Справа № 133/3178/19
Провадження № 22-ц/801/2240/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воронюк В. А.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2020 рокуСправа № 133/3178/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Стадника І.М., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Кузьменка Б.І.,

за участю сторін: представника ОСОБА_1 адвоката Голівського В.В., представника ОСОБА_2 адвоката Дем`янюка В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №133/3178/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 15 жовтня 2020 року, яке ухвалене суддею Воронюк В.А. в Козятинському міськрайонному суді Вінницької області, о 12 год 10 хв, повний текст складено 19 жовтня 2020 року,

в с т а н о в и в :

В листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про вселення, мотивуючи його тим, що відповідно до Свідоцтва про право власності від 24 червня 2010 року, виданого на підставі рішення виконкому № 292 від 17 червня 2010 року, зареєстрованого в КП «ВООБТІ», йому належить 1/2 ідеальна частка житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 .

Відповідачу по справі, на підставі Свідоцтва про право власності від 03 грудня 1992 року, також належить 1/2 ідеальна частка житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 .

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 01 серпня 2013 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 05 вересня 2013 року усунуто перешкоди в користуванні та розпорядженні ним, ОСОБА_1 , 1/2 частиною житлового будинку по АДРЕСА_1 , шляхом його вселення.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 05 лютого 2015 року у справі за його позовом до ОСОБА_2 про розподіл в натурі житлового будинку з господарськими будівлями та встановлення порядку користування земельною ділянкою, стягнуто з ОСОБА_2 на його користь 131109 грн в якості компенсації вартості належної йому на праві власності 1/2 частини житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , припинивши його право власності на вказану частину майна з дня отримання усієї суми компенсації.

Зважаючи на невиконання відповідачем рішення суду від 05 лютого 2015 року щодо сплати компенсації за 1/2 частку в нерухомості, 19 березня 2019 року

йому було видано виконавчий лист №133/579/13-ц на виконання

рішення суду від 01 серпня 2013 року про вселення. Однак, виконавчий лист не підлягав примусовому виконанню в зв`язку з пропуском трирічного строку на пред`явлення до виконання.

Відмовляючи йому у заяві про продовження строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання апеляційний суд звернув увагу на те що до припинення права власності на зазначене нерухоме майно, тобто отримання грошової компенсації вартості його частки в повному розмірі, заявник не позбавлений права вимагати усунення перешкод у користуванні цим майном, зокрема і шляхом вселення, пред`явивши новий позов.

Отже рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 05 лютого 2015 року ОСОБА_2 не виконано, що підтверджується письмовою інформацією наданою відділом ДВС від 21 жовтня 2019 року № 22953/15.25-29.

За таких обставин він є повноправним власником частини житлового будинку по АДРЕСА_2 , однак, відповідачем чиняться перешкоди в користуванні належною йому власністю. В будинку змінені замки на дверях та, незважаючи на те, що відповідачу достовірно відомо про те, що суму компенсації вона не сплатила, остання не допускає його до будинку, чим порушує його право.

Просив суд вселити його в житловий будинок по АДРЕСА_2 .

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 15 жовтня 2020 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що висновки суду першої інстанції є необґрунтованими та не відповідають обставинам справи, порушено норми матеріального та процесуального права. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов про вселення у спірний житловий будинок.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскільки рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 05 лютого 2015 року про стягнення з ОСОБА_2 на його користь 131109 грн в якості компенсації вартості належної йому на праві власності 1/2 частини житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 , не виконано, а тому і не припинено його право власності на вказану частину майна, відтак він має право користуватись належним його майном та вселення в спірний житловий будинок.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначивши, що судом першої інстанції ухвалено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції, виходив з того, що позивачем не доведено яким чином порушені його права та інтереси.

Колегія суддів, не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Апеляційним судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності від 24 червня 2010 року, виданого на підставі рішення виконкому № 292 від 17 червня 2010 року, зареєстрованого в КП «ВООБТІ», ОСОБА_1 належить 1/2 ідеальна частка житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд по АДРЕСА_2 . (а.с.7 8).

ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності від 03 грудня 1992 року належить 1/2 ідеальна частка житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд по АДРЕСА_2 .

Відповідач проживає та зареєстрована у спірному будинку разом з сином ОСОБА_4 , невісткою ОСОБА_5 та онуками ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що підтверджується довідкою квартального комітету № 3 виконавчого комітету Козятинської міської ради № 16 від 16 січня 2020 року (а.с.29).

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 01 серпня 2013 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 05 вересня 2013 року усунуто перешкоди в користуванні та розпорядженні ОСОБА_1 1/2 частиною житлового будинку по АДРЕСА_2 шляхом його вселення.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 05 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл в натурі житлового будинку з господарськими будівлями та встановлення порядку користування земельною ділянкою, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 131109 грн в якості компенсації вартості належної йому на праві власності 1/2 частини житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , припинивши його право власності на вказану частину майна з дня отримання усієї суми компенсації.

19 березня 2019 року позивачу було видано виконавчий лист № 133/579/13-ц з примусового виконання рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 01 серпня 2013 року про вселення.

Однак, виконавчий лист не підлягав примусовому виконанню в зв`язку з пропуском трирічного строку на пред`явлення до виконання.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року (справа №133/579/13-ц) позивачу відмовлено у заяві про продовження строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання зв`язку з тим, що до припинення права власності на зазначене нерухоме майно, тобто отримання грошової компенсації вартості його частки в повному розмірі, заявник не позбавлений права вимагати усунення перешкод у користуванні цим майном, зокрема і шляхом вселення, пред`явивши новий позов (а.с.11 12).

Станом на день звернення до суду з цим позовом, рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 05 лютого 2015 року відповідачем - ОСОБА_2 не виконано, що також підтверджується письмовою інформацією наданою відділом Козятинського ДВС від 21 жовтня 2019 року № 22953/15.25-29 (а.с.9).

За вказаних обставин, між сторонами існує спір про користування житлом, а отже відповідач не втратив інтересу до нього, проте має перешкоди у користуванні ним.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до частини першої статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Норма статті 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь - яких осіб будь-яким способом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 05 лютого 2015 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 131109 грн в якості компенсації вартості належної йому на праві власності 1/2 частини житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 , з припиненням його право власності на вказану частину майна з дня отримання усієї суми компенсації.

Разом з тим, це рішення суду відповідачем - ОСОБА_2 не виконано, що також підтверджується письмовою інформацією наданою відділом Козятинського ДВС від 21 жовтня 2019 року № 22953/15.25-29 (а.с.9).

Таким чином, право власності ОСОБА_1 на частину житлового будинку не припинено, він є її власником, не втративши інтересу до нього. При цьому, ОСОБА_2 неправомірно чинить перешкоди у користуванні ОСОБА_1 спірним житловим будинком, чим порушені його законні права на користування та розпорядження своєю часткою у зазначеному будинку по АДРЕСА_2 , які підлягають захисту шляхом його вселення.

Визначальним для захисту права на підставі ст. 391 ЦК України є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Ці обставини цілком доведені позивачем, що є підставою для задоволення позову.

Відтак позивач обрав належний спосіб захисту порушеного права власності, який відповідає змісту права, за захистом якого він звернувся, а також і характеру його порушення.

Такий висновок цілком узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 20 травня 2020 року, у справі № 204/3945/17.

Крім того, колегія суддів вважає безпідставним висновок суду першої інстанції, що аналогічний позов ОСОБА_1 вже розглядався судом та рішенням від 01 серпня 2013 року він був вселений у спірний будинок, проте рішення суду залишилось не виконаним, так як позивач виконавчий лист до відділу державної виконавчої служби у встановлений законом строк не пред`явив та не вжив заходів щодо вселення в будинок, що свідчить про відсутність перешкод для його вселення.

Апеляційний суд звертає увагу, що підставою цього позову, з яким позивач звернувся в листопаді 2019 року, стало саме не виконання рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 05 лютого 2015 року, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 131109 грн в якості компенсації вартості належної йому на праві власності 1/2 частини житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 , з припиненням його право власності на вказану частину майна з дня отримання усієї суми компенсації, яка не була сплачена відповідачем.

Крім того, є помилковим посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 06 квітня 2020 року у справі №754/14843/16, оскільки у тій постанові йдеться про вселення особи, яка набула право власності на житло на підставі укладеного договору відступлення права вимоги за іпотечним договором (цьому договору передував договір про задоволення вимог іпотекодержателя) і просив вселити себе як нового власника житла, тобто був інший спосіб захисту, який до цієї справи не стосується.

Суд першої інстанції на зазначене не звернув увагу, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до положень частини тринадцятої статті 141, підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 768,40 грн та за подання апеляційної скарги в розмірі 1152,60 грн, а всього 1921 грн.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 15 жовтня 2020 року скасувати, ухвалити нове рішення:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення задовольнити.

Вселити ОСОБА_1 в житловий будинок по АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору в розмірі 1921 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 16 грудня 2020 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Стадник І.М.

Шемета Т.М.