ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«10» грудня 2020 року м. Херсон

Справа № 658/2989/17

Провадження № 22-ц/819/1648/20

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя доповідач)Воронцової Л. П.
суддів:Ігнатенко П. Я.,
Полікарпової О. М.
секретарПавловська Ю. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області у складі судді Терещенко О. Є. від 14 червня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи - приватний нотаріус Каховського районного нотаріального округу Корня Тетяна Ігорівна, Каховська міська державна нотаріальна контора, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся з вище зазначеним позовом до суду, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_5 , яка заповідала йому все належне їй майно, у тому числі квартиру АДРЕСА_1 .

При зверненні до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини йому стало відомо, що 12 березня 2014 року вказана квартира за нотаріально посвідченою угодою продана ОСОБА_3 , яка діяла на підставі довіреності від ОСОБА_5 , своїй дочці ОСОБА_4 .

Позивач вважав спірний договір купівлі-продажу квартири недійсним, оскільки він є фіктивним. Жодна із сторін не мала наміру на створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, оскільки на виконання договору купівлі-продажу грошові кошти продавцем не передавались, а покупець, у свою чергу, не передавала спірну квартиру покупцю і вона так і залишалась у володінні та користуванні власника ОСОБА_5 , яка продовжувала проживати у квартирі до своєї смерті.

Фіктивний правочин є недійсним з моменту вчинення і не породжує для сторін правових наслідків, а тому, на думку позивача, на момент смерті ОСОБА_5 спірна квартира входила до складу спадкової маси, проте поза його волею була незаконно відчужена ОСОБА_4 . ОСОБА_1 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 29 квітня 2015 року, а його, як спадкоємця за заповітом, позбавлено можливості оформити своє право власності на спірне спадкове майно.

ОСОБА_2 просив суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 , яка діяла від імені ОСОБА_5 на підставі довіреності, посвідченої Каховською міською державною нотаріальною конторою 14 лютого 2014 року, та ОСОБА_4 , посвідчений 12 березня 2014 року державним нотаріусом Каховської міської державної нотаріальної контори, номер у реєстрі 223; визнати його право власності на вказану квартиру та витребувати її з незаконного володіння ОСОБА_1 на свою користь.

Рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 14 червня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 , яка діяла від імені ОСОБА_5 , та ОСОБА_4 , посвідчений 12 березня 2014 року державним нотаріусом Каховської міської державної нотаріальної контори, реєстровий номер № 223.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим та таким, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що судом першої інстанції не застосовано наслідки спливу строку позовної давності; матеріали справи містять письмові докази на підтвердження наявності внутрішньої волі у продавця квартири ОСОБА_5 на укладення договору щодо її продажу, а саме довіреність від 14 лютого 2014 року, посвідчена державним нотаріусом Каховської міської державної нотаріальної контори Гладушком К. В., якою остання уповноважила ОСОБА_3 продати спірну квартиру за ціну і на умовах на її особистий розсуд; позивачем не доведено умислу між ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на укладення фіктивного правочину договору довічного утримання замість договору купівлі-продажу; у відповідності до частини третьої статті 215 ЦК України у ОСОБА_2 відсутнє право на звернення до суду за захистом із позовом про визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним стороною якого він не є.

Постановою Херсонського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення; рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 14 червня 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; постанову Херсонського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

В судове засідання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не з`явилися, про місце і час розгляду справи повідомлені належним чином, тому колегія суддів вважає можливим розглянути справу у їх відсутність в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає апеляційну скаргу підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовну заяву ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний правочин є недійсним внаслідок його фіктивності, оскільки жодна із сторін не мала наміру на створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Оскільки недійсний правочин не створює для сторін правових наслідків і є недійсним з моменту його вчинення, спірна квартира входить до складу спадкової маси, частина якої прийнята позивачем у передбаченому законом порядку і строки, а тому, як вважав суд першої інстанції, підлягає витребуванню на його користь від добросовісного набувача, оскільки вибула з володіння поза його волею.

Колегія суддів погодитися з висновком суду першої інстанції не може з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживала у належній їй на праві власності квартирі АДРЕСА_1 до своєї смерті.

Заповітом від 08 липня 2011 року ОСОБА_5 все належне їй на праві приватної власності майно заповіла своєму синові - позивачу у справі ОСОБА_2 /т. 1 а. с.11/.

ОСОБА_5 оформила нотаріально посвідчену 14 лютого 2014 року довіреність на ім`я ОСОБА_3 , якою уповноважила останню продати за ціну і на умовах на її особистий розсуд належну їй на праві власності квартиру під номером АДРЕСА_1 /т. 1 а. с. 17/.

12 березня 2014 року між ОСОБА_3 , яка діяла від імені ОСОБА_5 на підставі вказаної довіреності та донькою представника ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Каховської міської державної нотаріальної контори / т. 1 а. с. 13-16/.

Відповідно до пунктів 2.1-2.3 договору, спірна квартира продана за 140 915 грн і на момент підписання договору сторонами між ними здійснений розрахунок.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла / т. 1 а. с.8/.

09 квітня 2014 року позивач, як спадкоємець за заповітом, звернувся з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 до Каховської міської державної нотаріальної контори /т. 1 а. с.9-12/.

Статтею 41 Конституції України регламентовано право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається; порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно частини четвертої статті 10 ЦПК України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» регламентовано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України визначено право власності як право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 321 ЦК України гарантовано непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У частині першій статті 215 ЦК України зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд має з`ясувати наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Згідно частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Продавець може домовитись з іншою особою про продаж її власності від її імені.

Відповідно до частин першої, третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (частини перша, третя статті 238 ЦК України).

Згідно зі статтею 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Предметом позову у даній справі є вимоги позивача про визнання спірного договору недійсним, внаслідок його фіктивності, оскільки жодна зі сторін правочину не мала наміру на створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином, так як на виконання договору купівлі-продажу грошових коштів покупцем не передавалось, а продавець, у свою чергу, не передавав спірну квартиру покупцю і вона залишилась у володінні та користуванні власника ОСОБА_5 , яка продовжувала проживати у цій квартирі до своєї смерті.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Тобто, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Такі правові висновки зроблені Верховним Судом України у постановах від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц.

Вище зазначену правову позицію підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), вказавши при цьому, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

Таким чином, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

ОСОБА_2 , звертаючись до суду з даним позовом, в обґрунтування заявлених позовних вимог посилався, зокрема, на те, що його мати ОСОБА_5 не мала волевиявлення щодо відчуження спірної квартири, а тому, вважав договір купівлі-продажу спірної квартири фіктивним, оскільки внутрішня воля сторін спірного правочину не відповідала зовнішньому її прояву.

Проте такі доводи позивача спростовуються наступним.

Видача ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_3 довіреності, якою довірену особу уповноважено продати за ціну і на умовах на її особистий розсуд належну ОСОБА_5 на праві власності квартиру, свідчить про спрямованість волі довірителя на відчуження належного йому спірного майна. На підтвердження цієї обставини також вказує те, що позовна заява не містить будь-яких посилань на недійсність виданої довіреності, а також на існування доказів відсутності дійсної волі ОСОБА_5 , як власника майна, на відчуження належної їй квартири.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що покупець спірної квартири ОСОБА_4 , зареєструвала своє право власності на майно у день укладення договору 12 березня 2014 року, що свідчить про вчинення учасниками правочину дій, спрямованих на реальне виконання укладеного договору купівлі-продажу та спростовує доводи позивача і висновок суду щодо наявності підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 12 березня 2014 року, укладеного ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 , як такого, що є фіктивним.

Таким чином, за відсутності доказів на спростування існування волевиявлення на видачу довіреності, твердження позивача про недійсність оскаржуваного договору купівлі-продажу є безпідставним.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з пояснень ОСОБА_3 , наданих в судовому засіданні при розгляді цивільної справи № 658/4562/14-ц про те, що між нею і ОСОБА_5 було досягнуто домовленості про передачу квартири взамін здійснення ОСОБА_3 за померлою догляду, тобто про досягнення згоди між сторонами щодо правовідносин довічного утримання, а також не надання ОСОБА_3 і ОСОБА_4 доказів на підтвердження здійснення розрахунку за придбану квартиру і проживання ОСОБА_5 у спірній квартирі після її продажу.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду, оскільки відповідно до частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Результати аналізу змісту наведеної норми статті ЦК України вказують, що не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

У даному ж випадку, суд посилався на пояснення ОСОБА_3 у іншій справі і навіть не як свідка, якого попереджено про кримінальну відповідальність. Здійснення покупцем оплати за придбану квартиру підтверджується змістом п. 2.2 договору купівлі-продажу про передачу продавцю обумовленої суми до підписання договору.

Додаткового підтвердження розпискою та іншими документами проведення розрахунку за договором закон не потребує.

Та обставина, що ОСОБА_5 після укладення договору купівлі-продажу продовжувала проживати у квартирі не є підставою для визнання його фіктивним, тим більш, що договір укладено 12 березня 2014 року, а померла ОСОБА_5 26 березня 2014 року, тобто через 14 днів.

Пред`явлення позивачем вимоги про витребування спірної квартири у цій справі безпосередньо підтверджує те, що на виконання правочину майно було фактично передане, що виключає можливість зробити висновок про фіктивність правочину.

Виходячи з вище зазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції не мав правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 12 березня 2014 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

У зв`язку із недоведеністю заявленої позовної вимоги в цій частині, оцінка правомірності вирішення судом першої інстанції решти позовних вимог, які є похідними від такої вимоги витребування майна, колегією суддів не надається.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про пропуск позивачем строку позовної давності, що є самостійною підставою відмови у позові не ґрунтуються на встановлених у справі обставинах та нормах матеріального права.

В жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про розірвання договору купівлі-продажу, рішення у якій набуло чинності 03 червня 2015 року, що свідчить про переривання строку позовної давності.

В серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом. Тобто строк звернення з позовом ним не пропущено.

Крім того, слід зауважити, що відмова у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності застосовується у разі обґрунтованості позову та доведення позовних вимог.

У даній справі позовні вимоги ОСОБА_2 не доведено.

Відповідно до п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на зазначене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню та ухваленню нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 14 червня 2018 року скасувати, ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи - приватний нотаріус Каховського районного нотаріального округу Корня Тетяна Ігорівна, Каховська міська державна нотаріальна контора, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції у цивільних справах - Верховного Суду.

Дата складання повного судового рішення 11 грудня 2020 року.

Головуючий Л. П. Воронцова

Судді: П. Я. Ігнатенко

О. М. Полікарпова