ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

10 грудня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 729/501/20

Головуючий у першій інстанції Демченко Л. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1278/20

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової плати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді БечкаЄ.М.,

суддів Євстафіїва О.К., Скрипки А.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 29 липня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

дата складання повного тексту рішення, місце його ухвалення 29 липня 2020 року м.Бобровиця,

В С Т А Н О В И В:

В червні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 30 січня 2016 року у розмірі 107158 грн 74 коп. станом на 28 квітня 2020 року та судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг 30 січня 2016 року підписала заяву. Підписуючи заяву відповідачка погодилася, що дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами, які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Підписанням заяви, між сторонами, у відповідності до ст.634 ЦК України, був укладений Договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі умови договору банківського рахунку та кредитного договору.

Згідно вказаного договору відповідачці було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, та який було збільшено до 40000 грн. Зміна кредитного ліміту визначена п.2.1.1.2.3, п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, а пунктами 1.1.3.2.3 передбачена можливість зміни Тарифів.

Також в позові зазначається, що банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а відповідач зобов`язання належним чином не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 28 квітня 2020 року становить 107 158 грн 74 коп. і складається з наступного: 61056 грн 11 коп. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 21332 грн 58 коп. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України; 19191 грн 06 коп. нарахована пеня, а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн штраф (фіксована частина), 5078 грн 99 коп. штраф (процентна складова).

Заочним рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 29 липня 2020 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, стягнуто із ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість в сумі 61056 грн 11 коп. та судовий збір в сумі 1197 грн 66 коп., в іншій частині позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату заборгованості за відсотками за користування кредитом, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Не погоджуючись з вказаним рішення АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення заборгованості за процентами згідно ст.625 ЦК України в сумі 21332 грн 58 коп. та ухвалити в цій частині нове рішення, задовольнивши позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що не маючи жодних доказів проти вимог позивача, суд першої інстанції, замість посилань на факти, в обґрунтування оскарженого рішення послався на судову практику Верховного Суду, яка не є і не може бути доказовою базою по справі.

Особа, яка подає апеляційну скаргу вказує, що виписка про рух коштів клієнта є первинним документом та підтверджує отримання відповідачем кредитних коштів. Дана виписка надана до суду разом із позовною заявою та в порушення норм ЦПК України не досліджена судом першої інстанції. З даної виписки також вбачається, що відповідачка 24 травня 2019 року вносила на погашення заборгованості 500 грн, тобто погоджувалась із нарахованою заборгованістю за відсотками.

Посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року по справі №686/21962/15-ц та від 10 квітня 2018 року по справі №910/10156/17 позивач зазначив, що має право на нарахування відсотків згідно з ч.2 ст.625 ЦК України.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України, справа за апеляційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» на заочне рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 29 липня 2020 року, розглядається судом апеляційної інстанції без виклику учасників справи.

Учасники справи повідомлялись про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення (виклику) сторін, у встановленому законом порядку.

Відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов. Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 31 січня 2016 року підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, за умовами якої погодилась з тим, що дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають між нею і банком договір про надання банківських послуг. У заяві зазначено, що відповідачка ознайомилася з договором про надання банківських послуг до його укладення і згодна з його умовами, примірник договору про надання банківських послуг згодна отримати шляхом самостійної роздруківки з офіційного сайту банку. Зобов`язалась виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно самостійно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку. Також підтвердила, що ознайомлена і згодна з Умовами та Правилами надання послуг і накопичення Копілка і згодна оформити дану послугу (а.с.21).

Таким чином, складовими кредитного договору між ПриватБанком та ОСОБА_1 мають бути Анкета-заява, Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи, Правила користування, Основні умови обслуговування і кредитування, розташовані в рекламному буклеті.

На підтвердження ж своїх позовних вимог представником Банку надано розрахунок заборгованості за договором б/н від 30 січня 2016 року, укладеного між ПриватБанком та ОСОБА_1 станом на 30 вересня 2019 року. З даного розрахунку вбачається, що відповідачка мала заборгованість за тілом кредиту 61016 грн 11 коп., нарахована пеня за прострочене зобов`язання 19091 грн 06 коп., заборгованість за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн 100 грн, а загальна заборгованість за наданим кредитом склала 80207 грн 17 коп. (а.с.7-13).

Також наявний розрахунок заборгованості за договором б/н від 30 січня 2016 року, укладеного між ПриватБанком та ОСОБА_1 станом на 28 квітня 2020 року. Згідно даного розрахунку вбачається, що Банком проведено розрахунок по 84% річних на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України. Заборгованість нарахована в сумі 107158 грн 74 коп. та складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту 61056 грн 11 коп.; заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України 21332 грн 58 коп.; нарахована пеня 19191 грн 06 коп., а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн штраф (фіксована частина), 5078 грн 99 коп. штраф (процентна складова) (а.с.14).

З довідки банку вбачається, що ОСОБА_2 згідно кредитного договору б/н видано дві кредитні картки: НОМЕР_1 терміном дії до 12/19; НОМЕР_2 терміном дії до 12/21 (а.с.19).

З іншої довідки банка вбачається, що старт карткового рахунку по кредитній карті ОСОБА_2 (за договором б/н) відбувся 30 січня 2016 року по карті НОМЕР_1 та встановлено кредитний ліміт 0 грн. 11 лютого 2016 року кредитний ліміт збільшено до 13200 грн, 20 лютого 2016 року кредитний ліміт зменшено до 500 грн, 14 вересня 2017 року кредитний ліміт збільшено до 33000 грн, 19 жовтня 2017 року до 35000 грн, 24 лютого 2018 року 35000 грн, 05 червня 2018 року 40000 грн та 16 травня 2019 року 0 грн (а.с.20).

Позивачем надано Виписку за договором б/н ОСОБА_2 з якої вбачається, що відповідачкою 14 серпня 2019 року проведено зарахування переказу на карту в сумі 499 грн 20 коп. З даного переказу не вбачається, що кошти сплачені саме на погашення відсотків, що б свідчило на згоду відповідачки з нарахованими відсотками (а.с.15-18).

Згідно витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» вбачається, що Банком оформлялись кредитні кратки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold» (а.с.22), однак встановити, яку саме карту було видано ОСОБА_1 та на яких умовах неможливо.

Також Банком надано Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.23-76), копію паспорту ОСОБА_1 (а.с.77-78).

Інших доказів, які б містили відомості щодо предмету доказування ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції надано не було.

Враховуючи, що АТ КБ «ПриватБанк» оскаржує судове рішення лише в частині відмовлених позовних вимог та урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №186/1743/15-ц, де визначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується, колегія суддів не переглядає судове рішення в частині задоволених позовних вимог.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення процентів згідно ст.625 ЦК України у зв`язку з їх недоведеністю.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що правила частини першої статті 634 ЦК України неможливо застосувати до спірних правовідносин, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Як зазначалось вище, розрахунок заборгованості по відсоткам було проведено позивачем на прострочене тіло кредиту на підставі ст.625 ЦК України, в розмірі 84% на рік, що обумовлено пунктом 2.1.1.2.12 Умов та правил (а.с.14).

Самою ст.625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Саме інший розмір відсотків 84% встановлено в Умовах та правилах надання банківських послуг в ПриватБанку. Однак, зважаючи, що дані Умови та правила не підписані відповідачкою, мають мінливий характер, суд першої інстанції вірно послався на висновок Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 та відмовив уз задоволенні позову.

Крім того, слід зазначити, що ст.625 ЦК України передбачає компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень ст.549 цього Кодексу. Нараховані на суму боргу проценти входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вбачається, що ОСОБА_1 належним чином не виконувала своїх зобов`язань за кредитним договором, термін якого визначений терміном дії кредитної картки до 12/21 (а.с.19), матеріали справи не містять жодних доказів про те, що банк використав своє право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту до подання даного позову, тому подання позову 01 червня 2020 року розцінюється судом як зміна умов основного зобов`язання щодо строку дії договору і з цієї дати у позивача виникло право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦПК України.

Однак, згідно з розрахунком позивача (а.с.14) проценти за користування кредитом, згідно із ст.625 ЦК України нараховані за період з 01 жовтня 2019 року по 28 квітня 2020 року, тобто ще до виникнення у позивача права на отримання відповідних сум, тому колегія суддів приходить до висновку про безпідставність заявлених вимог банку в цій частині.

Враховуючи викладене, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у стягненні відсотків за кредитним договором.

Доводи апеляційної скарги, що не маючи жодних доказів проти вимог позивача, суд першої інстанції, замість посилань на факти, в обґрунтування оскарженого рішення послався на судову практику Верховного Суду, яка не є і не може бути доказовою базою по справі, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 відсотків за ст.625 ЦК України з вищезазначених підстав, тому не заслуговують на увагу.

Також апеляційний суд звертає увагу, що рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних відносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Доводи особи, яка подає апеляційну скаргу, що виписка про рух коштів клієнта є первинним документом та підтверджує отримання відповідачем кредитних коштів, не спростовує висновку про відсутність підстав для стягнення відсотків, нарахованих позивачем за ст.625 ЦК України. Дійсно виписка підтверджує, що відповідачка 24 травня 2019 року вносила на погашення заборгованості 500 грн, однак дана сума не свідчить про зарахування даних коштів саме на погашення відсотків та погодження відповідачки із нарахованою заборгованістю за відсотками зважаючи на те, що відсотки за ст.625 ЦК України (які просить стягнути позивач) нараховувались починаючи з жовтня 2019 року.

Посилання позивача на висновки Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року по справі №686/21962/15-ц та від 10 квітня 2018 року по справі №910/10156/17 також не є підставою для нарахування та стягнення відсотків згідно з ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки, як вже зазначалось, дана вимога заявлена до виникнення у позивача права на отримання відповідних сум.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Апеляційний суд констатує, що рішення суду першої інстанції належним чином обґрунтоване.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, та дійшов правильного висновку про відмову у позові в частині стягнення відсотків.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому, відповідно до положень ст.375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи, що ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року було зупинено дію заочного рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 29 липня 2020 року, слід також поновити дію рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ч.1 п.1, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення, заочне рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 29 липня 2020 року залишити без змін.

Поновити дію заочного рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 29 липня 2020 року по справі №729/501/20.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 10 грудня 2020 року.

Головуючий: Судді: