Номер провадження: 22-ц/813/6732/20
Головуючий у першій інстанції Огренич І. В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів Сєвєрової Є.С., Вадовської Л.М.,

з участю секретаря Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 травня 2017 року, постановленого під головуванням судді Огренич І.В., -

в с т а н о в и в:

У серпні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , третя особа Київська районна адміністрація Одеської міської ради, про визнання дій щодо реєстрації у предметі іпотеки третіх осіб неправомірними, анулювання реєстрації та виселення неправомірно зареєстрованих осіб.

Позов мотивовано тим, що рішенням Київського районного суду м. Одеси

від 24 вересня 2015 року у цивільній справі № 520/11263/13-ц позовні вимоги

ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 01 липня 2005 року № ODH0GL00492305, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , у розмірі 32 932,96 доларів США, що в еквіваленті становить 710 693,28 грн, звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки.

Договором іпотеки, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , передбачено право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії.

Враховуючи той факт, що іпотекодержатель не надавав згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмета іпотеки, позивач вважає, що реєстрація відповідачів у квартирі, що знаходиться в іпотеці, є порушенням умов договору. Отже, відповідачі зареєстровані у житловому приміщенні з порушенням умов законодавства, а тому підлягають виселенню.

Посилаючись на вказані обставини, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило визнати дії ОСОБА_1 щодо реєстрації у предметі іпотеки її, ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , неправомірними та вчиненими з порушенням умов законодавства та виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предметі іпотеки), розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , зі зняттям із реєстраційного обліку.

Заочним рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 травня 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Не погоджуючись з рішення суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та задовольнити позов, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права (а.с. 98-101 т. 1).

Апеляційна скарга мотивована тим, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується у порядку звернення стягнення за рішенням суду.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не подано.

Постановою Одеського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 травня 2017 року змінено в частині мотивування підстав відмови у задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення залишено без змін (191-195 т. 1).

Постановою Верховного Суду від 01 квітня 2020 року постанову Одеського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року в частині залишення без змін заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 травня 2017 року про відмову у виселенні відповідачів скасовано, справу в цієї частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 237-242 т. 1).

В судове засідання призначене на 07 грудня 2020 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи були сповіщені належним чином ( а.с. 76-79, 81-83 т. 2).

На адресу суду надійшла заява від Київської районної адміністрації, як органу опіки та піклування з проханням розгляду справи за їх відсутності (а.с. 99-101 т. 2).

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, та від яких не надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (11 грудня 2020 року).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів, суд виходив із того, що банком не повідомлено відповідачів про необхідність виселення, а отже, відсутнє виконання припису, встановленого частиною другою статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частиною 3 статті 109 ЖК Української РСР.

Проте, погодитися з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека як різновид застави, предметом якого є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 Закону України «Про іпотеку».

За правилами частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом статті 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК України регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК України, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються, як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК України.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Таким чином, основною обставиною, яку слід з`ясувати при розгляді цієї справи, є те, чи придбано квартиру, яка стала предметом іпотеки , за кредитні кошти, чи ні. Саме від цього залежить можливість виселення відповідача з іпотечного житла з наданням чи без надання іншого жилого приміщення.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові ВС від 24 червня 2020 року у справі №139/839/19.

Як вбачається з матеріалів справи, 09 червня 2005 року ОСОБА_1 подала на адресу АТ КБ «ПриватБанк» анкету-заяву, зазначивши ціль кредитування: на купівлю житла в кредит (а.с. 92-93 т. 2).

01 липня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № ODH0GL00492305 (а.с. 5 - 6 т. 1).

Відповідно до пункту 1.1 кредитного договору банк зобов`язався надати кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 19 457,00 доларів США строком до 01 липня

2020 року, а відповідач зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, встановленими кредитним договором.

Кредит в розмірі 19 457 доларів США отримано на придбання нерухомості у сумі 17000 доларів США та сплату страхових платежів у сумі 2457 доларів США (а.с. 5 т 1).

Відповідно до Договору купівлі-продажу від 04 липня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, Лохманчук Т.В. придбала у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 95-96 т. 2).

Відповідно до п.3.1 Договору купівлі-продажу від 04 липня 2005 року, продаж квартири сторонами вчиняється за 15 917 грн. (а.с. 95 т. 2).

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 04 липня 2005 року сторони уклали договір іпотеки (а.с. 7-8 т. 1).

Відповідно до пункту 16 іпотечного договору сторони узгодили, що іпотекодавець має право користуватися предметом іпотеки виключно за його цільовим призначенням.

Таким чином, враховуючи умови договору купівлі - продажу, умови кредитування та ціль отримання кредиту - для придбання нерухомості, а саме квартири, з урахуванням того, що ОСОБА_1 не вказувала, що за рахунок кредитних коштів була придбана якась інша нерухомість, слід дійти висновку, що все це у своїй сукупності свідчить про те, що квартира АДРЕСА_3 - була придбана за кредитні кошти.

Всі ці обставини не були з`ясовані судом першої інстанції, суд при розгляді справи послався лише на ту обставину, що не було направлення досудової вимоги про виселення.

Однак, колегія з таким висновком суду не погоджується за таких підстав.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно з частиною другою статті 39 цього Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Частина друга названої статті передбачає, що після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Чинне законодавство не містить вимоги про необхідність одночасного заявлені вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, тому право обрання способу захисту, відповідно, належить іпотекодержателю.

Системний аналіз наведених положень Закону дає підстави для висновку, що вимога частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» щодо направлення іпотекодержателем на адресу осіб, які проживають в іпотечному майні, письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише позасудових способів звернення стягнення на предмет іпотеки, і не застосовується у випадку, коли звернення стягнення на предмет іпотеки відбулось (відбувається) за рішенням суду.

Так судом встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 01 липня 2005 року № ODH0GL00492305, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , у розмірі 32 932,96 доларів США, що в еквіваленті становить 710 693,28 грн, звернуто стягнення на квартиру загальною площею 65,50 кв. м, житловою 39,20 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 80-85 т. 1).

За обставинами встановленим у цій справі, звернення стягнення на предмет іпотеки відбулось на підставі судового рішення, тому висновок суду першої інстанції, про відмову у задоволенні вимоги про виселення, оскільки іпотекодержатель не направив досудову вимоги за 30 днів про добровільне виселення, не відповідає нормам матеріального права.

За таких підстав, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, колегія суддів, з урахуванням встановлених обставин, дійшла висновку про те, що рішення суду підлягає скасуванню як таке, що постановлене з неповним з`ясуванням фактичних обставин справи, що потягло за собою невірне застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що у квартирі АДРЕСА_3 (предмет іпотеки) з 19 жовтня 2005 року зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , якого також зареєстровано у зазначеній квартирі у 2012 році.(а.с. 12, 22, 24 т. 1).

Положенко ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується актовим записом (а.с. 62 т. 2).

Виходячи з положень статті 156 ЖК України, члени сім`ї власника житлового будинку мають право користуватися жилим приміщенням за наявності права власності на будинок у особи, членами сім`ї якої вони є, із припиненням права власності особи втрачається і їх право користування жилим приміщенням як членів її сім`ї.

Таким чином, оскільки квартира АДРЕСА_3 була придана ОСОБА_1 за кредитні кошти, тому, виходячи з положень частини другої статті 109 ЖК УРСР, вимоги про виселення відповідачів підлягають до задоволення.

Відповідно до Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207, зокрема пункту 26, однією з підстав зняття з реєстрації місця проживання особи є рішення суду, яке набрало законної сили, про виселення.

Отже, апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції до скасування як таке, що ухвалене без повного та всебічного з`ясування фактичних обставин справи, з невірним застосуванням норм матеріального права.

Одночасно, колегія суддів дійшла висновку про закриття провадження в частині позовних вимог до ОСОБА_2 , з наступних підстав.

Пунктом 1 частини першої статті 1219 ЦК України передбачено, що не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою, зокрема особисті немайнові права.

Відповідно до п.7 ч. 1ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Смерть фізичної особи як підстава для процесуального правонаступництва має універсальний характер. Процесуальне правонаступництво - це заміна сторони або третьої особи (правопопередника) іншою особою (правонаступником) у зв`язку з вибуттям із процесу суб`єкта спірного або встановленого рішенням суду правовідношення, за яким до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов`язки правопопередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього. Допускається правонаступництво у справі за позовами про право, яке за своєю природою є майновим та тісно не пов`язані з особою суб`єкта.

Судом встановлено, що у серпні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , третя особа Київська районна адміністрація Одеської міської ради, про визнання дій щодо реєстрації у предметі іпотеки третіх осіб неправомірними, анулювання реєстрації та виселення неправомірно зареєстрованих осіб.

Положенко ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується актовим записом (а.с. 62 т. 2).

Правовідносини щодо виселення особи є нерозривно пов`язаними з особою, та не допускають правонаступництва, оскільки нерозривно пов`язані з особою позивача.

Таким чином, оскільки правовідносини, що склалися між сторонами щодо виселення не допускають правонаступництва, так як нерозривно пов`язані з особою позивача, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження у справі слід закрити на підставі п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки позовні вимоги заявлені до ОСОБА_2 про виселення не допускають правонаступництва.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 377 ЦПК України, якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

Оскільки, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, апеляційний суд в порядку частини 13 статті 141 ЦПК України здійснює розподіл судових витрат: так, як позовну заяву та апеляційну скаргу задоволено з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 2600 грн. 50 коп. з кожного відповідача (за подання позовної заяви 1378 грн., за подання апеляційної скарги 2067 грн., та за подання касаційної скарги 2756 грн., а всього 5201 грн. / 2 (кількість відповідачів) = 2 600,50 грн.)

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 377, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 травня 2017 року в частині виселення скасувати та прийняти постанову.

Позов акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , третя особа Київська районна адміністрація Одеської міської ради, про виселення задовольнити.

Виселити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з квартири АДРЕСА_3 .

Провадження по цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про визнання дій щодо реєстрації у предметі іпотеки третіх осіб неправомірними, анулювання реєстрації та виселення неправомірно зареєстрованих осіб закрити на підставі п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» по 2 600,50 грн. з кожного понесених судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 11 грудня 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Є.С. Сєвєрова

______________________________________ Л.М. Вадовська