Справа № 130/2200/20
Провадження № 22-ц/801/2153/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Заярний А. М.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 рокуСправа № 130/2200/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Оніщука В.В.,

суддів: Голоти Л.О., Рибчинського В.П.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: слідчий СВ Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області Майченко Анатолій Миколайович, заступник начальника СВ Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області Рощепа Анатолій Андрійович, начальник СВ Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області Олексюк Володимир Володимирович, Жмеринський ВП ГУНП у Вінницькій області, прокурор Жмеринської місцевої прокуратури Омельчук Аліна Володимирівна, Жмеринська місцева прокуратура, ГУНП у Вінницькій області, Вінницька обласна прокуратура, Держава Україна в особі Державної казначейської служби України,

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 15 жовтня 2020 року, постановлену у складі судді Заярного А.М.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до слідчого СВ Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області Майченка Анатолія Миколайовича, заступника начальника СВ Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області Рощепи Анатолія Андрійовича, начальника СВ Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області Олексюка Володимира Володимировича, Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області, прокурора Жмеринської місцевої прокуратури Омельчук Аліни Володимирівни, Жмеринської місцевої прокуратури, ГУНП у Вінницькій області, Вінницької обласної прокуратури, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди за невиконання відповідачами вимог ст.ст. 5, 33, 39, 36 КПК України.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 15 жовтня 2020 року вищевказану позовну заяву повернуто позивачу.

Не погодившись із зазначеною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на незаконність та необгрунтованість оскаржуваної ухвали, порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив скасувати ухвалу і направити справу для продовження розгляду. На думку скаржника, суд першої інстанції безпідставно позбавив його права на доступ до правосуддя.

Відзив на апеляційну скаргу від інших учасників справи впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.

Апеляційна скарга на підставі статті 369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до слідчого СВ Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області Майченка Анатолія Миколайовича, заступника начальника СВ Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області Рощепи Анатолія Андрійовича, начальника СВ Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області Олексюка Володимира Володимировича, Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області, прокурора Жмеринської місцевої прокуратури Омельчук Аліни Володимирівни, Жмеринської місцевої прокуратури, ГУНП у Вінницькій області, Вінницької обласної прокуратури, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди за невиконання відповідачами вимог ст.ст. 5, 33, 39, 36 КПК України.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що за заявою ОСОБА_1 було порушено кримінальну справу, однак за час досудового розслідування відповідачами навмисне не було виконано вимоги КПК України, що призвело до закриття даної кримінальної справи. Спосіб захисту визначений згідно вимог ст. 1179, 1174, 1176 ЦК України і розмір моральної шкоди обґрунтовано з посиланням на похилий вік та порушення його права на швидке, неупереджене слідство.

Повертаючи позовну заяву суд першої інстанції виходив з того, що дії ОСОБА_1 не відповідають завданням та суперечать засадам цивільного судочинства, останній допустив зловживання процесуальними правами, оскільки подав до суду аналогічний, завідомо безпідставний позов, який має очевидно штучний характер.

Постановляючи ухвалу, суд керувався п. 3 ч. 2, ч. 3 ст. 44 ЦПК України, відповідно дійшовши висновку, що подача позову ОСОБА_1 є зловживанням процесуальними правами.

Однак, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду, так як він не ґрунтується на вимогах цивільного процесуального права.

Зловживання процесуальними правами - це особливий вид юридично значущої поведінки, яка полягає у діях (бездіяльності) учасника процесу, що суперечать завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Аналогічні правові позиції, викладені Верховним Судом у постанові від 19 серпня 2020 року у справі №654/4781/18.

Судом першої інстанції вказано, що відповідно до статистичних даних роботи Жмеринського міськрайонного суду за допомогою автоматизованої системи документообігу КП «Д-3», позивач ОСОБА_1 за період з 01.01.2019 до 21.09.2020 звертався до Жмеринського міськрайонного суду 129 разів.

Також суд зазначив, що за тотожними або аналогічними позовами ОСОБА_1 відповідачами у даних справах виступали разом, або ж окремо 65 разів Держава України в особі Державної казначейської служби України (Таблиця №1); 130 разів працівники поліції (Таблиця №2); 53 разів працівники прокуратури (Таблиця №3), відомості про які внесені до Єдиного реєстру судових рішень.

Однак, перераховані судом першої інстанції кількість справ за позовами ОСОБА_1 та зміст позовної заяви не вказують на те, що звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 подав тотожний та аналогічний позов. Відсутні також докази, що ОСОБА_1 вже звертався з аналогічними позовами до одних й тих же відповідачів з тим самим предметом та з тих самих підстав або подавав декілька позовів з аналогічним предметом із аналогічних підстав.

Належні докази в підтвердження зловживання ОСОБА_1 процесуальними правами в матеріалах справи відсутні.

Відтак, висновок суду про те, що поданий позов є завідомо безпідставний, аналогічний та має штучний характер, є необґрунтованим та грунтується на припущеннях.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

У ст. 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Право на ефективний судовий захист закріплено також у ст. 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року (далі - Конвенція).

За змістом п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа не може бути безпідставно позбавлена права на захист свого порушеного права, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Так у справі «Relief v France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Отже, повертаючи позовну заяву позивача до вирішення питання про відкриття провадження у справі, суд обмежив його право на доступ до правосуддя.

Зроблений судом першої інстанції на стадії відкриття провадження у справі висновок про завідому безпідставність позову, його штучний характер та відсутність оспорюваного права, є передчасними.

Згідно вимог ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин ухвала місцевого суду підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 369, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 15 жовтня 2020 року скасувати і справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного її тексту, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В. В. Оніщук

Судді: В. П. Рибчинський

Л. О. Голота