ПОСТАНОВА

Іменем України

08 липня 2020 року м. Кропивницький

справа № 404/3923/19

провадження № 22-ц/4809/507/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С.М., Письменного О.А.,

за участю секретаря судового засідання Деменко О.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16 грудня 2019 року у складі судді Панфілової А.В.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про повернення на картковий рахунок незаконно списаних коштів.

В обґрунтування позову зазначала, що в жовтні 2018 року в установі банку AT КБ «ПРИВАТБАНК» їй було відкрито картковий рахунок № НОМЕР_1 , на який зараховано 17000 гривень. 24.03.2019 їй стало відомо, що з даного карткового рахунку невідомими особами зняті грошові кошти в сумі 16550,56 грн. Про даний випадок вона повідомила службу безпеки AT КБ «ПРИВАТБАНК», повідомила на гарячу лінію банку. Написала заяву в чергову частину Кропивницького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області, про те, що невідомі особи, шахрайським шляхом, під приводом здійснення банківських операцій заволоділи належними грошовими коштами в сумі 16 550,56 грн. Дана подія була занесена в ЄРДР та відкрите кримінальне провадження №002386 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України. В подальшому звернулася в установу банку про повернення коштів на її картковий рахунок, але їй в цьому було відмовлено. Банк почав з іншого її карткового рахунку знімати кошти на погашення незаконно знятих коштів з її карткового рахунку.

Позивач просила зобов?язати АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зарахувати на її картковий рахунок № НОМЕР_1 грошові кошти в сумі 16 550,56 грн.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16 грудня 2019 року у задоволені позову відмовлено повністю.

Суд дійшов висновку, щодо відмови в задоволенні позову, оскільки операції по рахунку ОСОБА_1 були здійснені через віддалені канали банківського обслуговування за допомогою фінансового номеру ОСОБА_1 та паролів входу до системи «Приват-24» (статичного - особистого, який відомий лише Клієнту, та динамічного - який надходить на фінансовий телефон Клієнта).

Враховуючи те, що треті особи для здійснення платіжних операцій, не мали б змоги зробити це, не знаючи паролю входу до системи «Приват24» (статичний та динамічний пароль), ОСОБА_1 не було дотримано вимоги Умов та правил надання банківських послуг щодо забезпечення збереження інформації необхідної для авторизації Клієнта через віддалені канали банківського обслуговування.

Вина AT КБ «ПРИВАТБАНК» у здійснені транзакцій по рахунку № НОМЕР_1 відсутня, а операції з карткою стали можливими в результаті розголошення ОСОБА_1 конфіденційної інформації по своїй карті, передачі даних та паролей третім особам.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що вважає рішення районного суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що кошти з її карткового рахунку були зняті з банкомату в м. Києві, а вона в цей день була в м. Кропивницькому і одразу звернулась в поліцію і написала заяву про злочин. Фізично вона не могла перебувати в двох місцях одночасно, тим паче поліцією вже встановлено особу, яка зняла кошти з її карткового рахунку.

В подальшому вона звернулася в установу банку про повернення коштів на її картковий рахунок, але їй було відмовлено. Банк почав з іншого її карткового рахунку знімати кошти на погашення незаконно знятих коштів.

Посилаючись на норми чинного законодавства позивач зазначає, що згідно із пунктом 2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України № 223 від 30 квітня 2010 року, банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Вважає, що відповідно до статті 614 ЦК України саме банк має довести відсутність своєї вини, а не перекладати це на клієнта банку, споживача послуг.

ОСОБА_1 звертає увагу суду на те, що вона умисно чи з необережності не порушувала взятих на себе зобов`язань не повідомляти ПІН, постійний пароль, одноразовий пароль і контрольну інформацію; не передавати картку (її реквізити) для здійснення операцій іншими особами, не втрачала отриманої банківської картки, не знімала і не мала наміру знімати зі своєї банківської картки кошти у сумі 16550,56 грн.

Також, зазначає, що вона негайно виконала зобов`язання щодо повідомлення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про несанкціонований доступ до її банківської картки. Судом не встановлено обставин, які безспірно доводять, що вона своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті та/або незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Позивач просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача Бистров С.А. зазначає, що усі платіжні операції по рахунку ОСОБА_1 були здійснені через віддалені канали банківського обслуговування за допомогою фінансового номеру ОСОБА_1 та паролів входу до системи «Приват24» (статичного - особистого, який відомий лише Клієнту, та динамічного, який надходить на фінансовий телефон Клієнта).

Враховуючи те, що треті особи для здійснення платіжних операцій, не мали б змоги зробити це, не знаючи паролю входу до системи «Приват24» (статичний та динамічний пароль), ОСОБА_1 не було дотримано вимоги Умов та правил надання банківських послуг щодо забезпечення збереження інформації необхідної для авторизації Клієнта через віддалені канали банківського обслуговування.

Представник відповідача погоджується з висновками районного суду, що вина AT КБ «ПРИВАТБАНК» у здійснені транзакцій по рахунку № НОМЕР_1 відсутня.

Відповідно до п. 1.1.5.28 Умов та правил надання банківських послуг, у разі якщо Держатель картки дає згоду на проведення операцій з Картками або нанесеними на них даними поза полем його зору, він несе повну відповідальність за їх можливе шахрайське використання надалі. Банк не несе відповідальності за операції, що супроводжуються правильним введенням ПІНу.

Вважає, якщо зазначені операції за твердженням ОСОБА_1 вона не здійснювала, то дані операції стали можливими в результаті розголошення ОСОБА_1 конфіденційної інформації по своїй карті, передачі даних та паролей третім особам.

Представник відповідача просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Суд першої інстанції встановив такі обставини

Між позивачем ОСОБА_1 та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» укладено договір про відкриття карткового рахунку № НОМЕР_1 , на який було зараховано 17000 гривень, що не заперечувалось сторонами.

24.03.2019 позивачу стало відомо, що з даного карткового рахунку невідомими особами зняті грошові кошти в сумі 16550,56 грн, про даний випадок позивач повідомила службу безпеки AT КБ «ПРИВАТБАНК» на гарячу лінію банку та написала заяву в чергову частину Кропивницького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області. Вказала, що перед списанням коштів був телефонний дзвінок з банку із зазначенням про блокування її картки.

24.03.2019 позивач звернулася з приводу шахрайського заволодіння її коштами до СВ Кропивницького відділу поліції ГУ НП України в Кіровоградській області та за її заявою внесено дані до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №002386 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1ст.190 КК України, досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, підозри жодній особі не пред`явлено, вона визнана потерпілою.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК).

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили рішення суду скасувати та ухвали нове рішення про задоволення позову. Представник відповідача заперечив проти доводів апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна підлягає задоволенню.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з положеннями статей 526, 530, 610, 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як убачається з виписки карткового рахунку (Довідка, а.с.5) відповідач не користувалася кредитною карткою з листопада 2018 року і кредитна заборгованість на її рахунку № НОМЕР_1 була відсутня, а 24 березня 2019 року з зазначеного рахунку було знято - 16636,56 грн, яких 16000 грн перераховано, двома трансакціями по 10000 грн та 6000 грн на рахунок ОСОБА_3 , а кошти в розмірі 636,56 грн ( 396,56 + 240), зараховані банком як комісія (а.с. 19).

ОСОБА_1 зазначає, що згадані кошти були зняти поза її волею і без її участі.

Із заявою про викрадення коштів відповідач зверталася до відділення банку та до органу досудового розслідування - кримінальне провадження № 0002386 (а.с. 6).

Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

За змістом пунктів 8, 9 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів», яка діяла на момент списання спірних коштів банк, як емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Згідно з умовами договору клієнт зобов`язаний не допускати використання карток будь-якими іншими особами, зберігати у таємниці ПІН-коди, паролі та іншу інформацію, розголошення якої може призвести до фінансових втрат клієнта та банку, у разі втрати картки негайно повідомляти про це контакт-центр банку, не ініціювати проведення операцій із застосуванням карток у разі, якщо це може призвести до порушення недотримання вимог чинного законодавства України.

Доказів, які б вказували, що кошти були зняті самою позивачкою матеріали справи не містять та не були надані відповідачем, як при розгляді справи у суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції. Також відсутні докази про те, що позивач втрачала свою кредитну картку, надавала її для користування іншим особам або повідомляла комусь ПІН-код. Ці обставини позивач заперечує.

Відсутність вини позивача у знятті коштів з кредитного рахунку підтверджується інформацією наданою апеляційному суду ПрАТ «ВФ Україна», з якої убачається, що 24.03.2019 було здійснено блокування абонентського номеру НОМЕР_2 , який є фінансовим номером для входу в систему «Приват24», після надходження заяви до оператора Кол - центру з абонентського номеру НОМЕР_3 . Заміна діючої SIM - картки була зроблена в 11 год 52 хв. (а.с. 121).

Зняття ж коштів з рахунку № НОМЕР_1 відбулося двома трансакціями: об 11:55:43 в розмірі 10 000 грн та об 11:58:16 в розмірі 6000 грн, тобто саме в період після блокування абонентського номера. (а.с. 19).

Проте, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції залишив зазначене поза увагою і не урахував правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для покладення на банк обов`язку зарахувати на кредитний рахунок безпідставно зняті грошові кошти.

Дослідивши надані сторонами докази та встановивши вказані обставини, суд апеляційної інстанції вважає доведеним факт здійснення платіжних операцій, які ОСОБА_1 не виконувала.

Доводи представника відповідача, які, зокрема, зводяться до того, що викрадення коштів з рахунку позивача не відбулося, оскільки позивач особисто перевела гроші ОСОБА_3 через систему «Приват24» спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами. Також, зазначена особа ОСОБА_1 не відома, а іншого відповідачем не доведено.

Крім того, на прохання ОСОБА_1 провести службове розслідування щодо викрадення коштів з її рахунку, банк, в порушення пункту 10 розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, не розглянув подану нею заяву. Не надано результатів такого розслідування і до суду апеляційної інстанції. Як пояснив в судовому засіданні апеляційного суду представник банку, розслідування не проводилося у зв`язку з очевидністю вини ОСОБА_1 у знятті з її кредитного рахунку 16000 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

За таких обставин, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, з підстав передбачених п.п. 2,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про задоволення позову, шляхом покладення на банк обов`язку зарахувати на кредитний рахунок № НОМЕР_1 грошові кошти в розмірі 16550,56 грн.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат в порядку ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесені нею судові витрати, відповідно наявних в матеріалах справи платіжних документів, а саме судового збору за подачу позову 768,46 грн та апеляційної скарги в розмірі 1152,60 грн, а всього 1921,06 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16 грудня 2019 року скасувати. Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити

Зобов`язати Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» зарахувати на кредитний рахунок № НОМЕР_1 грошові кошти в розмірі 16550,56 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 1921,06 грн в рахунок компенсації судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено до 13 липня 2020 року.

Головуючий суддя А.М. Головань

Судді С.М. Єгорова

О.А. Письменний