Справа № 559/2305/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2020 року Дубенський міськрайонний суд Рівненської області

в складі головуючого судді Ралець Р.В.

секретаря судового засідання Протас Ю.В.

за участю представника позивача адвоката Мацей А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дубно цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом забезпечення вільного доступу, -

В С Т А Н О В И В:

В обґрунтування позовних вимог позивачка покликається на те, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дубенського міськрайонного суду від 02.10.2017. Від вказаного шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Під час перебування у шлюбі, а саме, 25 лютого 2016 року, ними було придбано на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дубенського міського нотаріального округу Пришко О.О. двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 51, 3 кв.м., житлова площа 29, 1 кв.м., яка була зареєстрована на відповідача. Таким чином, дана квартира є їхньою спільною сумісною власністю подружжя і вони є співвласниками вказаної квартири. Проте, відповідач поміняв замки від вхідних дверей квартири і не пускає її та дітей у квартиру. Вона неодноразово зверталася до відповідача в усному порядку, щодо звільнення ним 1/2 частини квартири та надання їй можливості користуватись нею та проживати у ній. Проте всі її звернення та прохання були проігноровані відповідачем. В усній формі він сказав, що вказана квартира є його приватною власністю і вона не має жодного права користуватись нею та проживати у ній. Отже, вона позбавлена права та можливості користуватися і розпоряджатися своїм майном 1/2 частиною квартири АДРЕСА_1 . Тому, просить суд зобов`язати ОСОБА_2 усунути їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належним їй на праві приватної власності майном - квартирою АДРЕСА_1 , шляхом забезпечення вільного доступу до вказаної квартири.

У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали з підстав зазначених у позові, який просять задовольнити у повному обсязі.

Відповідач позов не визнав, показав, що квартира АДРЕСА_1 дійсно придбана на підставі договору купівлі-продажу під час перебування у шлюбі з позивачкою, але за гроші його батька. Позивачка нічого не заробила і не вклала в квартиру. На даний час квартирою ніхто не користується. Взагалі не розуміє, яке може бути усунення перешкод, коли ще не вирішено справу про поділ майна і не визначено чиє це майно. Просить відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши учасників, дослідивши матеріали справи, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо з`ясувавши всі наявні докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що рішенням Дубенського міськрайонного суду від 02.10.2017 між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 розірвано шлюб, у якому вони перебували з 10.10.1998 (а.с. 12).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 128452982 від 21.06.2018, ОСОБА_2 зазначений власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 94, виданий приватним нотаріусом Дубенського міського нотаріального округу Пришко О.О. (а.с. 9).

Сторони зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , про що свідчать відмітки у паспортах (а.с. 6-8).

Згідно акту про проживання без реєстрації від 22.06.2018, складеного комісією КП ЦЖЕО «Житловик», ОСОБА_1 ,ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають за адресою: АДРЕСА_3 з 05.02.2017 (а.с. 11).

Згідно ч. 1ст. 30 Конституції України, кожному гарантується недоторканність житла.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ч. ч. 1, 3ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Сімейне право України закріплює принцип спільності майна подружжя, який означає об`єднання майна чоловіка і жінки (повністю або в певній частині) в єдину майнову масу та встановлення ряду спеціальних правил щодо його володіння, користування та розпорядження.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 2 статті 60 СК України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. З цього випливає, що у разі незгоди одного з подружжя і звернення до суду з вимогою про визнання за ним права особистої власності на певну річ, на ньому лежатиме тягар доказу протилежного.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до вимог ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

На підставі ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 статті 369 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог статті 264 вказаного Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Позивачка зазначає, що відповідач чинить їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належним їй на праві приватної власності майном, а саме: 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , яка придбана під час перебування у шлюбі з відповідачем, згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 25.02.2016 за №94 приватним нотаріусом Дубенського міського нотаріального округу Пришко О.О., а саме: поміняв замки від вхідних дверей та не пускає її та дітей в квартиру.

Суд вважає, що оскільки спірна квартира набута за час шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу, а отже згідно ч. 2 ст. 160 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, доказів протилежного відповідачем не надано, право позивачки користуватися та розпоряджатися цим майном, яке порушується, підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача не чинити їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.ст.12, 81, 89, 133, 206, 247, 263, 265, 268, 280 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом забезпечення вільного доступу задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

Апеляційна скарга подається до Рівненського апеляційного суду через Дубенський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 13.03.2020.

Суддя: Р.В. Ралець