ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2020 року

м. Харків

Справа № 641/1128/18

Провадження № 22-ц/818/110/20

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого - Бровченко І.О.,

суддів: Кругової С.С., Маміної О.В.,

за участю секретаря - Прокопчук І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 , яка також діє в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

відповідач - ОСОБА_7 , який також діє в інтересах ОСОБА_8 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_9 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 травня 2019 року в складі судді Колодяжної І.М.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом, з урахуванням його уточнень, в якому просить: усунути перешкоди у користуванні та розпорядженням власністю, шляхом визнання відповідачів, такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 та вселити позивача в спірну квартиру.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, 16.09.2014 державним реєстратором Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції у Харківській області Луценком П.Г. було посвідчено її право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Згідно довідки КП «Жилкомсервіс» за вказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та їх неповнолітні діти ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та його малолітній син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . Незважаючи на її неодноразові вимоги, відповідачі відмовляються звільнити квартиру та добровільно знятись з реєстраційного обліку і продовжують проживати в спірній квартирі, безпідставно користуючись її майном. Наявність реєстрації та проживання сторонніх осіб в квартирі порушує її право на користування та розпорядження власним майном.

11 квітня 2018 року ухвалою судді позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та справу призначено у підготовче засідання .

10 травня 2018 року хвалою суду підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою суду від 10 травня 2019 року в задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_12 про зупинення провадження у справі відмовлено.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 травня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , та ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою та вселення задоволено.

Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права власності на квартиру АДРЕСА_1 та визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_13 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , та ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

Вселено ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвали нове, яким відмовити у задоволені позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зазначає, що її не було повідомлено про час та дату розгляду справи та суд не прийняв до уваги, що нею оскаржується договір іпотеки. Задоволенням позовних вимог порушуються права малолітніх дітей.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі чинять перешкоди у користуванні власністю, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 211, п.1 ч.1 ст. 223 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Статтею 280 ЦПК України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. У разі зміни позивачем предмета або підстави позову, зміни розміру позовних вимог суд відкладає судовий розгляд для повідомлення про це відповідача.

В матеріалах справи відсутні відомості про повідомлення відповідача ОСОБА_13 належним чином про дату, час і місце судового засідання, в якому було ухвалене оскаржуване рішення суду.

Відповідно до п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги відповідача щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за його відсутності. У зв`язку з чим, рішення суду підлягає скасуванню на підставі п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

Судом встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.09.2014 року.

Відповідно до довідки КП «Жилкомсервіс» в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ..

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ., ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є дітьми ОСОБА_2 та ОСОБА_9 .

Відповідно до довідки Департаменту у справах сім,ї , молоді ХМР відповідач ОСОБА_2 перебуває на обліку ,як батько багатодітної родини у комітеті у справах сім,ї , молоді та спорту по Комінтернівському районі Департаменту у справах сім,ї, молоді та спорту ХМР.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачі безпідставно користуються належним їй майном. Через незаконні дії відповідачів позивач обмежений у праві користування та володіння своїм майном, внаслідок чого вимушена звернутись до суду з позовом за захистом свого порушеного права.

Відповідач ОСОБА_3 заперечує проти задоволення позову, у зв`язку з чим є підстави вважати, що остання чиніть ОСОБА_1 перешкоди у користуванні належній їй власністю.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. ст.316, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до положень ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Право на користування жилим приміщенням членів сім`ї власника будинку регулюються статтями 156, 157 ЖК УРСР.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Норма статті 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь яких осіб будь-яким способом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналіз положень глави 32 ЦПК України свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочності володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Статтею першою Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини (Європейська конвенція з прав людини) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Рішенням Європейського суду по правам людини справа «Маркс (MARCKX) проти Бельгії» від 13 червня 1979 року в пункті 63 стосовно статті першої Протоколу першого Європейської конвенції з прав людини зазначено, що визнаючи право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном стаття перша по своїй суті є гарантом права власності.

В даному випадку втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Враховуючи, що позивач є власником спірної квартири, відповідачі не є членами сім`ї ОСОБА_1 ,договір найму житла між сторонами не укладався, колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , усунути їй перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом визнання відповідачів, такими, що втратили право користування квартирою та вселити позивача до спірної квартири.

Власник майна має право на захист свого права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, шляхом пред`явлення вимоги про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а право відповідачів на користування квартирою припинилось з припиненням права власності ОСОБА_2 .

Посилання апелянта на те, що спірну квартиру набуто під час шлюбу ОСОБА_9 та ОСОБА_2 та відповідно спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, та як наслідок договір іпотеки є недійсним, суд не приймає, як такі, що не стосуються предмета доказування у даній справі та не підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, оскільки предметом позову є визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та вселення, а вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна чи визначення частки у праві спільної сумісної власності не заявлялись.

Разом із тим, обставини, що підтверджують заявлені вимоги та доводи позовної заяви, належними та допустимими доказами відповідачами не спростовано.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В заяві ОСОБА_12 поданої до Комінтернівського районного суду м. Харкова 05 липня 2019 року остання зазначає, що на час укладення договору іпотеки спірної квартири, вона знаходилась у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_8 . Шлюб був зареєстрований 27 червня 2008 року, про що Агенцією цивільного реєстру Марнеульського району Грузії, в книзі реєстрації шлюбів був зроблений відповідний актовий запис № 1. На час укладення договору іпотеки вона була громадянкою Грузії. Посвідку на постійне проживання в Україні отримала 19 грудня 2012 року. Зазначає, що зазначена у договорі іпотеки квартира була набута подружжям під час шлюбу, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири реєстраційний № НОМЕР_1 від 30 грудня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Зубарєвим І.Ю.

Разом з тим, незважаючи, що провадження у справі відкрито судом першої інстанції 11 квітня 2018 року, апеляційне провадження відкрито 16 вересня 2019 року ОСОБА_3 та її представники не скористались правом надання по справі № 641/1128/18 доказів в обґрунтування своїх заперечень.

Так, з договору позики грошей від 12 жовтня 2012 року вбачається, що ОСОБА_2 стверджував, що під час підписання цього договору в зареєстрованому шлюбі не перебуває, що підтверджується заявою від 12 жовтня 2012 року, зі змістом якої ознайомлений представник позикодавця. Позичальник стверджував, що при укладанні договору відсутній будь-який оман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ним.

У забезпечення виконання зобов`язань за основним договором ОСОБА_2 передав іпотекодавцю в іпотеку трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Пунктом 1.3 договору передбачено, що вказана квартира належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 02 червня 2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кравченко С.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1036, зареєстрований у Державному реєстрі правочинів 02 червня 2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кравченко С.В.

При укладанні договору іпотеки ОСОБА_2 стверджував, що під час придбання квартири в зареєстрованому шлюбі не перебував, що підтверджується заявою від 12 жовтня 2012 року, зі змістом якої ознайомлений представник іпотекодержателя (розділ 3 договору). Гасумов ОСОБА_15 заявляв та гарантував, що має повне право на передачу в іпотеку всього предмета іпотеки, відсутні права будь-яких третіх осіб щодо предмету іпотеки (будь-якої його частини). Обтяження предмета іпотеки не будуть порушувати прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі малолітніх та неповнолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких іпотекодержавець зобов`язаний утримувати за законом чи договором.

Судовим розглядом також встановлено, що рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 19 грудня 2016 року відмовлено в задоволені позовних вимог ОСОБА_9 та ОСОБА_5 , ОСОБА_16 , ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_9 до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 , приватний нотаріус ХМНО Горша А.О, про визнання недійсними договір позики від 18.07.2012 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та договір позики від 12.10.2012 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнання недійсною реєстрацію 16.09.2014 року права власності на ім`я ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 та на квартиру АДРЕСА_1 ; застосувати наслідки недійсної угоди до цих правовідносин. (641/6286/16).

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідач ОСОБА_3 посилається на відповідні судові рішення, але копії судових рішень, які на її думку мають доказове значення, суду не надає. Інтереси ОСОБА_9 в суді представляють адвокати. У суду відсутній обов`язок самостійно без будь-яких клопотань учасників справи самостійно досліджувати всі процесуальні рішення по судових справах у яких учасником є ОСОБА_3 та які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

При цьому, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги щодо порушення прав малолітніх, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимим є зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів.

Частиною третьою статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, у тому числі й відмовлятися від майнових прав дитини (пункт 3 частини другої статті 177 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Отже у разі вчинення правочину щодо нерухомого майна (договір іпотеки), право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обов`язковою.

Відповідно до статті 8 ЦПК України та статті 3 Конвенції «Про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, суд повинен надавати перевагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Вирішуючи спори щодо захисту прав дітей під час укладення договорів іпотеки, суди повинні в кожному конкретному випадку перевіряти право користування житловим приміщенням дитиною, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі, серед яких зазначена й дитина) та на законі (стаття 405 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

За змістом цієї статті право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Право користування майном члена сім`ї власника житла пов`язано з моментом здійснення реєстрації за місцем проживання особи.

Таким чином, згода органів опіки та піклування необхідна лише у випадку, якщо дитина є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується.

Згідно п. 3.1.6 договору іпотеки ОСОБА_2 стверджував, що за адресою місцезнаходження предмета іпотеки не проживають та не зареєстровані малолітні та/чи неповнолітні діти, а також будь-які інші особи, яких за законом повинен утримувати іпотекодавець, а також відсутні малолітні та/чи неповнолітні діти, що мають право користування предметом іпотеки.

Пунктом 4.4. договору іпотеки передбачено, що ОСОБА_2 був зобов`язаний не реєструвати право проживання будь-яких третіх осіб на території (площі) предмета іпотеки. У разі порушення цього пункту іпотекодавець зобов`язується сплатити іпотекодержателю штраф у розмірі 50 % від усієї суми позики.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що ОСОБА_3 була зареєстрована у спірній квартирі ІНФОРМАЦІЯ_9 року, ОСОБА_7 17 жовтня 2012 року, тобто після укладання договору іпотеки від 12 жовтня 2012 року.

Доказів того, що на час укладення договору іпотеку у спірній квартирі були зареєстровані та проживали малолітні діти ОСОБА_2 , матеріали справи не містять та ОСОБА_17 в обґрунтування в обґрунтування своїх вимог не надано.

З урахуванням зазначеного заперечення на позовну заяву та доводи апеляційної скарги щодо порушення прав малолітніх дітей не є підставою для відмови у задоволені позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 зазначає, що в провадженні Комінтернівського районного суду м. Харкова перебуває справа № 641/9089/18 за її за позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус ХМНО Горша А.О., про визнання недійсним договору іпотеки від 12 жовтня 2012 року, посвідченого приватний нотаріусом ХМНО Горша А.О., зареєстрованого в реєстрі за № 1123.

В травні 2019 року вона звернулась до суду з клопотанням про зупинення провадження у справі, але ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 травня 2019 року в задоволені клопотання було відмовлено, що позбавило її можливості відстоювати своє право володіння, користування та розпорядження нерухомим майном.

Доказів знаходження в провадженні Комінтернівського районного суду м. Харкова справи № 641/9089/18 ОСОБА_17 ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції не надано. При цьому, зважаючи, що права ОСОБА_9 представляють адвокати, останні своїм обов`язком надання доказів в обґрунтування доводів та заперечень не користуються.

Під час апеляційного перегляду справи було встановлено, що в провадженні Комінтернівського районного суду м. Харкова дійсно перебуває справа № 641/9089/18 за її за позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус ХМНО Горша А.О. , про визнання недійсним договору іпотеки від 12 жовтня 2012 року, що підтверджується відомостями які містяться в Єдиному державному реєстрі судовому рішенні.

Разом з тим, незважаючи, що ОСОБА_3 не погоджується з ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 травня 2019 року про відмову у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, остання правом оскарження зазначеної ухвали відповідно до вимог ст. 353, не скористалась. Під час апеляційного перегляду справи з клопотанням про зупинення провадження у справі № 641/118/18 до набрання законної сили рішення суду у справі № 641/9089/18 не зверталась.

Враховуючи вищезазначене, доводи апеляційної скарги щодо відмови у задоволені позову з підстав знаходження в Комінтернівському районному суді м. Харкова справи № 641/9089/18 з урахуванням заперечень на позовну заяву та доводів апеляційної скарги, не є підставою для відмови у задоволені позову.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, судова колегія доходить висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись статтями 367, 368, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_9 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 травня 2019 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , та ОСОБА_7 ,який діє в інтересах ОСОБА_8 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради , про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою та вселення - задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права власності на квартиру АДРЕСА_1 та визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_9 ,яка діє в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , та ОСОБА_7 ,який діє в інтересах ОСОБА_8 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України, безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 12 березня 2020 року

Головуючий І.О. Бровченко

Судді С.С. Кругова

О.В. Маміна