КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/4831/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - адвоката Вавренюка Олександра Станіславовича та Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 вересня 2019 року (суддя Остапчук Т.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення грошових коштів,

встановила:

у березні 2019р. позивач звернувся до суду з позовом, та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив стягнути з відповідача кошти по договору №SAMDN3792 від 13 березня 2013р. у сумі 274 346,30 євро та 3 120 631грн 50коп., з яких: 210 000 євро - сума вкладу, 50 841,73 євро - відсотки по договору, 13 504,57 євро - 3% річних та 3 120 631грн 50коп. пені.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 13 березня 2013р уклав з відповідачем договір №SAMDN3792 на оформлення вкладу «Депозит VIP» на суму 100 000 євро зі сплатою 8% річних строком до 13 березня 2014р. з правом автоматичної пролонгації та отримав ощадну книжку (електронну) № НОМЕР_1 . 13 березня 2013р. він перерахував кошти у сумі 100 000 євро на зазначений у договорі депозитний рахунок № НОМЕР_2 , а 3 жовтня 2013р. відповідно до п. 3 договору здійснив поповнення вкладу на суму 110 000 євро, тому загальна сума вкладу становить 210 000 євро.

Позивач стверджував, що влітку 2014 року відповідач заблокував та припинив обслуговування депозитних договорів, які були ним укладені з банком, він неодноразово звертався до відповідача з вимогою їх розблокування, однак вимоги банком виконані не були, тому 16 червня 2017 року звернувся до банку з заявою про розірвання депозитних договорів, повернення коштів та сплату відсотків за депозитними вкладами, яка задоволена не була.

Позивач посилався на те, що згідно довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» № 14/1725, станом на 14 березня 2014 року на його рахунку по договору №SAMDN3792 обліковувалося 210 000 євро, які підлягають стягненню з відповідача з урахуванням відсотків по ставці 8% річних за період з 14 березня 2014р. по 16 березня 2017р., по ставці 1% річних за період з 17 березня 2017р. по 3 травня 2017р. та ставці 0,01% річних за період з 4 травня 2017р. по 13 березня 2019р., а також 3% річних за період з 21 червня 2017р. по 13

березня 2019р. та пені за період з 13 березня 2018р. по 13 березня 2019р., розмір якої він визначив у сумі половини розміру основної заборгованості.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 вересня 2019 року, в якому виправлено описку ухвалою суду від 19 листопада 2019 року, позов задоволено частково, стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу 210 000 євро за договором №SAMDN3792 від 13 березня 2013р., відсотки 50 841,73 євро, 3% річних в розмірі 13504,57 євро, пеню 1 354 306грн 75коп., в іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 9605грн.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Вавренюк О.С. просить рішення суду в частині стягнення пені змінити та стягнути з відповідача пеню у розмірі 3 120 631грн 50коп.

Представник позивача посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та не врахування правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 20 березня 2019р. у справі № 761/26293/16-ц в частині визначення розміру пені, яку необхідно вирахувати виходячи з суми депозиту.

У поданій апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просить рішення суду в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідач посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, оскільки факт наявності у вкладника оригіналів договору та платіжного документу може свідчити лише про факт укладання договору банківського вкладу та не є належним доказом не виконання банком умов договору щодо повернення коштів на вимогу вкладника.

Крім того, відповідач зазначає, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту знаходження грошових коштів на депозитному рахунку на момент розгляду справи судом, а також, що вони не були зняті позивачем до моменту припинення діяльності Кримської філії ПАТ КБ «ПриватБанк» на території АР Крим.

У відзиві на апеляційну скаргу представника позивача АТ КБ «Приватбанк» просить залишити її без задоволення, вважаючи, що судом при визначенні розміру пені правильно застосовано ч. 3 ст. 551 ЦК України, тому підстав для зміни рішення суду в цій частині не має.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача представник ОСОБА_1 - адвокат Вавренюк О.С. просить відмовити у її задоволенні, оскільки позивачем доведено факт внесення коштів на депозит, а відповідачем в свою чергу не надано доказів виплати суми вкладу та відсотків.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_1 - адвокатів Вавренюка О.С. та Котенка В.О., представника АТ КБ «Приватбанк» - адвоката Тузової В.О., вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає, що вони задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 13 березня 2013р. у відділенні ПАТ КБ «Приватбанк» у м. Севастополь, АР Крим між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір №SAMDN3792 вклад «Депозит VIP», за умовами якого вкладник вносить на депозитний рахунок № НОМЕР_2 100 000 євро строком до 13 березня 2014р. включно, а банк зобов`язався сплачувати 8% річних за користування грошовими коштами, нараховуючи проценти щомісячно.

Договір оформлений у письмовій формі, містить підписи вкладника та уповноваженого працівника банку, печатку банку, фото електронної ощадної книжки НОМЕР_1 , яка є документом, що підтверджує внесення коштів на депозит.

Згідно копії платіжного доручення № від 13 березня 2013р. позивачем на депозитний рахунок № НОМЕР_2 внесено 100 000 євро (с.с.13).

Відповідно до пункту 3 договору клієнт має право протягом строку вкладу здійснювати поповнення вкладу.

Згідно копії платіжного доручення № від 3 жовтня 2013 року ОСОБА_1 на депозитний рахунок № НОМЕР_2 внесено 110 000 євро (с.с.87).

Пунктом 7 договору сторони погодили, якщо по закінченню строку вкладу клієнт не заявив Банку про повернення вкладу, договір продовжується ще на один строк. Договір продовжується неодноразово без явки клієнта.

Згідно копії довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» № 14/1725 від14 березня 2014 року на рахунку ОСОБА_1 по договору №SAMDN3792 обліковується 210 000 євро (с.с.16).

16 червня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до банку із заявою про розірвання депозитних договорів, які були ним укладені з банком, та просив перевести усі суми банківських вкладів та відсотків на поточні рахунки.

Листом від 19 червня 2017 року позивача повідомлено про неможливість виплати коштів за рахунками, які були відкриті на території АР Крим, у зв`язку із продажем 100 % акцій банку державі в особі Міністерства фінансів України.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами був укладений договір, умови якого були виконані вкладником, який вніс грошові кошти у банк, а відповідачем неправомірно не повернуто на вимогу позивача грошові вклади та не сплачені визначені умовами договору проценти.

Визначаючи розмір пені, суд першої інстанції застосував положення ч. 3 ст. 551 ЦК України, принцип розумності та справедливості, та зменшив її розмір до розміру суми відсотків.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Згідно із частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

За правилами статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Частинами 1 та 2 статті 1064 ЦК України визначено, що укладення договору банківського вкладу з фізичною особою і внесення грошових коштів на її рахунок за вкладом підтверджуються ощадною книжкою. В ощадній книжці вказуються найменування і місцезнаходження банку (його філії), номер рахунка за вкладом, а також усі грошові суми, зараховані на рахунок та списані з рахунка, а також залишок грошових коштів на рахунку

на момент пред`явлення ощадної книжки у банк.

Відомості про вклад, вказані в ощадній книжці, є підставою для розрахунків за вкладом між банком і вкладником.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493, банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8. Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9. Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10. Інструкції).

Пункт 10.1. Інструкції передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Відповідно до пункту 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління НБУ N 516 від 03 грудня 2003 року, залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно - правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошових сум підтверджується договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки (правова позиція Верховного Суду України у справі 6-149цс13).

Позивачем були надані суду копія договору, копія електронної ощадної книжки, яка містить логотип банку та в якій зазначено, що вона підтверджує оформлення депозитного вкладу у Приватбанку, копії платіжних доручень про перерахування грошових коштів, які завірені суддею, що свідчить про надання представником позивача суду для огляду оригіналів вказаних документів, тому суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що між сторонами був укладений договір банківського вкладу.

Крім того, укладення договору банківського вкладу та внесення позивачем грошових коштів представником банку під час апеляційного розгляду не оспорювалося.

Згідно із частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до частини п`ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Таким чином проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк по день фактичного їх повернення вкладникові.

У зв`язку з цим банк був зобов`язаний повернути позивачу депозитні кошти з процентами при отриманні заяви позивача від 16 червня 2017 року. Проте, банком кошти позивачу не повернені, проценти не сплачені, чим банк порушив свої грошові зобов`язання.

Доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк», що надання позивачем оригіналів договорів та платіжних документів не доводить факт невиконання банком умов договору щодо повернення цих коштів позивачу у строки, визначені умовами договорів, так як після закінчення строку договору та повернення вкладнику грошових коштів, оригінал договору та квитанції залишається у вкладника, а позивачем не надано доказів знаходження грошових коштів на депозитному рахунку на час звернення позивача до суду, колегія суддів вважає безпідставними.

Частинами 1 - 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У підтвердження своїх позовних вимог та виконання зобов`язань за укладеним договором, позивачем суду надані копії договору та платіжних доручень, які підтверджують внесення ним грошових коштів до банку.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно частин 1 та 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Отже, вина відповідача у зобов`язальних правовідносинах презюмується, якщо він не доведе відсутності своєї вини, тобто не доведе належними та допустимими доказами виплату позивачу грошового вкладу та процентів за користування грошима або не доведе іншого розміру заборгованості.

Крім того, необхідно враховувати, що позивач є споживачем банківських послуг, отже, правовідносини сторін також регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», а відтак тягар доказування обставин, які звільняють від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання лежить на надавачу послуг.

Однак, ні в суд першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду відповідачем не

було надано доказів належного виконання своїх зобов`язань за договором банківського вкладу, а саме доказів того, що кошти були повернуті вкладникові, а також про відсутність коштів на депозитному рахунку позивача.

Відповідно до частини другої статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Апеляційна скарга банку не містить доводів неправильності визначеного судом розміру процентів, які підлягають виплаті позивачу, а представник відповідача під час апеляційного розгляду підтвердила, що наведений у рішенні суду розрахунок є правильним, тому колегія суддів не вбачає підстав для перегляду рішення суду в цій частині.

Також доводи апеляційної скарги не містять обґрунтування неправомірності застосування судом до правовідносин сторін положень ст. 625 ЦК України, тому колегія суддів не вбачає підстав для перегляду рішення суду і в цій частині.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 статті 551 ЦК України встановлено, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Оскільки відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського вкладу сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Враховуючи принцип пропорційності, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову судом

першої інстанції з посиланням на ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір пені зменшений до розміру відсотків, які підлягають виплаті банком позивачу.

Доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що при визначенні розміру пені судом першої інстанції не врахована правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 20 березня 2019р. у справі № 761/26293/16-ц, є безпідставними, так як судом правильно зазначено, що пеня нараховується не тільки на невиплачені відсотки, а також і на сам вклад, що відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду.

Апеляційна скарга представника позивача не містить обґрунтування неправильного застосування судом ч. 3 ст. 551 ЦК України, тому колегія суддів не вбачає правових підстав для зміни рішення в цій частині.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу у межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно з`ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційних скарг.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Вавренюка Олександра Станіславовича залишити без задоволення, апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 вересня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 березня 2020 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк