок чого просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Вказував, що позивачем належним чином не доведено факту відсутності відповідача за місцем проживання без поважних причин понад шість місяців.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено та не заперечувалось сторонами, що відповідно статті 2 Статуту ДК ЖЕП «Будівельник» підприємство створено з метою утримання і експлуатації житлового та комунального господарства. ( а.с. 7- 10).

Згідно довідки №16/1085 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України основним видом діяльності ДКЖЕД «Будівельник» є здавання під найм власної та державної нерухомості невиробничого призначення. (а.с.16)

Постановою Господарського суду Полтавської області від 08.12.2011 року ДК ЖЕП «Будівельник» визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру. ( а.с. 12-13).

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 24.09.2015 року у справі №8/471-23/1 арбітражного керуючого ОСОБА_2 призначено ліквідатором ДК ЖЕП «Будівельник» з наданням повноважень згідно Закону України «Про відновлення платоспроможності або визнання банкрутом» ( а.с. 14).

Житловий будинок що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 перебуває на балансі ДК ЖЕП «Будівельник» та належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ і міст Полтавської області. ( а.с. 17-18).

Кімната № НОМЕР_1 в даному будинку не приватизована, належать до комунальної власності територіальної громади м. Полтави.

Згідно ордеру № 7 від 26 січня 1993 року ОСОБА_3 видано даний ордер на право заселення кімнати АДРЕСА_2 , житловою площею 19,1м2. Склад сім`ї: ОСОБА_4 дружина, ОСОБА_1 син, ОСОБА_5 донька.

Згідно відповіді Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб від 26.09.2019 року № 16-20/21387 у кімнаті АДРЕСА_2 зареєстрований ОСОБА_1 .

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог місцевий суд виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів передбачених ст.ст. 76-80 ЦПК України на підтвердження заявлених позовних вимог, що з огляду на принцип диспозитивності цивільного судочинства є обов`язком сторін.

Такі висновки місцевого суду в повній мірі відповідають обставинам справи і нормам матеріального права, виходячи з наступного.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Судами встановлено, що відповідач правомірно вселився та був зареєстрований у спірному житловому приміщенні.

За змістом статті 396 Цивільного кодексу України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого непроживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, та від 9 червня 2020 року у справі № 279/4963/17.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем не надано доказів на підтвердження обставин непроживання відповідача більше шести місяців у спірній кімнаті гуртожитку без поважних причин. Тимчасова відсутність відповідача за зареєстрованим місцем проживання обумовлена характером його діяльності як члена Громадської Організації «Регіональний центр контролю та сприяння діяльності правоохоронних органів України» та посадової особи Організації з безпеки та співробітництва в Європі (ОБСЄ).

Твердження апелянта на те, що судом безпідставно не взято до уваги надані позивачем акти обстеження жилих приміщень гуртожитку у АДРЕСА_3 від 30 квітня та 30 серпня 2019 року не заслуговують на увагу суду, оскільки у відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З матеріалів справи слідує, що зазначені вище акти досліджені судом в ході розгляду справи, та взято до уваги пояснення свідка, ОСОБА_6 , яка пояснила, що тривалий час мешкає в кімнаті АДРЕСА_4 вказаного гуртожитку та стверджує, що будь яких перевірок стосовно проживання осіб в кімнатах гуртожитку не проводилось, а особи ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які підписали акти від 30.04.2019 та 30.08.2019 року, ніколи не проживали у гуртожитку.

Доводи апеляційної скарги стовно того, що відповідач не набув права користування спірною кімнатою, як службовим житлом, оскільки не перебував у трудових відносинах з позивачем є безпідставними, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що кімната АДРЕСА_2 має статус саме службового житла.

Матеріали справи також не містять доказів, що відповідач має інше постійне місце проживання.

Доводи апелянта щодо тривалого не проживання відповідача за місцем реєстрації у зв`язку з тим, що останній працював у м. Харкові також є неспроможними, оскільки вказані доводи стосуються періоду з 2016 по 2018 роки. Факту тривалої відсутності відповідача за місцем реєстрації без поважних причин саме на момент звернення до суду позивачем належним чином не доведено.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування вірного рішення суду.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позову. Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасовано з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382,383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного комунального житлово-експлуатаційного підприємства «Будівельник» - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 15 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ В.М. Триголов

СУДДІ А.І. Дорош

О.А. Лобов