ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

07 грудня 2020 року

м. Харків

справа № 615/923/18

провадження № 22-ц/818/2310/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря - Кравченко О.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Валківського районного суду Харківської області від 29 січня 2020 року в складі судді Токмакової А.П.,

у с т а н о в и в :

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив виділити в натурі належну йому 1/3 частину в житловому будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , встановлену ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 19 вересня 2008 року у справі № 2-83/2008, та визначити порядок користування земельною ділянкою.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що в період з 20 січня 2007 року по 04 листопада 2008 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_3 .

22 листопада 2007 року між сторонами було укладено договір дарування, відповідно до умов якого він подарував ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

У 2008 році він звернувся до Валківського районного суду Харківської області з позовом про розірвання даного договору. 19 вересня 2008 року ухвалою суду в даній справі затверджено мирову угоду, згідно з якою сторони за обоюдною згодою домовилися провести продаж спірного будинку, після чого кожній зі сторін буде належати по 1/3 частині, у тому числі сину, грошової суми від продажу домоволодіння. Ухвала суду про затвердження мирової угоди набрала законної сили, однак на даний час її умови не виконані. Вважає, що мирова угода, затверджена судом, є письмовим договором, згідно з яким вони поділили спірне майно, визнавши, що кожен після продажу спірного домоволодіння повинен отримати вартість 1/3 частини домоволодіння. Зазначив, що звернувся до приватного виконавця Родіна Г.В. із заявою про прийняття на примусове виконання ухвали про затвердження мирової угоди, проте виконавчий документ був повернутий стягувачу.

У зв`язку з викладеним, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошову компенсацію вартості 1/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 згідно з ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 19 вересня 2008 року у справі № 2-83/2008 в розмірі 523 774 грн, а також сплачений ним судовий збір.

У серпні 2018 року відповідачка подала відзив на позовну заяву, в якому просила в задоволенні позовних вимог відмовити, застосувавши строк позовної давності.

Відзив мотивований тим, що спірний житловий будинок був їй подарований, а тому є її особистою приватною власністю.

Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 29 січня 2020 року позов залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено, що відповідачка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави.

27 лютого 2020 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про задоволення позову в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви.

03 червня 2020 року ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що спірний житловий будинок був їй подарований та є її особистою приватною власністю. Умовами мирової угоди, затвердженої між сторонами, не визначено обов`язку стягнення грошової компенсації з іншої сторони.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 20 січня 2007 року по 04 листопада 2008 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим відділом РАЦС Валківського районного управління юстиції Харківської області, актовий запис № 99.

Під час шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 13 вересня 2001 року Пісочинською селищною радою Харківського району, актовий запис № 79.

ОСОБА_3 був власником будинку на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого 21 липня 2005 року приватним нотаріусом Валківського районного нотаріального округу Харківської області Габінет Ю.І. за реєстровим № 1500 (а. с. 14).

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 02 листопада 2007 року укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Валківського районного нотаріального округу Харківської області Габінет Ю.І. за реєстровим № 3631, відповідно до умов якого ОСОБА_1 порадував, а ОСОБА_2 прийняла в дар житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 4920628.

Сторони підтвердили, що укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін.

Право власності ОСОБА_2 на будинок зареєстровано в установленому законом порядку, про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 170743706 від 18 червня 2019 року.

Ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 19 вересня 2008 року у справі № 2-83/200 року судом затверджено мирову угоду, відповідно до умов якої, сторони за обоюдною згодою проведуть продаж житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстрований у Валківському БТІ, як власність ОСОБА_2 , і кожній зі сторін після продажу буде належати по 1/3 частині грошової суми, одержаної від продажу домоволодіння, у тому числі 1/3 частини грошової суми належатиме їх сину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 94).

В спірному житловому будинку зареєстровані: ОСОБА_2 - власник, ОСОБА_4 - чоловік та ОСОБА_5 - син, що підтверджується довідкою № 1462 виданою 01 серпня 2018 року КП «Благоустрій» (а. с. 47).

04 листопада 2019 року державним реєстратором Легені І.Б. відмовлено в державній реєстрації прав та їх обтяжень на спірний житловий будинок, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на вказаний житловий будинок.

Відповідно до наданого позивачем повідомлення приватного виконавця Родіна Г.В. № 1047 від 02 грудня 2019 року щодо примусового виконання ухвали Валківського районного суду Харківської області №2-83/2008 від 19 вересня 2008 року, на підставі пункту 7 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повернуто без прийняття до виконання, оскільки ухвала не передбачає заходів примусового виконання.

Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним.

Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин третьої, четвертої статті 355 ЦК України право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом статті 64 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників (частина друга статті 369 ЦК України).

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).

Предметом договору дарування відповідно до положень статті 718 ЦК України можуть бути, зокрема, нерухомі речі та майнові права, якими дарувальник володіє.

Договір дарування нерухомої речі згідно з вимогами частини другої статті 719 ЦК України укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, з урахуванням вимог частини четвертої статті 334 ЦК України виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Майно, набуте одним із подружжя за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування відповідно до пункту 2 частини першої статті 57 СК України є його особистою приватною власністю.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки (частина друга статті 72 СК України).

Спірне нерухоме майно, набуте ОСОБА_2 як одним із подружжя за час шлюбу на підставі договору дарування, отже є її особистою приватною власністю, ухвала Валківського районного суду Харківської області від 19 вересня 2008 року у справі № 2-83/2008, якою затверджено мирову угоду між сторонами за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору дарування, є чинною та не скасована в установленому законом порядку.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав належну оцінку.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Валківського районного суду Харківської області від 29 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 14 грудня 2020 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді І.В. Бурлака

О.М. Хорошевський