Єдиний унікальний номер судової справи 2-562/08
Номер провадження 22-ц/812/1857/20
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

07 грудня 2020 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Миколаївського апеляційного суду за апеляційною скаргою представника особи, яка подала апеляційну скаргу, ОСОБА_1 ОСОБА_2 рішення, яке ухвалено Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області 18 березня 2008 року, під головуванням судді Висоцької Г.А., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_4 , до Вознесенської міської ради Миколаївської області про визначення часток в спільній сумісній власності,

УСТАНОВИЛА:

У лютому 2008 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Вознесенської міської ради про визначення часток в спільній сумісній власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилася спадщина, яка складається, у тому числі, з двох земельних ділянок, розташованих по АДРЕСА_1 , а саме: земельна ділянка площею 0.1000 га, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, згідно державного акту на право приватної власності на землю №2894 від 07 березня 1994 року, та земельна ділянка площею 0.1008 га, з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства, згідно державного акту на право приватної власності на землю №98 від 07 березня 1994 року, які належали на праві власності ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

Оскільки заповіт на випадок своєї смерті ОСОБА_5 не складала, то єдиною спадкоємицею є її дочка ОСОБА_3 .

У червні 2007 року позивач звернулась до Другої Вознесенської державної нотаріальної контори з приводу видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно після смерті ОСОБА_5 , проте отримала відповідь про неможливість видати вказане свідоцтво, оскільки у державних актах на право власності на землю не вказані частки кожного із співвласників землі, та рекомендовано звернутись до суду для встановлення ідеальних часток.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_3 просила:

визначити за ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 по 1/2 частки земельної ділянки площею 0.1008 га, яка належить останнім згідно державного акту на право приватної власності на землю №98 від 07 березня 1994 року, та передана для обслуговування особистого підсобного господарства;

визначити за ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 по 1/2 частки земельної ділянки площею 0.1000 га, яка належить останнім згідно державного акту на право приватної власності на землю №2894 від 07 березня 1994 року та передана для обслуговування житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 .

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 березня 2008 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено в повному обсязі.

Визначено, що ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 належить:

1/2 частка земельної ділянки площею 0.1000 га, яка була передана для обслуговування житлового будинку, розташована по АДРЕСА_1 , згідно державного акту на право приватної власності №2894 від 07 березня 1994 року;

1/2 частка земельної ділянки площею 0.1008 га, яка була передана для обслуговування особистого підсобного господарства, розташована по АДРЕСА_1 , згідно державного акту на право приватної власності №98 від 07 березня 1994 року.

Визначено, що ОСОБА_6 належить:

1/2 частка земельної ділянки площею 0.1000 га, яка була передана для обслуговування житлового будинку, розташована по АДРЕСА_1 , згідно державного акту на право приватної власності №2894 від 07 березня 1994 року;

1/2 частка земельної ділянки площею 0.1008 га, яка була передана для обслуговування особистого підсобного господарства, розташована по АДРЕСА_1 , згідно державного акту на право приватної власності №98 від 07 березня 1994 року.

В апеляційній скарзі представник особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_1 ОСОБА_2 вказує, що рішення міськрайонного суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому просить рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи рішення по суті, суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що як на час видачі правовстановлюючих документів на землю, так і на час розгляду судом справи ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 28 квітня 1989 року був власником 46/100 часток житлового будинку з усіма господарськими та побутовими спорудами та будівлями, що знаходяться по АДРЕСА_1 . Однак суд у мотивувальній частині рішення безпідставно, без встановлення обставин справи дійшов помилкового висновку, що частка у праві власності на землю в рівних частках належить ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Таким чином, на переконання представника особи, яка подала апеляційну скаргу, суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

За змістом ст.129 Конституції України основною із засад судочинства є, в тому числі й забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11 грудня 2007 року за №11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини й громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1,2 розділу V ЦПК України, якими врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Частиною 1 ст.352 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення порушує їх права чи покладає на них додаткові обов`язки, що у будь-якому випадку тягне несприятливі наслідки для цих осіб.

Такі особи можуть подати апеляційну скаргу, якщо рішенням суду безпосередньо вирішено питання про їх права або про їх обов`язки.

За загальним правилом, у цих осіб відсутні правові підстави для апеляційного оскарження рішень суду, які в майбутньому лише можуть вплинути на права та обов`язки осіб, які не залучалися до справи.

Отже, особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють права або обов`язки цих осіб.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-885цс15 та від 06 вересня 2017 року у справі №6-1844цс16, висновок про відсутність у особи права на оскарження рішення суду першої інстанції на тій підставі, що суд не вирішував питання про його права та обов`язки, може бути зроблений лише після з`ясування, яким чином вказане рішення впливає на обсяг прав, інтересів чи обов`язків особи, яка подала апеляційну скаргу.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі №668/17285/13-ц (провадження №61-41547сво18) зазначено, що «суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу після спливу річного строку з дня складання повного тексту судового рішення. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю».

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 23 листопада 2020 року залучено до участі у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Вознесенської міської ради Миколаївської області про визначення часток в спільній сумісній власності, в якості правонаступника позивача ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 .

Сторони в судове засідання, призначене на 07 грудня 2020 року, не з`явилися, повідомлені судом про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Представник особи, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_2 надала до суду заяву з клопотанням про слухання справи без їх участі. Виходячи з приписів ч.2 ст.372 ЦПК України апеляційний суд вважав за можливе розглянути справу без участі сторін.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушеним.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у ст.ст.316,317,319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Так, згідно зі ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю (частини перша-друга ст. 358 ЦК України).

З матеріалів справи убачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 (а.с.10).

Спадкова справа за №337/94 до майна померлої ОСОБА_5 була заведена Другою Вознесенською державною нотаріальною конторою 14 грудня 1994 року за заявою ОСОБА_3 (а.с.93-113).

17 липня 2007 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 54/100 часток житлового будинку, зазначеного на плані літ. А-1, житловою площею 29.9 кв.м., загальною площею 58 кв.м. з відповідною часткою надвірних побутових та господарських будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 та належали спадкодавцеві на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Другою Вознесенською державною нотаріальною конторою Миколаївської області 02 листопада 1985 року за Р.№2582 (а.с.111).

Іншим співвласником вищевказаного житлового будинку є ОСОБА_1 , якому на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 28 квітня 1989 року належать 46/100 часток житлового будинку з усіма господарськими та побутовими спорудами та будівлями (а.с.17-21,31,47-48).

Окрім того, за життя ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності належали дві земельній ділянки. Земельна ділянка площею 0.1000 га, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, згідно державного акту на право приватної власності на землю №2894 від 07 березня 1994 року, та земельна ділянка площею 0.1008 га, з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства, згідно державного акту на право приватної власності на землю №98 від 07 березня 1994 року. Іншим співвласником обумовленої землі відповідно до правовстановлюючих документів зазначений ОСОБА_6 (а.с.8,9).

У червні 2007 року ОСОБА_3 звернулась до Другої Вознесенської державної нотаріальної контори з приводу оформлення своїх спадкових прав на земельні ділянки, але отримала відмову у видачі свідоцтв, оскільки у державних актах на право власності на землю не вказані частки кожного із співвласників, та рекомендовано звернутись до суду для встановлення ідеальних часток.

При вирішенні справи, колегія судів виходить з наступного.

Згідно з ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає, у тому числі щодо суб`єктного складу, з огляду на таке.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України).

Згідно з ст.48 ЦПК України сторонами в справі можуть бути фізичні і юридичні особи (ст.30 ЦПК України, в редакції, яка діяла на час звернення позивача до суду).

Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

Згідно з положеннями цивільного процесуального законодавства відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

За загальним процесуальним правилом суд має сприяти залученню до розгляду справи всіх осіб, прав та інтересів яких стосується виниклий спір.

Захист своїх прав та інтересів ці особи реалізують за допомогою широких процесуальних прав і гарантій.

Натомість незалучення кого-небудь з них до розгляду справи як і залучення в неналежному статусі позбавляє їх цієї можливості.

Предметом спору у цій справі є правовідносини, які виникають з права на земельні ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1 , а тому вони є такими, що нерозривно пов`язані з правами та обов`язками всіх співвласників житлового будинку за вищевказаною адресою.

Разом з тим, вирішуючи справу по суті, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що спір, за вирішенням якого ОСОБА_3 звернулася до суду, також стосується і права ОСОБА_1 , як співвласника будинку, на спірне нерухоме майно та, фактично, не встановив коло суб`єктів спірного матеріального правовідношення.

Визначення відповідачів, предмета та підстав позову є виключним правом позивача, натомість, встановлення належності відповідачів і обґрунтованості позову обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Оцінка судом обґрунтованості позовних вимог по суті, має відбуватися за участі належних сторін.

З урахуванням положень ст.ст.13,51,367 ЦПК України суд апеляційної інстанції позбавлений можливості залучення осіб в якості відповідачів до участі у справі на стадії апеляційного провадження.

Враховуючи те, що позивачем, який за процесуальним законом самостійно визначає процесуальне положення осіб, що беруть участь у справі, позов не пред`явлено до належного відповідача, то в його задоволенні слід було відмовити саме з наведених підстав.

Оскільки суд першої інстанції був іншої думки і задовольнив позовні вимоги з інших підстав, то допущену ним помилку слід виправити рішенням апеляційної інстанції.

За таких обставин, колегією суддів встановлені підстави для часткового задоволення апеляційної скарги та оскільки недоліки, допущені судом першої інстанції, не можуть бути усунені при апеляційному розгляді справи, то рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника особи, яка подала апеляційну скаргу, ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 березня 2008 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Вознесенської міської ради Миколаївської області про визначення часток в спільній сумісній власності відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 10 грудня 2020 року