ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2136/20 Справа № 199/1747/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Спаї В. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи - Четверта Дніпровська державна нотаріальна контора, Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про усунення від права на спадкування, про припинення права власності та про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 23 квітня 2019 р. державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 3/4 частини кв. АДРЕСА_1 після ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач є онуком ОСОБА_5 , останній перебував у шлюбі з ОСОБА_6 з 2007 р. 06 листопада 2007 р. був укладений договір довічного утримання між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , згідно з яким відбулось відчуження 3/4 частки кв. АДРЕСА_2 , які належали ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Четвертою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 22.07.1999 р. та свідоцтва про право на спадщину, виданого Четвертою ДДНК 22.07.1999 р. ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідачі по справі є дітьми померлої ОСОБА_6 , які після її смерті звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. Але після смерті матері вони не продовжували виконувати обов`язки по договору довічному утримання ОСОБА_5 , у зв`язку з чим, на переконання позивача, вони не отримали права на спадкування 3/4 частин квартири АДРЕСА_1 . За дідусем до його смерті доглядав позивач та його дружина. Після смерті дідуся спадкоємцем першої черги за законом є мати позивача ОСОБА_7 , яка звернулась до Четвертої ДДНК з заявою про прийняття спадщини. ІНФОРМАЦІЯ_3 вона померла, її спадкоємцем є позивач, який звернувся до Четвертої ДДНК з заявою про прийняття спадщини. У постанові нотаріуса зазначено, що згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та відомостей в м. Дніпрі, Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на кв. АДРЕСА_1 зареєстровано за іншими особами. На переконання позивача виконання договору довічного утримання було припинено у день смерті набувача майна ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , тому право власності припиняється по смерті власника згідно п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України.

З урахуванням викладеного, позивач звернувся з позовом про усунення від права на спадкування, про припинення права власності та про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 жовтня 2019 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення суду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та на неправильне застосування норм матеріального права.

Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , не скористалися.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно заповіту від 15.08.2006 р. ОСОБА_5 на випадок своєї смерті зробив розпорядження, згідно з яким належне йому майно заповідав ОСОБА_6 .

За договором довічного утримання від 06.11.2007 р., який посвідчений державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Блажновою Н.Ф. (реєстр 4-750), ОСОБА_5 передав у власність своїй дружині ОСОБА_6 належні йому ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідним договором. Згідно з даним договором відчужувана квартира належить відчужувачу на підставі свідоцтва про право власності, посвідченого Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 22.07.1999 р. за реєстровим №2-2022, та свідоцтва про право на спадщину, виданого Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 22.07.1999 р. за реєстровим №2-2025, зареєстрованих в КП «ДМБТІ» та в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним №20241603.

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Після її смерті відкрилася спадщина на ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , спадкову справу була заведено 05.04.2013 р.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть. Після смерті ОСОБА_5 заявою від 30.05.2013 р. його донька ОСОБА_7 подала заяву про відмову від спадщини на користь онука померлого ОСОБА_1 . Заявою від 30.05.2013 р. ОСОБА_1 прийняв спадщину після померлого ОСОБА_5 .

Свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 не видавалося.

Постановою державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Писарєвої Н.С. від 23.04.2019 р. ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого ОСОБА_5 , що підтверджується відповідною постановою нотаріуса. Відповідно до вказаної постанови підставою відмови стало те, що на момент смерті спадкодавця право власності на квартиру АДРЕСА_1 не зареєстровано за ним. Окрім того, згідно вказаної постанови нотаріуса, ОСОБА_1 не є спадкоємцем померлого.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, який сформований станом на 28.10.2019 р., ѕ частки квартири АДРЕСА_3 належать ОСОБА_6 на підставі договору довічного утримання від 06.11.2007 р., посвідченого Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на недоведеність позовних вимог, зокрема, на те, що позивач, розпорядившись своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, не надав суду доказів в порядку ст.ст. 76-80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України на підтвердження наявності обставин, що обґрунтовують позовні вимоги, та інші обставини, що мають значення для справи, зокрема, кола спадкоємців після померлої ОСОБА_6 та підстави прийняття/неприйняття спадщини після померлої ОСОБА_6 .

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що відповідачі після смерті їх матері ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_6 , не виконували умови довічного утримання від 06.11.2007 р., а тому апелянт вважає, що вони не отримали права на спадкування 3/4 частин квартири АДРЕСА_1 . Крім того, апелянт зазначає, що він та його дружина ОСОБА_8 фактично надавали усі види матеріального забезпечення померлому ОСОБА_5 , що підтверджується актом від сусідів.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); спадкування здійснюється за заповітом або за законом, та до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК).

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України.

Підстави для усунення від права на спадкування визначені у статті 1224 ЦК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Усунення від права на спадкування за законом можливе за наявності таких умов: ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцеві при наявності можливості її надання; перебування спадкодавця у безпорадному стані; потреба в допомозі саме спадкоємця.

Ухилення від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребує, полягає в умисних діях чи бездіяльності спадкоємця, який усвідомлював свій обов`язок, мав можливість його виконати, але не зробив цього.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, нерухоме майно у вигляді 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 на законних підставах, на підставі договору довічного утримання від 06.11.2007 р., було передано ОСОБА_5 у власність своїй дружині ОСОБА_6 , яка зареєструвала права власності на вказане майно 20.12.2007 р. Договір довічного утримання недійсним не визнавався, а також дії державного реєстратора незаконними не визнавались.

Правонаступниками права власності на майно ОСОБА_6 , в тому числі і на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 є її спадкоємці за законом та за заповітом: донька ОСОБА_2 , син ОСОБА_4 , син ОСОБА_3 , які подали до Четвертої ДДНК заяви про прийняття спадщини.

Зокрема, ОСОБА_2 своєчасно 05.04.2013 р. подала до Четвертої ДДНК заяву про прийняття спадщини і отримала витяг № 33681464 від 05.04.2013 р. про реєстрацію спадкової справи.

Крім того, що вказані особи є спадкоємцями першої черги за законом, як діти, існує також заповіт від 22.01.2001 р. ОСОБА_6 , в якому вона все своє майно, яке буде їй належать на день смерті, заповіла в рівних долях відповідачам.

Таким чином, постановою державного нотаріуса Четвертої ДДНК Писарєвої Н.С. від 23.04.2019 р. ОСОБА_1 було правомірно відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого ОСОБА_5 , оскільки на момент смерті спадкодавця право власності на квартиру АДРЕСА_1 не було зареєстровано за ним.

Безпідставними є посилання апелянта на те, що начебто після смерті ОСОБА_6 відповідачі не надавали допомогу ОСОБА_5 , оскільки позивач не надав належних доказів своїм припущенням.

Згідно ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Крім того, факт надання матеріальної допомоги відповідачами ОСОБА_5 підтверджується розпискою ОСОБА_5 про те, що він після смерті ОСОБА_6 отримав її пенсійну карту і грошові кошти у сумі 7800,00 грн. в присутності двох свідків.

Доводи апелянта щодо надання ним та його дружиною ОСОБА_8 усіх видів матеріального забезпечення померлому ОСОБА_5 належними доказами не підтверджені. Акт від сусідів, на який посилається апелянт, в розумінні ч. 1 ст. 77 ЦПК України, не є належним доказом підтвердження допомоги позивачем.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обгрунтовано ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову в межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих позивачем.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 жовтня 2019року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова