Справа № 216/7078/19
провадження №2/216/3759/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2020 року м. Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Бутенко М. В.

за участю секретаря судового засідання Котенко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду, в місті Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі - продажу від 07.03.2013 . З 2014 року у цій квартирі не проживає її колишній чоловік ОСОБА_2 однак реєстрація відповідача змушує її нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, тому вона змушена була звернутися до суду за захистом порушених прав.

Позивач ОСОБА_1 , яка належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилась, надала суду заяву у якій просила розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, в заяві про перегляд рішення просив суд розглядати справу за його відсутності.

Представник третьої особи Виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, відділу реєстрації громадян, також до суду не з`явився, про дату та час судового розгляду справи була повідомлена належним чином, надавала пояснення що до позовних вимог позивача.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі - продажу від 07.03.2013.

Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод прийнятого у Парижі 20.03.1952 p., було гарантовано захист права власності. Згідно з нею кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна не інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Конституційне право на житло містить заборону примусового позбавлення житла не інакше як на підставі закону і за рішенням суду. Цьому праву кореспондує обов`язок держави створювати умови для його захисту та реалізації. Основною гарантією реалізації права на житло є те, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як за рішенням суду.

Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло [2, ст. 141].

Відповідно до цього положення гарантується не тільки свобода його придбання, але й можливість його вільного користування, його недоторканість, недопущення примусового позбавлення, не інакше, як на підставі і за рішенням суду. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність не тільки дає свободу розпорядження, власність й зобов`язує: вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Положення Конституції України продовжується в нормах Глави 23 Цивільного кодексу України, який встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд [3, ст. 356].

У ч. 1 ст. 316 ЦК України зазначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Положеннями частини 1 статті 321 передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Вищезазначена власність була придбана позивачем під час шлюбу з відповідачем.

Довідкою відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Центрально-Міської районної у місті ради від 05.12.2019 підтверджено, що за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано місце проживання відповідача ОСОБА_2 .

Шлюб між сторонами розірваний 27.03.2017, що підтверджується копією рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу, яке не було оскаржено та набрало чинності 05.04.2017 року. Згідно даних, встановлених рішенням суду, шлюбні відносини між сторонами припинені з 2013 року, та з цього часу вони перестали проживати разом, спору щодо місця проживання дітей та майнового характеру сторони не мають.

Згідно вимог ч. 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи.

Згідно з ст. 64 Житлового кодексу України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 72 Житлового кодексу України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

В силу статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

З урахуванням викладеного, квартир у якій зареєстрований відповідач, є спільним сумісним майном, набутим (купленим) подружжям за час шлюбу, а, отже, відповідач є співвласником цієї квартири, при цьому відповідач був відсутній в квартирі за місцем своєї реєстрації понад більше ніж 5 років, весь цей час не платив за цю нерухомість комунальні витрати, не цікавився станом цієї нерухомості, з часу набрання чинності рішення про розірвання шлюбу не ставив питання щодо поділу сумісно нажитого у шлюбі з позивачем майна, що свідчить про відсутність у відповідача зацікавленості у своїй частці майна в спільній квартирі. При цьому позивач не ставить питання що до поділу сумісно нажитого майна з відповідачем та не бажає позбавити його прав на нерухомість, а просто оскільки реєстрація відповідача у житловому приміщенні тягне для неї дуже великі витрати щодо сплати комунальних послуг за відповідача та позбавляє її жодної можливості оформити субсидію, бажає, щоб відповідач був знятий з реєстраційного обліку.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Актом від 18.11.2019 затвердженого ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР» встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_2 . з 2015 року.

В судовому засіданні беззаперечно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований, однак з 2015 року фактично не проживає в житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 .

Наявністю реєстрації відповідача, позивачу чиняться перешкоди, оскільки остання повинна нести великі комунальні витрати, при тому, що має на своєму утриманні двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом з нею, позивач позбавлена можливості отримувати субсидії та інші соціальні пільги.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України: член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

За таких обставин суд вважає, що необхідно позовні вимоги позивача задовольнити, визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, шляхом зняття відповідача з реєстраційного обліку з вищевказаної адреси, але при цьому його статус співвласника даного житла судом у цій справі не вирішується.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду, та становить 768,40 грн.

Отже з урахуванням наведеного з відповідача на користь позивача підлягає відшкодуванню судовий збір в розмірі 768.40 грн.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 81, 82, 133, 141,211, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354-355 ЦПК України, ст.ст. 11, 16, 319, 321, 322, 328, 380, 383, 391, 405 ЦК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати відповідача ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом зняття його з реєстраційного обліку з вищевказаної адреси.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь позивача ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 судові витрати в розмірі 768,40 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІНН НОМЕР_1 зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Третя особа: Виконавчий комітет Центрально-Міської районної у місті Кривий Ріг ради. Адреса: 50000, м. Кривий Ріг вул. Свято-Миколаївська 27. Відділ реєстрації місця проживання громадян. Адреса: АДРЕСА_3 .

Суддя М. В. Бутенко