КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4277/2020
справа № 758/2601/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2020 року Київський апеляційний суд в складі:

Судді - доповідача: Андрієнко А.М.

Суддів: Соколової В.В.

Поліщук Н.В.

При секретарі Дроздовій Ж.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, постановленного суддею Волошиним В.О. 05 грудня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди,

У С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_8 року ОСОБА_3 розмістив на своїй веб - сторінці в соціальній мережі «Facebook» недостовірну інформацію: « ІНФОРМАЦІЯ_8».

Позивач вказував, що зазначена інформація про вчинення ним протиправних дій, які полягають, як вважає відповідач, у порушенні позивачем його авторських прав та ведення нечесної підприємницької діяльності, є недостовірною, такою що порушує немайнові права позивача, порушує його честь, гідність та ділову репутацію, оскільки створює враження його причетності до протиправної діяльності, створює помилкове уявлення у необмеженої кількості осіб, як особи яка порушує авторські права автора твору та особи, яка нехтує правилами ділової етики.

Зазначав, що вказані дії відповідача призвели до порушення передбачених ст. ст. 297, 299 ЦК України особистих немайнових прав позивача, які підлягають захисту в судовому порядку, а також спричинили позивачу моральну шкоду, яку він оцінив в 1,00 грн.

За наведених обставин, ОСОБА_2 просив визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача інформацію, поширену відповідачем на своїй веб-сторінці в соціальній мережі «Facebook», яка знаходиться за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_9 : « ІНФОРМАЦІЯ_10»;

- заборонити відповідачу поширювати будь - якій особі в будь - якій спосіб, в тому числі по телебаченню, в мережі Інтернет, в публічних виступах, дану інформацію, а саме наступні висловлювання: « ІНФОРМАЦІЯ_10»;

- зобов?язати відповідача спростувати дану інформацію шляхом розміщення повного тексту рішення суду в даній справі на своїй веб - сторінці в соціальній мережі «Facebook», яка знаходиться за адресою : ІНФОРМАЦІЯ_11 протягом тижня після набрання таким рішенням законної сили;

- стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 1,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 грудня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди залишено без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення було постановлено з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням обставин що мають значення для справи.

На обґрунтування апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги та те, що в діях ОСОБА_3 наявні всі елементи складу правопорушення. Розповсюджена ним недостовірна інформація є фактичним твердженням, що підлягає спростуванню.

Зазначає, що до позову були додані докази того, що наслідком поширення недостовірної інформації стала негативна оцінка стосовно ОСОБА_2 у пресі та у соціальній мережі Facebook.

Вказує, що суд першої інстанції необґрунтовано відхилив складені на замовлення сторін висновки експертів за результатами проведення лінгвістичних експертиз, зокрема, поданий ОСОБА_2 із позовною заявою висновок експерта Ажнюка Б.М. № 056/75 від 23 лютого 2018 та поданий ОСОБА_3 висновок комісійної семантико - текстуальної (лінгвістичної) експертизи № 2779 від 28 березня 2019.

Суд також визнав неналежним доказом поданий ОСОБА_3 висновок експерта за результатами проведення комп?ютерно - технічної експертизи за № 2777 від 28 березня 2019 р., оскільки зазначений висновок начебто не стосується предмету позову. Вказує, що в даній справі факт наявності або відсутності порушення ОСОБА_2 законодавства про авторське право ОСОБА_3 входить до предмету доказування, оскільки відповідач ОСОБА_3 поширив інформацію про начебто порушення ОСОБА_2 законодавства про авторське право, інформація про таке порушення підлягає перевірці на предмет достовірності, тобто, суд мав перевірити, чи мало місце порушення ОСОБА_2 законодавства про авторське право.

Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що 11.09.2019 р. ОСОБА_2 була подана заява, в якій він просив стягнути з ОСОБА_3 наступні судові витрати: 3 876,40 грн судового збору, 740 531,59 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката, 20 000,00 грн витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, 3 300,00 грн витрат, пов`язаних з вчиненням інших дій, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, а всього 767 707,99 грн. судових витрат. Однак, суд в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, пославшись на ст. 141 ЦПК України, дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання про стягнення з відповідача на користь позивача понесених останнім судових витрат.

Представник позивача в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з підстав, що викладені в ній та просила її задовольнити.

Відповідач та його представник проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що розміщена відповідачем інформація на своїй веб-сторінці в соціальній мережі «Facebook», не порушує особистих немайнових прав позивача, оскільки наведена інформація не є фактичним твердженням, а є оціночним судженням. Позивачем не надано доказів її недостовірності . Крім того, ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Колегія суддів з вказаним висновком суду погоджується в повній мірі, виходячи з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_8 року відповідач ОСОБА_3 поширив на своїй веб-сторінці в соціальній мережі «Facebook», яка знаходиться за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_12 « ІНФОРМАЦІЯ_12».

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 зазначав, що висловлені відповідачем ОСОБА_3 вислови та фрази не є оціночними судженнями, при цьому позивач посилався на висновок експерта № 056/75 від 23 лютого 2018р. (Том І а.с. 53-62).

Відповідач ОСОБА_3 , заперечуючи проти заявленого позову, посилався на висновок комісійної семантико - текстуальної (лінгвістичної) експертизи № 2779 від 28 березня 2019р. (Том ІІ а.с. 126-135).

Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім?ї та права вимагати вилучення будь - якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (частина четверта статті 32 Конституції України).

Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і частинами другою та третьою статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов?язане з обов?язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

У пункті 1 постанови Пленум Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз?яснено, що беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов?язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов?язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов?язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь - яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб?єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria), § 46).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з?ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Згідно з частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз?яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь - який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь - яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що інформація, розміщена на веб-сторінці відповідача ОСОБА_3 в соціальній мережі «Facebook» сама по собі не порушує особистих немайнових прав позивача, оскільки відповідач як і позивач, є членом Української кіноакадемії, а критика стосується проблеми, що має значний громадський інтерес - захист прав сценаристів на створені ними ідеї, проекти та творчі задуми майбутніх фільмів у відносинах з кіно продюсерами.

Крім того, позивач є членом правління Української кіноакадемії, а відтак, межа допустимої критики щодо нього як публічної особи є значно ширшою, ніж будь - якої іншої особи.

Пунктом 21 Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року за №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» встановлено, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості, суди повинні враховувати рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь - якій іншій галузі). Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Стаття 10 Конвенції гарантує свободу вираження інформації та ідей, що становлять громадський інтерес (рішення Європейського суду з прав людини у справі ОСОБА_2 є членом правління Української кіноакадемії, він є в публічною особою, останній піддається значному ступеню уваги населення, критики та оцінки з боку громадськості та медіа.

Крім того, відповідно до частин першої та другої статті 102 ЦПК, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Таким чином, ураховуючи те, що визначення характеру висловлювань відповідача, які є предметом доказування у даній справі, не потребує спеціальних знань, вищезазначений експертний висновок не є обов?язковим при вирішенні даної справи та може бути прийнятий до уваги на розсуд суду у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами, а тому доводи представника позивача, викладені в апеляційній скарзі, щодо порушень судом першої інстанції норм процесуального права у зв?язку з відхиленням вказаного доказу є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував заяви позивача про стягнення з відповідача на його користь судових витрат не заслуговують на увагу, оскільки суд, постановляючи додаткове рішення від 20 січня 2020 року в повній мірі дослідив вказану заяву, а позивачем в апеляційному порядку додаткове рішення не оскаржувалось.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлено 16 березня 2020 року.

Суддя - доповідач:

Судді: