Справа № 274/6898/18 Провадження № 2/0274/249/20
Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області
13.11.20 р.м. Бердичів
Суддя Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області Корбут В.В. (далі Суд), за участю секретаря судового засідання Жмурко В.І.,
розглянувши у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовомОСОБА_1 , представником якої є ОСОБА_2 ,
доОСОБА_3 , представником якого є ОСОБА_4 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:ОСОБА_5 ,
провизначення частки майна, належного померлій на праві спільної сумісної власності, та визнання права власності,
ОСОБА_1 звернулась з позовом, у якому просить визначити, що частка ОСОБА_6 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , в праві спільної сумісної власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, на якій він розміщений, становила 1/2, визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та 1/2 частку у земельної ділянки, на якій він розміщений.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_6 заповіла ОСОБА_7 , яка є її рідною онукою, частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, проте їй було відмовлено у видачі такого свідоцтва у зв`язку з неможливістю встановити розмір частки ОСОБА_6 у житловому будинку. Право власності на будинок зареєстровано за ОСОБА_3 , який є дідом ОСОБА_1 , та був чоловіком ОСОБА_6 до дня смерті останньої, та який, на думку нотаріуса, претендує на обов`язкову частку у спадщині ОСОБА_6 на підставі статті 1241 Цивільного кодексу України. Між тим, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 не проживали разом двадцять п`ять років, ОСОБА_3 цей час проживав в іншому місці у цивільному шлюбі, а відтак не має права на спадкування обов`язкової частки у спадщині ОСОБА_6 .
ОСОБА_3 проти позову заперечив та просить відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю з ОСОБА_6 , він не припиняв шлюбно-сімейних відносин з ОСОБА_6 .
ОСОБА_5 проти позову заперечила та просить відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що ОСОБА_1 ухилялась від надання допомоги ОСОБА_6 , за виключенням поодиноких випадків, не здійснювала витрат на поховання ОСОБА_6 , з дня смерті ОСОБА_6 ОСОБА_1 не приймала участі в утриманні частини будинку, яка стосується предмета спору.
Судом з`ясовано, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 27.02.2018 р. (т. 1, а. с. 12, 195).
Відповідно до заповіту від 23.01.2017 р. ОСОБА_6 на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: на належну їй частину будинку АДРЕСА_1 призначила спадкоємцем ОСОБА_8 (т. 1, а. с. 10, 198).
ОСОБА_8 02.06.2017 р. зареєструвала шлюб з ОСОБА_9 , після чого їй було присвоєно прізвище ОСОБА_10 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 02.06.2017 р. (т. 1, а. с. 18, 194).
Таким чином, зважаючи на зміст статей 1216 1218, 1222 та 1223 Цивільного кодексу України, ОСОБА_1 є спадкоємцем ОСОБА_6 за заповітом.
ОСОБА_1 прийняла спадщину ОСОБА_6 у відповідності до статті 1269 Цивільного кодексу України шляхом подання 15.03.2018 р. до приватного нотаріуса Бердичівського міського нотаріального округу Оленюка Д.Я. заяви про прийняття спадщини (т. 1, а. с. 193).
29.09.2018 р. ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Бердичівського міського нотаріального округу Оленюка Д.Я. з проханням видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частку житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_6 , проте постановою від 29.09.2018 р. цього нотаріуса їй було відмовлено у видачі зазначеного свідоцтва у зв`язку з неможливістю встановити частку житлового будинку (часка у праві спільної сумісної власності подружжя не виділена), що належала ОСОБА_6 (т. 1, а. с. 9, 219).
Суд вважає безпідставним твердження ОСОБА_3 про те, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю з ОСОБА_6 , з таких підстав.
Згідно з реєстраційним посвідченням, виданим Бердичівським міжміським бюро технічної інвентаризації, житловий будинок (домоволодіння) за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований за ОСОБА_3 на праві особистої власності, що записано у реєстрову книгу № 48 стр. 68 за реєстровим № 9539 24.12.1990 р. (т. 1, а. с. 45).
Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , було прийнято (в експлуатацію) у лютому 1990 р., що підтверджується актом прийняття індивідуального домоволодіння, затвердженим рішенням Виконавчого комітету Бердичівської міської Ради народних депутатів від 21.02.1990 р. № 97 (т. 1, а. с. 43 44).
Суд зазначає, що право власності на житловий будинок набувається в порядку, який був чинним на час завершення його будівництва.
У 1990 р. питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 р. "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" та прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 р. "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 р."Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", в яких, зокрема, було визначено умови та правові наслідки будівництва. За вказаними Указом і постановою підставою виникнення в громадянина права власності на житловий будинок був факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.
Таким чином право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , виникло після прийняття цього будинку в експлуатацію, тобто у лютому 1990 р.
ОСОБА_3 та ОСОБА_11 одружились 27.12.1969 р., після реєстрації одруження ОСОБА_11 було присвоєно прізвище ОСОБА_12 , що підтверджується свідоцтвом про одруження від 27.12.1669 р. (т. 1, а. с. 203).
Тобто станом на лютий 1990 р., коли виникло право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі.
Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинним на момент виникнення права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
ОСОБА_3 не подав будь-яких доказів, які б вказували, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , є у відповідності до статті 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України його роздільною власністю, а відтак Суд вважає, що за загальним правилом статті 22 вказаного Кодексу цей будинок як такий, що був нажитий подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , є спільною сумісною власністю цього подружжя.
Частиною першою статті 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинним на момент виникнення права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , встановлювалось, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.
Частинами першою та другою статті 370 Цивільного кодексу України визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Суд не вбачає підстав для відступлення від начала рівності часток ОСОБА_3 та ОСОБА_6 у праві спільної сумісної власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , при цьому у матеріалах справи відсутні докази того, що розмір цих часток був різним.
Беручи до уваги зазначене, Суд вважає, що наявні законні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 в частині вимоги про визначення, що частка ОСОБА_6 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , в праві спільної сумісної власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та становила 1/2.
Щодо позову ОСОБА_1 в частині вимоги про визнання за нею права власності на 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , Суд зазначає наступне.
ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується його паспортом (т. 1, а. с. 52), після смерті дружини ОСОБА_6 , став та продовжує бути вдівцем.
Відповідно до частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.
Згідно з абзацом сімнадцятим статті 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" непрацездатні громадяни особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.
Стаття 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачає, що за загальним правилом пенсійним віком для чоловіків є 60 років.
Таким чином ОСОБА_3 має право успадкувати, незалежно від змісту заповіту від 23.01.2017 р. ОСОБА_6 , половину частку, яка б належала йому у разі спадкування за законом (обов`язкову частку).
ОСОБА_3 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_6 у відповідності до статті 1269 Цивільного кодексу України шляхом подання 18.04.2018 р. до приватного нотаріуса Бердичівського міського нотаріального округу Оленюка Д.Я. заяви про прийняття спадщини (т. 1, а. с. 205).
З позовною вимогою про усунення ОСОБА_3 від права на спадкування ОСОБА_1 не зверталась.
За таких обставин ОСОБА_1 не є такою, що успадкувала за заповітом від ОСОБА_6 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , ця частка підлягає зменшенню на обов`язкову частку ОСОБА_3 у вказаному майні, при цьому ОСОБА_1 не позбавлена можливості оформити право власності на цю частку у майні у загальному порядку.
З цих підстав Суд відмовляє у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині вимоги про визнання за нею права власності на 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Суд також відмовляє у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині вимоги про визнання за нею права власності на 1/2 частку у земельної ділянки, на якій розміщений житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки ця частка земельної ділянки не заповідалась ОСОБА_6 ОСОБА_1 .
Більше того, ця земельна ділянка не перебувала та не перебуває у власності ОСОБА_6 та/або ОСОБА_3 , її було надано ОСОБА_3 у безстрокове користування для будівництва індивідуального житлового будинку, що підтверджується відповідним договором від 26.08.1974 р. (т. 2, а. с. 41 42), тобто вона на даний час перебуває у безстроковому користуванні ОСОБА_3 , будучи при цьому комунальною власністю територіальної громади м. Бердичева Житомирської області, а відтак підстави для визнання права власності на цю земельну ділянку або на її частину за іншою особою, зокрема, за ОСОБА_1 , відсутні.
На підставі статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 385,00 грн. (т. 1, а. с. 1, 2).
Керуючись статтями 141, 258, 259, 263 265 Цивільного процесуального кодексу України,
1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_5 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) задовольнити частково.
2. Визначити, що частка ОСОБА_6 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , в праві спільної сумісної власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , становила 1/2.
3. В задоволенні іншої частини позову відмовити.
4. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 у якості відшкодування судових витрат 385,00 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Житомирського апеляційного суду через Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Корбут

У зв`язку з захворюванням Суду на гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричинену коронавірусом SARS-CoV-2, повне рішення складено 08.12.2020 р.