Справа № 308/2920/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 червня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Джуги С.Д.

суддів: Фазикош Г.В., Куштана Б.П.

при секретарі: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гончаров Валентин Вікторович, на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 01 квітня 2020 року у складі судді Іванова А.П., у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини,-

в с т а н о в и в :

20.03.2020 року ОСОБА_1 звернувся в Ужгородський міськрайонний суду Закарпатської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 щомісяця аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій формі в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття, починаючи з 20 березня 2020 року та 4000 (чотири тисячі) грн. витрат з оплати професійної правничої допомоги адвоката.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01 квітня 2020 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини та стягнення витрат з оплати професійної правничої допомоги адвоката.

Не погодившись із ухвалою суду, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гончаров В.В., подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати дану ухвалу, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду, оскільки така постановлена з порушенням норм процесуального законодавства. Зокрема, вказує на те, що заявник звернувся до суду з вимогою про видачу судового наказу, яка передбачена ч.5 ст.161 ЦПК України. Натомість, суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі взагалі не вказав, порушення яких конкретних вимог ст.161 ЦПК України допустила заявник при поданні заяви про видачу судового наказу. Також, згідно п.6 ч.1 ст.168 ЦПК України у судовому наказі зазначається, окрім іншого, і сума витрат, що сплачена заявником і підлягає стягненню на його користь з боржника.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши і дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив з того, що заява про видачу судового наказу подана з порушенням вимог ст. 161 ЦПК України, оскільки вимога заявника про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн. в межах наказного провадження не може бути об`єднана з вимогами, які передбачені ст.161 ЦПК України, оскільки такі витрати в силу ст. 137 ЦПК України не є безспірними.

Однак, з таким висновком не погоджується апеляційний суд з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 п.5 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо, зокрема заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину в твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства(материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Пунктом 3 ч.1 ст.165 ЦПК України визначено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу яка не відповідає вимогам статті 161 цього кодексу.

У разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог ( ч. 3 ст. 165 ЦПК України).

Згідно з п.6 ч.1 ст.168 ЦПК України у судовому наказі зазначається, окрім іншого, і сума витрат, що сплачена заявником і підлягає стягненню на його користь з боржника.

Відповідно до ч.1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на професійну правничу допомогу.

За ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

З матеріалів справи вбачається, що 20.03.2020 року ОСОБА_1 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісяця у твердій грошовій формі в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття, починаючи з 20 березня 2020 року, та 4000грн. витрат з оплати професійної правничої допомоги адвоката.

Тобто, заявниця подала до суду заяву про видачу судового наказу за вимогою, яка прямо передбачена п.5 ч.1 ст. 161 ЦПК України, а тому суд першої інстанції не мав взагалі правових підстав для відмови у видачі судового наказу за даною вимогою.

Помилковими є також висновки суду, що вимога заявника про стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути об`єднана з вимогами, які передбачені ст. 161 ЦПК України, оскільки витрати на правничу допомогу не є вимогою в розумінні ст. 161 ЦПК України, а є судовими витратами, що сплачені заявником при поданні заяви про видачу судового наказу, які підлягають вирішенню при видачі судового наказу згідно із п.6 ч.1 ст.168 ЦПК України

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції не врахував дані обставини і вище зазначені вимоги процесуального закону та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відмови у видачі судового наказу.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 379, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гончаров Валентин Вікторович задовольнити.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01 квітня 2020 року скасувати.

Справу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 10 липня 2020 року.

Головуючий :

Судді :