Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2020 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н. М.,

при секретарі судового засідання Волошиній А.М.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача - адвоката Степанова О.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду районного суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину за минулий час, -

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача - ОСОБА_2 , в якому просить стягнути на свою користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , 2004 року народження за минулі три роки з 01 вересня 2016 року по 01 вересня 2019 року у розмірі 84 748 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що з відповідачкою перебував у шлюбі з грудня 2002 року до лютого 2015 року, від шлюбу мають спільного неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 18.02.2015 року у справі №758/425/15-ц шлюб між ними було розірвано. Під час судового розгляду справи про розірвання шлюбу судом встановлено відсутність спору про визначення місця проживання дитини. Утриманням сина з дня його народження займається одноособово батько. Відповідачка довгий час з чином не спілкувалась, вихованням сина не переймалась, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. При цьому, з лютого по серпень 2016 року спільний син за спільною згодою проживав разом з відповідачем, та з серпня 2016 року повернувся проживати з батьком, не виявляючи бажання повернутись проживати з матір`ю. На сьогодні, син досяг підліткового віку, тому витрати на його утримання зростають, зокрема, і на навчання в музичній школі.

Ухвалою Подільського районного суд міста Києва від 30.09.2019 р. відкрите провадження у справі з призначенням розгляду в порядку спрощеного провадження з викликом сторін.

Від відповідача надійшов відзив на позов, згідно якого відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що у 2014 році, під час її перебування у відпустці позивач вивіз її речі на дачну садибу, та змінив замки квартирі спільного проживання за час шлюбу. При цьому, її намагання спілкуватись з сином - не закінчувались успіхом через постійне налаштування батька сина проти неї, зазначила, що добровільно сплачує аліменти на утримання дитини.

Позивачем надано відповідь на відзив, в якій позивач стверджує про те, що він одноособово ніс і додаткові витрати на дитину щодо її відпочинку та не заявляв до стягнення з відповідача їх частини, додавши копії рішень судів про залишення позовів ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання сина та визначення місця проживання дитини - без розгляду.

В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав в повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам. Додав, що спільний син проживає разом з ним постійно з вересня 2015 року, з заявою про стягнення аліментів на утримання дитини до досягнення нею повноліття звернувся до суду одночасно з подачею даного позову в вересні 2019 р.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що після розлучення син проживав разом з нею до вересня 2016 року. При цьому, позивач за отриманням допомоги на утримання сина до відповідача не звертався, зазначила, що телефонує сину регулярно, та позивач відповідає на телефонні дзвінки, в яких кожного разу повідомляє, що у їх спільної дитини все є. Також пояснила, що з моменту подачі позову до суду про стягнення аліментів до повноліття дитини (суддя Васильченко О.В., справа № 758/11342/19) добровільно сплачує 1/4 частину свого доходу аліментів на утримання сина.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов.

Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції м. Києва 02.11.2004 року, актовий запис № 2328.

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Подільського районного суду міста Києва від 18.02.2015 року у справі №758/425/15-ц.

Згідно вищевказаного рішення суду, спору про місце проживання дитини при розірванні шлюбу не було, але з даного рішення не вбачається, з ким залишалась проживати дитина після розірвання шлюбу між сторонами.

Місце проживання позивача з 11.04.2008 р. зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи.

Місце проживання дитини сторін з 27.05.2019 р. зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи, що співпадає із зареєстрованим місцем проживання позивача у справі.

Місце проживання відповідача з 13.05.2004 р. зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи.

Дитина сторін у справі проживає з позивачем з вересня 2016 р., що не оспорює відповідач.

Ухвалою Подільського районного суду м.Києва від 02.02.2017 р. залишено без розгляду позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі ст.207 ч.1 п.3 ЦПК України (2004 р.) в зв`язку з повторною неявкою позивача (справа № 758/6995/16-ц).

Ухвалою Подільського районного суду м.Києва від 14.02.2017 р. залишено без розгляду позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Оболонської РДА у м.Києві про визначення місця проживання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі ст.207 ч.1 п.3 ЦПК України (2004 р.) в зв`язку з повторною неявкою позивача (справа № 758/11107/16-ц).

Згідно зі ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Виходячи з норми, закріпленої в ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

З огляду на ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи, керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом ч.1, ч. 2, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, а тому задоволенню не підлягають.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої

статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років (ч.1,2 ст.191 СК України).

Відповідно до ч.ч.1,2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини, частинами сьомою, восьмою статті 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. В усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У статті 18 Конвенції про права дитини зазначено про необхідність докладання всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної і однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язку щодо дитини.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Судом встановлено, що з вересня 2016 р. неповнолітній син сторін у справі - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - проживає з позивачем як батьком дитини, що визнає відповідач у справі.

Присудження аліментів за минулий час регламентується положеннями ч.2 ст.191 СК України, відповідно до якої аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

А відтак, позивач має довести, що мали місце: а) свої власні дії, спрямовані на одержання аліментів; б) дії відповідача щодо ухилення від сплати таких аліментів.

Під ухиленням від сплати аліментів у юридичній науці розуміють як пряму відмову від надання утримання, так і різні дії (бездіяльність) зобов`язаної особи, спрямовані на повне чи часткове ухилення від сплати аліментів: приховання особою дійсного розміру свого заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплаті аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов`язків щодо утримання. Ухилення від сплати аліментів завжди припускає винні навмисні дії (бездіяльність). Тому позивач має представити суду докази того, що у той чи інший спосіб відповідач свідомо прагнула ухилитися від виконання обов`язків щодо утримання дитини.

Таким чином, не заслуговують на увагу доводи позивача, що відповідач ухилялася від сплати аліментів за минулий період, оскільки такі доводи не підтверджені належними та допустимими доказами, а відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи із аналізу обставин, що склались у справі, з моменту розлучення і до вересня 2019 р. позивачем не заявлявся позов про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження звернення його до відповідача з вимогою про плату аліментів, що свідчить про те, що позивача цілком влаштовувала дана ситуація та цілковите усвідомлення ним даних обставин. Отже, протягом цього періоду часу позивач як батько, з яким проживає дитина, не вживав жодних дій, спрямованих на одержання аліментів з відповідача як матері дитини, що проживає окремо. Відповідний позов ним було подано лише у вересні 2019 році.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки є безпідставними та такими, що не засновані на законі.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, а при зверненні до суду позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі ст.5 п.3 Закону України «Про судовий збір», то судові витрати у вигляді судового збору не підлягають до стягнення зі сторін.

Витрати на правничу допомогу до стягнення відповідачем не заявлялись, а відтак суд не вирішує дане питання.

На підставі наведеного, ст. 55 Конституції України, ст.ст.191 СК України, керуючись ст.ст.4, 10, 12, 13, 76-80, 81, 89, 141, 258-259, 263, 264, 265, 268, 273, 279 354 ЦПК України, п.15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.), -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) про стягнення аліментів на дитину за минулий час - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Подільський районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Подільського районного

суду м. Києва Н.М. Ларіонова