Справа № 461/4237/19
Провадження № 2/463/355/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2020 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі:

головуючого судді Гирич С. В.

з участю секретаря судового засідання Попович Х.І.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

перекладача ОСОБА_4 .Б.

в місті Львові

у відкритому судовому засіданні,

розглянувши цивільну справу за позовом Міністерства юстиції України в особі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) в інтересах ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ) до ОСОБА_2 ( ОСОБА_7 ) про забезпечення повернення неповнолітньої дитини до Фінляндської Республіки,

в с т а н о в и в :

Міністерства юстиції України звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про забезпечення повернення неповнолітньої дитини ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 до Фінляндської Республіки.

Позов мотивує тим, що ОСОБА_10 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітньої ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно з виписками з системи реєстрації та обліку населення дитина народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Намюр (Королівство Бельгія) та постійно проживала разом з позивачем на території Фінляндії (м. Гельсінкі). Батьки завжди окремо домовлялися про канікули та зустрічі відповідача з дитиною. 10.10.2018 дитина поїхала з Фінляндії в Україну на канікули, які мала провести з відповідачем, і повинна була повернутися назад у Фінляндію 27.10.2018. Однак вже після 24.10.2018 позивач втратила зв`язок з дитиною. Позивач ніколи не давала своєї згоди на переїзд дитини на постійне місце проживання в Україну і вважає, що відповідач самостійно змінив місце проживання спільної дитини і визначив її нове місце проживання в Україні з порушенням батьківських прав позивача, адже ні усної, ні письмової згоди на зміну постійного місця проживання неповнолітньої ОСОБА_8 позивач не давала. З огляду на позицію відповідача вбачається, що він не має наміру повертати дитину до постійного місця проживання у Фінляндській Республіці, чим порушує права дитини та позивача, зокрема право дитини на належне батьківське виховання, право позивача особисто брати участь у вихованні дитини, право дитини та позивача на безперешкодне спілкування, право позивача на визначення місця проживання дитини. Позивач вважає, що відповідач здійснює протиправне утримування дитини на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року. У розумінні статей 3 і 5 Конвенції 1980 року утримування дитини відповідачем в Україні без згоди на те позивача є протиправним. Відповідач порушує права позивача на піклування про дитину, що включають право на визначення місця проживання дитини. Відповідно до рішення Суду першої інстанції м. Намюр 17-тої палати Суду у справах неповнолітніх (Королівство Бельгія) від 12.07.2013 суд затвердив право на те, що від 2013 року і надалі дитина житиме з позивачем з 01 липня до 05 серпня щороку. У зв`язку із наведеним просить визнати незаконним утримання відповідачем на території України неповнолітньої дитини та повернення до місця постійного проживання.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 25 вересня 2019 року прийнято до свого провадження та відкрито загальне позовне провадження у справі, яка ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 25 червня 2019 року передана за підсудністю.

25 листопада 2019 року до суду поступи відзив на позов, з якого вбачається, що з народження і до 2013 року дитина - ОСОБА_11 проживала з батьком - ОСОБА_2 у м. Намюр Королівства Бельгія. У 2013 році Відповідач разом з дочкою переїхав на постійне місце проживання в Україну, де протягом 2013-2014 навчального року дитина навчалася у 4-А класі в Ліцеї №37 Львівської міської ради, що підтверджується довідкою, виданою директором ліцею. З початку березня 2008 року відповідач взяв опіку над дочкою та здійснює її повне утримання згідно з Постановою суду першої інстанції м. Намюр, 17 палата, Суд у справах молоді від 24 квітня 2008 року. Відповідно до Постанови суду першої інстанції м. Намюр, 17 палата, Суд у справах молоді від 24 квітня 2008 року надано батьківські права на дитину виключно батькові. Такі дії були зумовлені тим, що матір не піклувалася про доньку, вживала наркотичні засоби, а також хворіла на психічне захворювання. Таким чином, з 24 квітня 2008 року відповідач отримав повну опіку над дочкою і виключно батькові надані батьківські права, в тому числі, визначати місце проживання дитини. 12 липня 2013 року Рішенням суду першої інстанції м. Намюр 17-тої палати, суд у справах неповнолітніх, визначено, що дитина житиме з мамою лише з 01 липня до 5 серпня щороку. Виконуючи Рішення суду від 12 липня 2013 року, батько у 2014 році відправив дитину на літні канікули з 01 липня по 5 серпня 2014 року до матері. Однак, позивачка, маніпулюючи дитиною і ввівши малолітню дитину в оману, заборонила дитині повертатися в Україну до батька. Відповідач, розуміючи всі негативні наслідки його звернення до компетентних органів Фінляндської Республіки про викрадення матір`ю дитини та забезпечення повернення дитини в Україну для матері дитини, а також для дитини, для якої примусове відібрання було б травматичним для психічного стану, враховуючи попередній досвід примусового ушпиталення ОСОБА_12 , намагався вести переговори з Позивачкою щодо добровільного повернення дитини батькові. Однак, після того, як Позивачка почала травмувати психологічно дитину, дитина почала перебувати у стресовому стані, піддавалася фізичному насильству з боку школярів, де навчалася дитина, батько повернув дитину в Україну на постійне місце проживання. Таким чином, з 10.10.2018 року і до сьогодні дитина проживає з батьком, так як це вказано в постанові суду від 24 квітня 2008 року. Відтак, жодних правових підстав забезпечувати повернення неповнолітньої дитини до Фінляндської Республіки немає. У 2013 році відповідач разом з дочкою переїхав на постійне місце проживання в Україну, де протягом 2013-2014 навчального року дитина навчалася у 4-А класі в Ліцеї №37 Львівської міської ради, що підтверджується довідкою, виданою директором ліцею, доводи позивача щодо проживання з Позивачем на території Фінляндської Республіки не відповідають дійсності. Вказані обставини підтверджує і представника органу опіки та піклування - Ніскакоскі Мііа, до якої він звернувся із скаргою. А тому доводи ГТУЮ у Львівській області не відповідають дійсності та фактичним обставинам справи і в частині належного виконання батьківських обов`язків позивачем, що спростовується рішеннями судів. Окрім цього, оскільки право на піклування дитини виникло саме у відповідача на підставі постанови суду першої інстанції м. Намюр, 17 палата, Суд у справах молоді від 24 квітня 2008 року, відповідно до якої батьківські права на дитину надано виключно батькові, а не позивачці, саме дії позивачки по утримуванні дитини у Фінляндській Республіці з 2014 року по 10.10.2018 року є незаконними, оскільки порушували права батька на піклування дитини, що виникли на підставі постанови суду від 24.04.2008 року. Крім того, останнім постійним місцем проживання дитини слід визначати Україну, а не Фінляндську Республіку, оскільки з 2014 року по 10.10.2018 року дитина перебувала у Фінляндській Республіці незаконно, всупереч постанови суду від 24.04.2008 року та рішення суду від 12 липня 2013 року. Зважаючи на те, що матір не піклувалася про доньку, вживала наркотичні засоби, а також хворіє на психічне захворювання деменцію, через що неодноразово проходила лікування у психіатричному закладі, у зв`язку з чим повне піклування про доньку було передане відповідачу, що підтверджується Постановою суду від 24 квітня 2008 року, а також рішенням суду першої інстанції м. Намюр 11-тої виправної кімнати від 11 вересня 2012 року, вважаємо що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної, психічної шкоди та створить для дитини нетерпиму обстановку.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 20 грудня 2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала з аналогічних підстав.

Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні проти позову заперечили, надали пояснення аналогічні наведеним в відзиві на позовну заяву. Відповідач пояснив, що відповідно до рішення суду м. Намюр з 2008 року він є єдиним опікуном неповнолітньої дочки, вона проживала з ним у Бельгії та до 2013 року навчалася у комунальній школі Ла-Брюєр, оскільки мати дитини мала проблеми із психічним здоров`ям. У 2013 році мати намагалася через суд отримати більше прав на дитину, але рішенням суду м.Намюр від 12.07.2013 року визначено, що дитина житиме з матір`ю лише з 01.07 по 05.08 кожного року. При цьому суд зазначив, що мати має зрозуміти руйнівний характер своєї поведінки і взяти відповідальність за наслідки. Влітку 2013 року він на виконання рішення суду відправив дитину до матері, але у строки визначені у рішенні суду вони дитину не повернула. Він намагався переконати матір повернути дитину, але вона не реагувала. Оскільки він не бажав конфліктувати і, щоб не травмувати дитину, він намагався переконати колишню дружину добровільно повернути дитину. В 2018 році дитина зателефонувала йому і повідомила, що не витримує, оскільки мати психологічно на неї тисне, піддавала дитину фізичному насильству. Тому він придбав дитині квиток і повернув в Україну, де з жовтня 2018 року вона проживає з ним на законних підставах. Пояснив, що після повернення дитини до нього, вона перебувала у психологічному стресі від поведінки матері, плакала, тому він організував їй лікування. З нею до цього часу працює психолог. Отримавши вказаний позов він зрозумів, що колишня дружина обманним шляхом отримала документи на дитину у Фінляндській Республіці і оформила громадянство. Повідомивши про судові рішення ОСОБА_13 , яка представляє службу із захисту дітей у Фінляндії, остання запевнила його у листах, що оскільки дитина з ним на законних підставах справа у службі з захисту дітей закрита. Окрім того, він через адвоката організував звернення до офіційних органів Фінляндської Республіки про скасування незаконно отриманих документів колишньою дружиною, але цей процес триває до цього часу. Тому просить у позові відмовити оскільки лише він є офіційним опікуном дочки.

Заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши представленні по справі докази та оцінивши їх в сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 17.08.2003 року між позивачем ОСОБА_14 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений шлюб в м. Лас Вегас (США) та що ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Намюр Королівства Бельгія у позивачки та відповідача народилася дочка - ОСОБА_11 .

Як вбачається із Постанови суду першої інстанції м. Намюр, 17 палата, Суд у справах молоді від 24 квітня 2008 року, таким надано батьківські права на дитину виключно батькові (стор.2. п.2 резолютивної частини постанови суду «Надати батьківські права на дитину ОСОБА_15 , народжену ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Намюр, виключно батькові, тобто позивачеві, який забезпечуватиме повністю її утримання»). В тексті вказаної постанови суду зазначено, що на момент розгляду справи відповідачка по справі, що розглядалася ( ОСОБА_16 ) була ушпиталена у психіатричній лікарні Боваллон у м. Сен-Серве згідно з постановою суду від 20 березня 2008 року. Взято до уваги те, що позивач взяв на себе опіку над дочкою з початку березня 2008 року та з того часу забезпечує її утримання. Взято до уваги те, що неадекватна поведінка відповідачки не залишає іншого вибору, ніж доручити забезпечення утримання дочки виключно батькові.

Окрім цього, 12 липня 2013 року Рішенням суду першої інстанції м. Намюр 17-тої палати, Суд у справах неповнолітніх, визначено, що дитина житиме з мамою лише з 01 липня до 05 серпня щороку. Окрім цього, положення рішення від 08 червня 2012 року залишається чинними і надалі. При цьому, суд звернув увагу у своєму рішенні, щоб п. ОСОБА_16 ) зрозуміла руйнівний характер своєї поведінки і взяла на себе відповідальність за наслідки, що стверджуєтеся копією відповідного рішення.

Ці обставини визнаються сторонами і позивач, а також ОСОБА_14 , після надання судових рішень відповідачем, не спростували вказані факти та не надали жодних судових рішень, в тому числі Фінляндської Республіки, які установлюють опіки матері над неповнолітньою дитиною.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України.

У відповідності до положень статті 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, до якої Україна приєдналася на підставі Закону України від 11.01.2006, яка набрала чинності 01 червня 2011 року визначено, що:

Переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо:

a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективн або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та

b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

Права піклування, згадані в пункті a, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Як вбачається із долучених до матеріалів справи рішень суду, саме відповідачу надано батьківські права на дитину ОСОБА_15 , народжену ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Намюр, та такий забезпечує повністю її утримання. Також судовими рішеннями позивачу визначено період часу, протягом якого дитина ОСОБА_15 проживає з матір`ю, зокрема з 1 липня по 5 серпня кожного року.

При цьому із довідки Комунальної школи Ла-Брюєр Північ (а.с.141) вбачається, що учениця ОСОБА_15 , народжену ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Нюмар відвідувала школу з 22.01.2007 року по 28.06.2013року саме у місті, де проживала разом із батьком.

Окрім того, як установлено у судовому засіданні, після отримання даного позову і виявлення неправдивих даних про право опіки ОСОБА_5 над неповнолітньою ОСОБА_15 відповідач звернувся із листом до ОСОБА_13 , яка представляє службу із захисту дітей у Фінляндії, яка листами (а.с.142-144) підтвердила, що відповідно до наданих судових рішень мати не має права опіки на дитиною і оскільки дитина з ним на законних підставах справа у службі з захисту дітей закрита.

Таким чином, суд приходить до переконання, що на час розгляду справи підстав вважати, що відбулося незаконне переміщення дитини до батька в Україну, або утримання дитини в супереч положенням статті 3 Конвенціїї про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей не має, неповнолітня ОСОБА_15 , народжену ІНФОРМАЦІЯ_3 на законних підставах проживає з батьком.

При цьому, суд звертає увагу, що ОСОБА_10 подаючи заяву про повернення дитини повідомила неправдиві дані про те, що вона користується правом опіки на дитиною починаючи від народження, а відповідач має право лише на тимчасове побачення із дитиною, а також що дитина від народження проживала з матір`ю у Гельсинкі по вул. Агриколанкату з 07.06.2004 року.

У відповідності до частини 1 та 2 статті 3 Конвенціїї про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Статтею 12 Конвенції визначено, що Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

З врахуванням отриманих та перевірених у судовому засіданні доказів, а також висловленої позиції дитини у ході розгляду справи, суд приходить до висновку про безпідставність заявленого позову, оскільки опікуном неповнолітньої ОСОБА_15 , народженої ІНФОРМАЦІЯ_3 є відповідач, який наділений повноваженнями дбати про неї, утримувати та обирати місце їх спільного проживання. Неповнолітня ОСОБА_15 підтвердила суду, що бажає проживати із батьком в Україні і заперечує проти повернення її до матері через заподіяну психологічну травму.

А тому суд приходить до переконання що позовні вимоги є безпідставними, у зв`язку із чим позов до задоволення не підлягає.

Керуючись положеннями статтей 2, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

в задоволенні позову Міністерства юстиції України в особі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) в інтересах ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ) до ОСОБА_2 ( ОСОБА_7 ) про забезпечення повернення неповнолітньої дитини ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Фінляндської Республіки - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення через місцевий суд до Львівського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

позивач: Міністерства юстиції України, 01001, м. Київ, вул. архітектора Городецького, 13; ідентифікаційний код юридичної особи 00015622;

в особі: Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів), місцезнаходження: 79000, м. Львів, вул. Шашкевича, 1; ідентифікаційний код юридичної особи 43317547;

в інтересах: ОСОБА_10 ), місце проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ( ОСОБА_7 ), зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Дата складення повного тексту рішення суду 12 березня 2020 року.

Суддя: Гирич С. В.