ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/549/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №695/2324/18 Категорія: 331060000 Середа Л. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Єльцова В.О., Карпенко О.В.

учасники справи:

заявник ОСОБА_1 ;

заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні;

особа, яка подає апеляційну скаргу заявник ОСОБА_1

розглянувши у м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 11 січня 2020 року, постановленого під головуванням судді Середи Л.В. у залі № 4 Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області 11.01.2020 року о 13 год. 05 хв., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні про встановлення факту, що має юридичне значення, -

в с т а н о в и в :

20.07.2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просив суд встановити юридичний факт його поранення при виконанні обов`язків військової служби 28.07.2014 року та 25.11.2014 року внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Заяву про встановлення факту поранення ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що він є членом Громадської організації «Всеукраїнський рух «Сила права». Перебуваючи на військовій службі у період з 20.06.2014 року по 05.08.2015 року, ОСОБА_1 виконував бойові завдання в складі 79-ої окремої десантно-штурмової бригади військової частини НОМЕР_1 . Заявник посилається, що під час супроводу колони з тилового командного пункту до контрольно-пропускного пункту військової частини НОМЕР_1 , 28.07.2014 року біля населеного пункту Дібрівка Донецької області на колону було здійснено напад збройними формуваннями Російської Федерації, під час бою з якими він отримав поранення. Після проведення тривалого лікування ОСОБА_1 повернувся до виконання своїх службових обов`язків. Однак, 25.11.2014 року він, перебуваючи в складі військової частини НОМЕР_1 , виконуючи бойові завдання в районі Донецького аеропорту, потрапив під обстріл з боку збройних формувань, внаслідок якого отримав поранення.

Заявник ОСОБА_1 вказує, що за наслідками отриманих поранень йому надана II група інвалідності. ОСОБА_1 визнано непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатним у воєнний час .

За вказаних обставин, наполягає заявник внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Донецької області він отримав вказані вище поранення, тому він вважає, що було порушено його право на життя і здоров`я, передбачене ст. 27 Конституції України, ст.2 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» від 04 листопада 1950 року.

Встановлення юридичного факту поранення, який стався при виконанні ним обов`язку військової служби внаслідок саме військової агресії Російської Федерації проти України, буде породжувати юридичні наслідки набуття статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, як особи, що перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права.

Таким чином, враховуючи зазначене вище, з метою встановлення причинно-наслідкового зв`язку між пораненнями заявника внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та виконання ним обов`язку військової служби, заявник звернувся до суду із даною заявою про встановлення факту.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 11 січня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні про встановлення факту, що має юридичне значення відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 адвокат Пилипенко Р.Б. оскаржив рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що, на його думку, рішення суду першої інстанції є незаконним, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Він вказує, що встановлення юридичного факту рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Представник заявника - адвокат Пилипенко Р.Б. зазначає, що у поданій до суду заяві просив встановити у судовому порядку юридичний факт поранення ОСОБА_1 при виконанні обов`язку військової служби поблизу с. Дібрівка Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Судом першої інстанції не враховано, що встановлення такого юридичного факту ОСОБА_1 обґрунтував метою, визначеною у поданій до суду заяві, а саме : набуттям ним статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, ратифікованої Україною 03.07.1954 року, що обумовлює виникнення у нього прав та обов`язків, передбачених нормами національного та міжнародного права. Без встановлення судом вказаного юридичного факту заявнику неможливо набути статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, яким є Російсько-Українська війна, яка триває з 2014 року від початку незаконної анексії російськими військами українського Криму.

Таким чином, скаржник стверджує, що судом першої інстанції не враховано, що офіційний статус жертви міжнародного збройного конфлікту обумовлює виникнення у заявника прав та обов`язків, передбачених нормами міжнародного та національного законодавства, зокрема, права на отримання різного роду допомоги, у тому числі психологічної. Саме встановлення факту поранення ОСОБА_1 внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України є передумовою настання таких юридичних наслідків.

Представник ОСОБА_1 адвокат Пилипенко Р.Б. просить скасувати рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 11.01.2020 року у справі № 695/2324/18 та прийняти нову постанову, якою задовольнити заяву ОСОБА_1 встановити юридичний факт поранення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язків військової служби 28.07.2014 року поблизу населеного пункту Дібрівка Донецької області та 25.11.2014 року в районі Донецького аеропорту м. Донецька, Донецької області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Відзив на адресу Черкаського апеляційного суду на апеляційну скаргу учасниками справи не подавався.

У відповідності до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, та зважаючи на конкретні обставини у справі, оскільки заявником подано заяву про встановлення факту поранення при виконанні обов`язків військової служби, які він просить встановити, саме внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, то колегія суддів апеляційного суду вважає, що достатньо наявних матеріалів справи для розгляду вказаної заяви.

За встановлених обставин, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що розгляд апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції не вимагає і не потребує проведення судового засідання з участю сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, тому колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у спрощеному позовному провадженні без участі сторін.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідності призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц від 18.05.2018).

Отже, за встановлених обставин, колегія суддів не вбачає необхідності проводити розгляд справи з участі заявника та його представника, яким подано клопотання про перенесення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із зайнятістю адвоката Пилипенка Р. в іншому судовому засіданні, яке призначено в Черкаському окружному адміністративному суді у призначену дату та час розгляду апеляційної скарги заявника ОСОБА_1 .

Таким чином, апеляційний суд відмовляє у задоволенні клопотання заявника ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи на іншу дату в зв`язку із зайнятістю його адвоката та вважає, що слід розглядати апеляційну скаргу без участі у даній справі заявника, його представника та заінтересованих осіб, оскільки їх явка не є обов`язковою в суд апеляційної інстанції .

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Відмовляючи у задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції виходив з того, що факт поранення не був підтверджений належними і допустимими доказами, наданими заявником, тому суд дійшов висновку, що докази, надані заявником до заяви на підтвердження викладених у ній обставин, є недостатніми для підтвердження факту, про встановлення якого просить заявник. Суд першої інстанції виходив з того, що порядок встановлення причинного зв`язку поранень, контузій, тощо, передбачений Положенням про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 14 серпня 2008 року № 402, та віднесений до компетенції органів військово-лікарської експертизи, а тому суд не вправі перебирати на себе повноваження вказаних комісій. Отже, за встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що не вправі встановлювати факти нещасного випадку та обставини їх заподіяння, які не встановлені створеною у встановленому законом порядку комісією.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом згідно даних військового квитка заявника ОСОБА_1 він був призваний на військову службу у Збройні сили України, де перебував на військовій службі у період з 20.06.2014 року по 05.08.2015 року, виконував бойові завдання у складі 79-ої окремої десантно-штурмової бригади військової частини НОМЕР_1 .

Згідно даних свідоцтва про хворобу № 38 від 30.01.2015 року ОСОБА_1 , перебуваючи в зоні проведення АТО, 27.07.2014 року отримав поранення у вигляді вогнепального сліпого осколкового поранення м`яких тканин задньої поверхні правого плечового суглобу, гострої компресійної невропатії правих ліктьового, променевого, серединного нервів. Вказане поранення визнано таким, що пов`язано з виконанням обов`язків військової служби ( а. с. 32 -33).

Із даних свідоцтва про хворобу № 403 від 15.07.2015 року ОСОБА_1 вбачається, що, перебуваючи в зоні проведення АТО, повторно 24.11.2014 року він отримав поранення у вигляді вогнепального наскрізного кульового поранення м`яких тканин нижньої третини правого плеча, яке ускладнилося правобічним після травматичним плечовим плекситом з переважним ураженням дистальних відділів. Вказане поранення визнано таким, що пов`язано з виконанням обов`язків військової служби ( а. с. 34-35 )

За наслідками отриманого поранення заявнику ОСОБА_1 надана II група інвалідності, що підтверджується даними копії довідки МСЕК № 2 м. Черкаси серія 12 ААА № 869742 від 21.09. 2017 року ( а. с. 38 ) та копією посвідчення інваліда 2 групи серія НОМЕР_2 , виданого 22 вересня 2017 року на ім`я ОСОБА_1 ( а. с. 39 ).

Приймаючи до уваги вище викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що сам факт поранення ОСОБА_1 під час проходження військової служби є визнаним та встановленим відповідними актами, ніким не заперечується і не оспорюється, що внаслідок отриманого ОСОБА_1 поранення він є інвалідом 2 групи інвалідності, що вказано і підтверджено самим заявником і ним і будь - ким не оспорюється.

Згідно з частиною 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи (частина 1 статті 294 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню;

4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Зі змісту зазначених норм права, а також роз`яснень, наданих судам у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» випливає, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки, і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника, і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.

ОСОБА_1 звернувся в суд у порядку окремого провадження з метою встановлення факту, що має юридичне значення, у порядку, передбаченому статтею 315 ЦПК України. Метою встановлення такого факту є визначення його статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях (далі Конвенція), яка набрала чинності 21 жовтня 1950 року, ратифікована Президією Верховної Ради Української РСР від 03 липня 1954 року, тобто отримати статус жертви міжнародного збройного конфлікту та з подальшим отримання допомоги від гуманітарних організацій.

Статтею 2 Конвенції передбачено, що крім положень, які виконуються в мирний час, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. В усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової або повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конвенції може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення.

Статтею 4 Конвенції передбачено, що нейтральні держави за аналогією застосовують положення цієї Конвенції щодо поранених і хворих, а також медичного та духовного персоналу збройних сил конфлікту, прийнятих або інтернованих на території їхніх держав, а також знайдених померлих.

Положеннями статті 13 Конвенції передбачено, що вона застосовується до поранених і хворих, які належать, зокрема, до категорії та особового складу збройних сил сторони конфлікту, а також членів ополчення або добровольчих загонів, які є частиною цих збройних сил.

Частиною 4 статті 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: 20 лютого 2014 року.

Колегія суддів вважає, що слід звернути увагу на вимоги закону про те, із заяви про встановлення факту не може вбачатися спір про право та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право, що в даному випадку заявника ОСОБА_1 має місце. Оскільки із тексту його заяви про встановлення факту вбачається його намір щодо наступного вирішення спору про право щодо відшкодування шкоди з винної особи. Однак, встановлюючи факт в окремому провадженні, суд не вправі вирішувати питання винуватості та вини, встановлювати причинно наслідковий зв`язок, що можливо лише при вирішенні спору у позовному провадженні, а не окремому провадженні як просить заявник. Тому за вказаних заявником обставин, факт поранення в судовому порядку встановлений бути не може, оскільки , як вбачається із змісту заяви сам факт поранення зафіксований та уже встановлений відповідною комісією згідно даних актів, які містяться в матеріалах справи, на надані як докази самим заявником до додатку його заяви. Проте, ним обґрунтовується необхідність встановлення факту, що поранення при виконанні військової служби 28.07.2014 року та 25.11.2014 року ОСОБА_1 отримано внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, на чому акцентує увагу заявник, посилаючись на відсутність іншого позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між отриманням ним пораненням та військовою агресією Російської Федерації, оскільки такий порядок законодавством не визначено.

Отже, зі змісту обґрунтування заяви вбачається, що ОСОБА_1 хоче встановлення факту збройної агресії Російської Федерації проти України, внаслідок якого заявник отримав поранення з наведенням мотивів, тобто причинно наслідковий зв`язок та вину іншої держави.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними, тому не підлягають задоволенню колегією суддів, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону і не дають підстав для спростування висновків суду першої інстанції , та задоволення вимог апеляційної скарги щодо скасування рішення суду та задоволення заяви про встановлення факту.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення й мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Краска проти Швейцарії» від 19 квітня 1993 року визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому, такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на той факт, що районним судом вірно встановлено, що ні з свідоцтва про хворобу № 38 від 30.01.2015 року, а ні у вказаному акті проведення спеціального розслідування поранення від 31.07.2014 року не встановлено причетність збройних сил Російської Федерації до поранення заявника, а лише зазначено, що таке поранення відбулося саме внаслідок бою з незаконним збройним формуванням, що не дає підстав для висновку про обґрунтованість та доведеність вимог заяви про встановлення факту, про який просить заявник ОСОБА_1 .

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів враховує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК) та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також, враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.

Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України).

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Враховуючи зазначені норми права, обставини справи, наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів приходить до висновку, що заявником ОСОБА_1 не доведено саме причетність збройних сил Російської Федерації до його поранення, що унеможливлює вважати суду, що поранення відбулося саме із-за збройних сил Російської Федерації, що і було відзначено судом першої інстанції при перевірці та дослідженні матеріалів справи.

Отже, як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_1 не встановлено із-за відсутності належних, конкретних та достовірних доказів, що ОСОБА_1 під час проходження військової служби був поранений саме збройними силами Російської Федерації.

А відтак, колегія суддів вважає, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, оскільки суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Посилання скаржника на те, що факт збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України є загальновідомим, не впливають на розгляд заявлених вимог, оскільки даний факт, не дає підстав вважати суду, що конкретно 28.07.2014 року та 25.11.2014 року заявник ОСОБА_1 був поранений саме збройними силами Російської Федерації, що було зазначено раніше, так як даний факт не доведений належними та допустимими доказами заявником.

Таким чином, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника, та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду попередньої інстанцій, колегія суддів апеляційного суду виходить із того, що у справі, що переглядається, заявнику надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В цілому доводи апеляційної скарги є аналогічними тим доводами, які були викладені у заявленій заяві ОСОБА_1 , та досліджувалися судом першої інстанції, яким була надана належна правова оцінка під час розгляду вимог заяви про встановлення факту.

Отже, доводи, викладені в апеляційній скарзі про те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, при неправильному застосуванні норм матеріального права, що призвело до невірного вирішення заяви, що, відповідно, є підставою для скасування рішення суду, з огляду на викладене, є безпідставними, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи відповідними доказами, які не були додані і до апеляційної скарги, тому не підлягають задоволенню колегією суддів апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог ОСОБА_1 , тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги.

З вищевикладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 11 січня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні про встановлення факту, що має юридичне значення - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді О.В. Карпенко

В.О. Єльцов