Дата документу 09.12.2020 Справа № 335/9931/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/9931/17 Головуючий у 1-й інстанції: Рибалко Н.І.
Провадження №22-ц/807/3104/19 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Кримської О.М., Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Максименко Володимира Івановича на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Мельник Олена Геннадіївна, Запорізький міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про визнання недійсним заповіту та укладеного шлюбу,-

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Мельник Олена Геннадіївна, Запорізький міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, в якому з урахуванням уточненої позовної заяви, поданої 12 вересня 2017 року, просив про визнання недійсним заповіту та укладеного шлюбу.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько, ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилася спадщина, яку він, як єдиний спадкоємець за законом, мав намір прийняти. Тоді ж ОСОБА_1 дізнався, що незадовго до смерті батько уклав шлюб із ОСОБА_2 та склав на її ім`я заповіт, відповідно до якого заповів їй усе своє майно.

Вважає, що під час здійснення вказаних дій мав місце дефект волі у померлого, оскільки той тривалий час хворів на онкологічне захворювання, а з кінця 2016 року припинив рухатися і майже не розмовляв.

ОСОБА_2 з жовтня 2014 року здійснювала догляд за хворим батьком, у зв`язку з чим проживала з ним за однією адресою. Скориставшись безпорадним станом ОСОБА_3 , вона шляхом зловживання довірою хворого уклала із ним шлюб та змусила скласти заповіт.

Через онкологічне захворювання померлий ОСОБА_3 на час складання заповіту та укладання шлюбу приймав психотропні та сильнодіючі знеболювальні засоби, відтак не міг усвідомлювати своїх дій та керувати ними. Зазначене відповідно до норм сімейного і цивільного законодавства є підставою визнання заповіту та укладеного шлюбу недійсними.

Із урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 , просив суд:

Визнати недійсним шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Визнати недійсним заповіт, укладений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Мельник Оленою Геннадіївною.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Мельник Олени Геннадіївни, Запорізького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про визнання недійсним заповіту та шлюбу, залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 , адвокат Максименко Володимир Іванович подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 серпня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, наданим відповідачем та не звернув уваги на терміновість укладення шлюбу, який був зареєстрований за півтора місяця до смерті ОСОБА_3 , тобто, він був вже тяжко хворим та не міг усвідомлювати наслідків своїх дій та безпідставно проігнорував факт того, що ОСОБА_3 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, у зв`язку зі станом його здоров`я, що підтверджується інформацією викладеною в медичній картці і Висновках експерта №158 з проведення посмертної судово-психіатричної експертизи, складеного КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради 28 березня 2019 року, де зазначено, що ОСОБА_3 почав тяжко хворіти з 08 липня 2013 року, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання укладеного шлюбу та заповіту недійсними.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_2 , адвокат Кравченко О.В., зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Мельник Олена Геннадіївна, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується наявним в матеріалах справи поштовим повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення (т. 2 а.с. ) до апеляційного суду не з`явилася, надала клопотання, в якому просила розглядати апеляційну скаргу без її участі, проти задоволення апеляційної скарги заперечувала.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином провідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вказане, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності Приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Мельник О.Г.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із відсутності правових підстав для визнання заповіту, складеного ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 та шлюбу, зареєстрованого між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , недійсними, оскільки підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та ( або) керуати ними і в онову рішення суду про недійсніиь правочину не може покладатися висновок експертизи, який грунтується на припущеннях. Висновком посмертної судово-психіатричної експертизи №158 від 28 березня 2019 року, не встановлено абсолютну неспроможність ОСОБА_3 усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними на момент укладання шлюбу 21.02.2017 і складання заповіту 24.02.2017, оскільки формулювання «істотно впливав» не є категоричним і не встановлює міри, до якої така його здатність була обмежена.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується, колегія суддів оскільки вони відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що згідно з свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим відділом запису актів громадянського стану Виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів міста Запоріжжя Запорізької області 10 січня 1992 року, актовий запис № 68, ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 . (т.1 а.с. 4).

21 лютого 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 подали до Запорізького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області заяву про державну реєстрацію шлюбу, яку зареєстровано в журналі за № 243/17.8-05.02-58, у реєстрі за № 9.(т.2 а.с. 10-11).

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 21 лютого 2017 року, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 21.02.2017, копією актового запису про шлюб № 102 від 21 лютого 2017 року. (т.1 а.с. 87).

Відповідно до заповіту, посвідченого Мельник О.Г., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, 24 лютого 2017 року за реєстраційним № 110, все його майно, де б воно не було із чого б воно не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день його смерті, і на що він за законом матиме право, ОСОБА_3 заповіт ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Указаний заповіт посвідчений у приміщенні, що є робочим місцем приватного нотаріуса за адресою: АДРЕСА_1 о 12 годині 00 хвилин і зареєстрований у Спадковому реєстрі 24.02.2017 о 12 годин 03 хвилини, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 46882349. (т.1 а.с. 88).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим Хортицьким районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 12 квітня 2017 року, актовий запис № 150. (т.1 а.с. 7).

Згідно із довідкою, виданою Запорізьким центром первинної медико-санітарної допомоги № 5 17 лютого 2017 року, ОСОБА_3 перебуває на «Д» обліку з діагнозом «Рак лівої гайморової пазухи»; є нетранспортабельним та отримує паліативне лікування. (Т.1 А.С. 10).

Відповідно до довідки № 01-05/1262, виданої Комунальною установою «Запорізький обласний клінічний онкологічний диспансер» 09 листопада 2018 року, під час перебування на стаціонарному лікування хворому ОСОБА_3 наркотичні, сильнодіючі психотропні речовини не застосовувались.

Згідно з інформацією, наданою Комунальним некомерційним підприємством «Запорізький центр первинної медико-санітарної допомоги № 5» 19.11.2018 за № 01-15/2764, ОСОБА_3 спостерігався у сімейного лікаря та онколога КУ «ЗМКБЛ № 9» з 10 листопада 2015 року. При лікуванні пацієнта наркотичні, сильнодіючі психотропні речовини не застосовувались.

Відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_4 , виданої Запорізьким домобудівельним комбінатом 16.07.1983, ОСОБА_3 працював електрогазозварником у ПАТ «Запорізький завод феросплавів» з 17.09.2014 до 03.02.2016. (т.1 а.с. 89-92).

Згідно із довідкою № 242 від 02.11.2017, виданої ПАТ «Запорізький завод феросплавів», ОСОБА_2 працює машиністом крану металургійного виробництва 3 розряду з 23.11.2015 по теперішній час.(т.1 а.с. 93).

Відповідно до висновку експерта №158 з проведення посмертної судово-психіатричної експертизи, складеного Комунальною установою «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради 28.03.2019, «на період, що цікавить суд, змін в інтелектуально-мнестичній сфері, ознак порушеної свідомості, хворобливого сприйняття навколишнього не відмічено. Тому, на час укладення шлюбу 21.02.2017 та на час складення заповіту ІНФОРМАЦІЯ_3 ступінь психічних розладів був такий, що істотно впливав (обмежував) на його здатність розуміти значення своїх дій і керувати ними. ОСОБА_3 , 1965 р.н., на час укладення шлюбу 21.02.2017 та на час складення заповіту ІНФОРМАЦІЯ_3 виявляв ознаки психічного розладу у вигляді органічного емоційно-нестійкого (астенічного) розладу помірно-вираженого ступеню внаслідок ракової інтоксикації, обумовленої раком гайморової пазухи. На час укладення шлюбу 21.02.2017 та на час складення заповіту 24.02.2017, ступінь психічних розладів був такий, що істотно впливав (обмежував) на його здатність розуміти значення своїх дій і керувати ними». (т.1 а.с. 207-215).

Згідно із ч. 1 ст. 21 Сімейного кодексу України (далі СК України) шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства.

Згідно з частиною другою статті 24 СК України реєстрація шлюбу з особою, яка визнана недієздатною, а також з особою, яка з інших причин не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, має наслідки, встановлені статтями 38-40 цього Кодексу.

Відповідно до статті 38 СК України підставою недійсності шлюбу є порушення вимог, встановлених статтями 22, 24-26 цього Кодексу.

Статтею 42 СК України право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу, батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особи, яка визнана недієздатною, або особи, дієздатність, якої обмежена.

Відповідно до статті 44 СК України у випадках, передбачених статтями 39-41 цього Кодексу, шлюб є недійсним від дня його державної реєстрації.

В абз. 2 п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що за рішенням суду шлюб обов`язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі фіктивності (ст. 40 СК України). Шлюб не може бути визнано недійсним, якщо на момент розгляду справи відпали обставини, які засвідчують відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім`ю.

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Положеннями статті 1257 ЦК України передбачений вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним.

Відповідно до частин першої та другої вказаної норми, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Отже, на заповіт як односторонній правочин, розповсюджуються загальні норми цивільного законодавства стосовно підстав та наслідків визнання недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Згідно зі статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу.

Частиною третьою, п`ятою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Статтею 3 Закону України "Про психіатричну допомогу" визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Тобто, для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідне обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях.

Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) виклав висновок про застосування норми права, відповідно до якого підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 травня 2019 у справі № 372/830/17-ц (провадження № 61-39444св18), від 22 травня 2019 року у справі № 234/9293/14-ц (провадження № 61-2968св19) та від 06 лютого 2020 року у справі № 495/538/16-ц (провадження № 61-43716св18).

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може гуртуватись на припущеннях.

Як вбачається з висновку експерта № 158 з проведення посмертної судово-психіатричної експертизи, складеного Комунальною установою «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради 28.03.2019, комісія прийшла до висновку, що на період, що цікавить суд, змін в інтелектуально-мнестичній сфері, ознак порушеної свідомості, хворобливого сприйняття навколишнього не відмічено. Тому, на час укладення шлюбу 21.02.2017 та на час складення заповіту ІНФОРМАЦІЯ_3 ступінь психічних розладів був такий, що істотно впливав (обмежував) на його здатність розуміти значення своїх дій і керувати ними. ОСОБА_3 , 1965 р.н., на час укладення шлюбу 21.02.2017 та на час складення заповіту ІНФОРМАЦІЯ_3 виявляв ознаки психічного розладу у вигляді органічного емоційно-нестійкого (астенічного) розладу помірно-вираженого ступеню внаслідок ракової інтоксикації, обумовленої раком гайморової пазухи. На час укладення шлюбу 21.02.2017 та на час складення заповіту 24.02.2017, ступінь психічних розладів був такий, що істотно впливав (обмежував) на його здатність розуміти значення своїх дій і керувати ними».

Отже, висновком судово-психіатричного експерта Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради № 158 від 28 березня 2019 року не встановлена абсолютна неспроможність ОСОБА_3 розуміти значення своїх дій та керувати ними в момент укладання шлюбу 21.02.2017 року та вчинення заповіту 24 лютого 2017 року, що є підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України.

Формування, наведене у висновку експерта від 28.03.2019 року, а саме « … ступінь психічних розладів був такий, що істотно впливав ( обмежував) на його здатність розуміти значення своїх дій і керувати ними» не встановлює міри, до якої така здатність ОСОБА_3 була обмежена, а відтак і не свідчить про абсолютну ( стовідсоткову) неспроможність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.

Крім того, матеріали справи не містять доказів ані призначення, ані вживання ОСОБА_3 медичного препарату «Трамадол» на час укладення шлюбу та вчинення спірного заповіту. Відповідно до інформації Комунальної учстанови «Запорізький обласний клінічний онкологічний диспансер» та Комунального некомерційного підприємства «Запорізький центр первинної медико-санітарної допомоги № 5», до ОСОБА_3 під час перебування та обліку у вказаних лікувальних установах наркотичні, сильнодіючі психотропні речовини не призначались і не застосовувались.

Суд встановив, що зміст заповіту прочитаний заповідачем та підписаний безпосередньо ним у присутності нотаріуса, посвідчений нотаріусом, який перевірив дієздатність заповідача і з`ясував його дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок його смерті.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, враховуючи вказані норми матеріального права, встановививши фактичні обставини справи, які маєть суттєве значення для її вирішеня, встановививши, що позивачем не доведено обставини, що в момент укладення шлюбу 21.02.2017 та на час складання заповіту 24.02.2017 року ОСОБА_3 не усвідомлював своїх дій та не міг ними керувати, дійшов обгрунтованого висновку про те, що не має підстав, відповідно до частини першої статті 225 ЦК України визнавати шлюб та заповіт недійсними.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_3 не міг самостійно подати заяву про державну реєстрацію шлюбу та бути присутнім під час такої реєстрації, через те, що мав спотворену хворобою зовнішність і з кінця 2016 року припинив рухатися і майже не розмовляв не заслуговують на увагу, оскільки зазначені твердження спростовуються письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи, а саме: заявою про державну реєстрацію шлюбу, копією актового запису про шлюб, фотокарткою із зображенням відповідача та ОСОБА_3 у приміщенні відділу ДРАЦС, зробленою 21.02.2017, у день реєстрації шлюбу.(а.с.95).

Крім того, достовірність підписів ОСОБА_3 на заяві про державну реєстрацію шлюбу та на актовому записі про шлюб позивачем не оспорювалася.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом при ухваленні рішення не було враховано терміновість укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 шлюбу, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 32 СК України шлюб реєструється після спливу одного місяця від дня подання особами заяви про реєстрацію шлюбу. За наявності поважних причин керівник державного органу реєстрації актів цивільного стану дозволяє реєстрацію шлюбу до спливу цього строку.Підстави державної реєстрації шлюбу у скорочені строки закріплені у ч. 2 ст. 32 СК України, згідно з якою у разі вагітності нареченої, народження нею дитини, а також якщо є безпосередня загроза для життя нареченої або нареченого, шлюб реєструється в день подання відповідної заяви або у будь-який інший день за бажанням наречених протягом місяця.

Аналогічні положення містяться в ч.9 глави 2 Розділі ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану.

Тобто, законом прямо передбачено пришвидшену процедуру укладення шлюбу за наявності певних підстав, які були наявні та враховані в даному випадку.

Посилання в апеляційній скарзі на положення п. 4.7. Правил державної реєстрації актів цивільного стану, як на підставу необхідності надання документів, що підтверджують вказані вище факти, є юридично неспроможними, оскільки наведені Правила такого пункту взагалі не містять. Обов`язок подання відповідних документів встановлений для наречених п.9 глави 2 розділу ІІІ Правил.

Твердження заявника про відсутнівсть почуттів між відповідачкою та ОСОБА_3 спростовуються показаннями свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 наданими в судовому засіданні 18 лютого 2020 року.

Враховуючи викладене апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, що укладаючи шлюб та складаючи оспорюваний заповіт, ОСОБА_3 усвідомлював значення своїх дій та мав здатність керувати ними, що підтверджується відповідними доказами та показаннями свідків, а тому відсутні підстави для визнання шлюбу укладеного 21лютого 2017 року та заповіту, складеного 24 лютого 2017 року недійсними.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальні частині рішення суду першої інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги не свідчать про порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неправильного застосування норм процесуального права, що вплинули на правильність по суті та законність оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення - без змін.

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції судове рішення не змінює та не ухвалює нове рішення підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Максименко Володимира Івановича залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 серпня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 14 грудня 2020 року.

Головуючий суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Кримська О.М.