КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/605/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2020 року м. Київ Справа № 760/15969/16-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 травня 2017 року, ухвалене у складі судді Шереметьєвої Л.А.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя,

встановив:

У червні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 , в якому просить розділити майно подружжя: квартиру АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення з №1 по №7, групи приміщень №513 - салон краси (в літері А), загальною площею 176,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 шляхом визнання права власності за нею та відповідачем по 1/2 частині даного майна.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 27 листопада 1999 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 07 грудня 2015 року. Між ними, як подружжям, був укладений договір про поділ майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гладій М.О. 15 грудня 2015 року. Після розірвання шлюбу їй стало відомо, що відповідачем за їх спільні кошти, як подружжя, було придбано майно, а саме: двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 80,5 кв.м., та нежитлове приміщення з №1 по №17, групи приміщень №513-салон краси (в літері А), загальною площею 176,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 . Дане майно не було включено у договір про поділ майна подружжя, що порушує її права.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 18 травня 2017 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та Ѕ частину нежитлового приміщення з №1 по №17, групи приміщень № 513-салон краси /в літері А/, загальною площею 176, 3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та Ѕ частину нежитлового приміщення з №1 по №17, групи приміщень № 513-салон краси /в літері А/, загальною площею 176, 3 кв. м. за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6890 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить частково скасувати рішення суду та відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог в частині щодо поділу майна та визнання за нею права власності на Ѕ частину нежитлового приміщення з №1 по №17, групи приміщень № 513 за адресою: АДРЕСА_2 , посилаючись на його незаконність, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано ще 18.12.2015 року рішенням Солом`янського районного суду м. Києва у справі № 760/19177/15. Відповідно до даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на нежитлову нерухомість було набуто відповідачем та зареєстровано нотаріусом Стрельченко О.В. 09.09.2016 року, в порядку забезпечення виконання зобов`язань ПАТ «Фідобанк» за іпотечним договором від 30.10.2015 року.

Таким чином, нежитлова нерухомість була набута відповідачем через 9 місяців після розірвання шлюбу, а тому не може вважатися такою, що була набута у спільну сумісну власність подружжя. Крім того, до розірвання шлюбу, а саме з липня 2015 року позивач та відповідач проживали окремо, про що прямо вказано у позовній заяві позивача у справі про розірвання шлюбу № 760/19177/15, а отже їхні шлюбні відносини було фактично припинено за 13 місяців до набуття відповідачем нежитлової нерухомості. Оскільки сім`я сторін фактично розпалась ще з липня 2015 року, то договір іпотеки від 30.10.2015 року жодним чином не може вважатися таким, що був укладений в інтересах сім`ї. А отже, вказаним договором не породжувалось і не могло бути породжено жодних майнових прав позивача.

Вказує, що нежитлова нерухомість є набутою 09.09.2016 року у якості забезпечення виконання зобов`язання ПАТ «Фідобанк» перед відповідачем, а не є придбаною відповідачем під час шлюбу. Внаслідок цього, нежитлова нерухомість не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а є виключно об`єктом права приватної власності відповідача. Стверджує, що суд першої інстанції проігнорував висновок Верховного Суду України про необхідність у даній категорії справ встановлення джерел походження коштів, за які було придбано спірне майно.

Вказує, що позивачем не було подано суду жодного доказу, що підтверджував би, чи обґрунтовував належність їй нежитлової нерухомості, а включення позовних вимог про її поділ був викликаний помилковим висновком про її придбання до розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем. Позивач під час розгляду справи жодного разу не зверталась до суду про витребування будь-яких доказів, що стосувалися предмету спору.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 01 лютого 2018 року було зупинено апеляційне провадження у даній справі № 760/15969/16-ц до набрання законної сили рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 січня 2018 року у справі №826/10790/16 за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Фідобанк» Коваленка О.В. про визнання протиправним та скасування рішення та повідомлення, оскільки цим рішенням вирішено питання щодо майна, яке є предметом поділу (як спільне майно подружжя) в даному провадженні.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року у справі №826/10790/16 касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб задоволено. Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 січня 2018 року, постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 червня 2020 року у справі №826/10790/16 скасовано. Провадження по справі №826/10790/16 закрито.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року апеляційне провадження у цій справі поновлено, справу призначено в судове засідання з повідомленням учасників справи.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити, скасувати оскаржуване рішення в частині поділу між сторонами нежитлового приміщення та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову у цій частині відмовити.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 вважав доводи апеляційної скарги необґрунтованими та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 27 листопада 1999 року перебували у шлюбі, який був розірваний рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 07 грудня 2015 року.

15 грудня 2015 року між сторонами був укладений та нотаріально посвідчений договір про поділ майна подружжя.

За час перебування в шлюбі на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 221-С/КІ від 24 лютого 2010 року відповідач на підставі Свідоцтва про право власності від 22 березня 2016 року, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25 серпня 2016 року, набув у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 80,5 кв.м.

Крім того, з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованої 10 січня 2017 року та наданої до суду представником відповідача, 09 вересня 2016 року відповідачем було зареєстровано право власності на нежилі приміщення з №1 по №7, групи приміщень №513 - салон краси (в літері А), загальною площею 176,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Дане майно не було предметом домовленості сторін, викладеної в договорі про поділ майна подружжя.

Право спільної сумісної власності на спірну квартиру сторін, як подружжя, представник відповідача в судовому засіданні не оспорював.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що обидва об`єкти нерухомості - квартира та нежитлове приміщення були набуті подружжям під час шлюбу, вказане майно не було охоплене укладеним між сторонами договором, а тому підлягає розподілу між сторонами в рівних частках.

Рішення суду в частині поділу між подружжям квартири АДРЕСА_1 не оскаржується, а тому відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України судом апеляційної інстанції в цій частині не переглядається.

Задовольняючи позовні вимоги в частині поділу нежилих приміщень №1 по №7, групи приміщень №513 - салон краси (в літері А), загальною площею 176,3 кв.м., по АДРЕСА_2 , суд вважав недоведеними заперечення представника відповідача про те, що нежитлові приміщення набуто особисто відповідачем після розірвання шлюбу, та що вони не можуть бути предметом розподілу як майно подружжя.

При цьому суд виходив з того, що з наданих витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 30 жовтня 2015 року дані приміщення на підставі договору іпотеки від 30 жовтня 2015 року, тобто під час перебування сторін у шлюбі, укладеного між відповідачем та ПАТ «Фідобанк», уже були передані банку в іпотеку. Дана інформація свідчить про те, що дані приміщення були придбані під час перебування сторін у шлюбі.

Проте погодитись з такими висновками суду першої інстанції неможливо, оскільки обставини, що мають значення для справи, є недоведеними; висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

Як вбачається з рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 07 грудня 2015 року у справі № 760/19177/15-ц, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, з вказаним позовом позивач звернулась до суду 22 жовтня 2015 року, при цьому вказувала, що тривалий час сторони проживають окремо, шлюбні відносини не підтримують, спільного господарства не ведуть.

Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, станом на 03 вересня 2016 року в Державному реєстрі іпотек було зареєстровано договір іпотеки, посвідчений 30 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалка Р.О. за реєстровим № 7823, відповідно до якого іпотекодавець Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» передав нежилі приміщення № 513 салон краси ( в літері А) по АДРЕСА_2 в іпотеку іпотекодержателю - ОСОБА_1 ( а.с. 12, зворот).

Відповідно до актуальної інформації про державну реєстрацію обтяжень, особою, майно якої обтяжується, є Публічне акціонерне товариство «Фідобанк», а обтяжувачем є ОСОБА_1 .

Статтею 572 ЦК України визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем ; іпотекодержатель - кредитор за основним зобов`язанням.

Частиною 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Таким чином, враховуючи, що відповідно до Інформації з Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, станом на 03 вересня 2016 року іпотекодавцем та особою, майно якої обтяжується, є ПАТ «Фідобанк», вбачається, що суд першої інстанції належним чином не дослідив наявні у справі докази та дійшов помилкового висновку те, що спірні нежилі приміщення були придбані під час перебування сторін у шлюбі та 30 жовтня 2015 року були передані банку в іпотеку.

Відповідно до вказаного Витягу спірні нежилі приміщення належали на праві власності ПАТ «Фідобанк» та були передані ним в іпотеку ОСОБА_1 .

Відповідно до Відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 10 січня 2017 року, 09 вересня 2016 року було зареєстроване право власності ОСОБА_1 на спірні нежилі приміщення по АДРЕСА_2 . Підставою виникнення права власності є договір іпотеки за реєстровим № 7823, виданий 30 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалака Р.О.; вимога про усунення порушення від 27.07.2016 року.

Рішення про державну реєстрацію за відповідачем права власності на вказаний об`єкт нерухомості були прийнято приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. 09 вересня 2016 року ( а.с. 40).

Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Із системного аналізу норм статей 57, 60, 63, 66-68,70 СК України вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними.

Конструкція статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя лише на майно, яке набуте подружжям у період шлюбу.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Разом з тим, з матеріалів справи встановлено, що звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу, ОСОБА_2 стверджувала, що станом на 22 жовтня 2015 року сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть; шлюб між сторонами було розірвано рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 07 грудня 2015 року у справі № 760/19177/15-ц.

З викладеного вбачається, що договір іпотеки від 30 жовтня 2015 року було укладено відповідачем після припинення ведення спільного господарства сторонами, а право власності на спірні нежилі приміщення було зареєстроване за іпотекодержателем ОСОБА_1 після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 - 09 вересня 2016 року.

Таким чином, за встановлених вище обставин та за відсутності в матеріалах справи жодних доказів про те, що спірні нежилі приміщення були набуті за спільні кошти подружжя, висновок суду першої інстанції про належність спірних нежилих приміщень сторонам на праві спільної сумісної власності не ґрунтується на наявних у матеріалах справи доказах та зроблений з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Крім того, як встановлено апеляційним судом під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, 16 червня 2016 року Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Фідобанк» Коваленко О.В. сторонам договору іпотеки - ОСОБА_1 та ПАТ «Фідобанк» було надіслано повідомлення про нікчемність договору на підставі п.п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а саме на підставі того, що ПАТ «Фідобанк» уклав правочин, умови якого передбачають передачу майна з метою надання окремим кредиторам переваг, прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку, наступних договорів:

- договору іпотеки, укладеного 30.10.2015 року між ПАТ «Фідобанк» та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалака Р.О. за реєстровим № 7823;

- договорів про внесення змін до вказаного договору іпотеки: № 1 від 18 грудня 2015 року та № 2 від 05 лютого 2016 року.

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Фідобанк» Коваленка О.В. про визнання протиправним та скасування рішення про фіксацію виявлених фактів нікчемності правочинів (договорів), а саме договору іпотеки від 30.10.2015 року та повідомлення №2-1-0-3-1/315-ВА від 16.06.2016 року про нікчемність договорів.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.01.2018 року позов було задоволено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.12.2019 року апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» Коваленка Олександра Володимировича залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.01.2018 року - без змін.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.06.2020 року апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.01.2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року у справі №826/10790/16 касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб задоволено. Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 січня 2018 року, постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 червня 2020 року у справі №826/10790/16 скасовано. Провадження по справі №826/10790/16 закрито.

Скасовуючи вказані судові рішення, Верховний Суд виходив з наступного.

Згідно із частинами 1, 2, 10 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд (уповноважена особа Фонду) зобов`язаний забезпечити збереження активів і документації банку, зокрема, протягом дії тимчасової адміністрації забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною 3 цієї статті.

За результатами перевірки, здійсненої відповідно до статті 38 Закону № 4452-VI, виявляються правочини, які є нікчемними в силу приписів (на підставі) закону. При виявленні таких правочинів Фонд, його уповноважена особа Фонду чи банк не наділені повноваженнями визнавати або встановлювати правочини нікчемними.

Правочин є нікчемним відповідно до закону, а не наказу уповноваженої особи Фонду. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону (частина 2 статті 215 Цивільного кодексу України та частина 3 статті 38 Закону № 4452-VI) незалежно від того, чи проведена передбачена частиною другою статті 38 цього ж Закону перевірка правочинів ПАТ «Фідобанк» із затвердженням її результатів відповідною комісією. Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. Наказ уповноваженої особи Фонду не є підставою для застосування таких наслідків. Такий наказ є внутрішнім розпорядчим документом, який прийнято уповноваженою особою, що здійснює повноваження органу управління банку.

Встановлена правова природа згаданого наказу (повідомлення про нікчемність) унеможливлює здійснення судового розгляду вимог про визнання протиправними дій уповноваженої особи Фонду щодо договору іпотеки від 30.10.2015 року та повідомлення №2-1-0-3-1/315-ВА від 16.06.2016 року про нікчемність, відтак не може бути розглянута у судовому порядку (в тому числі в адміністративних, цивільних, господарських судах), а тому Верховний Суд дійшов висновку, що провадження в адміністративній справі підлягає закриттю.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що за відсутності в матеріалах справи доказів про набуття права власності відповідачем у період після розірвання шлюбу на спірні нежилі приміщення, джерелом набуття права власності на які стали спільні кошти подружжя, позовні вимоги ОСОБА_2 про поділ зазначеного майна задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги відповідача та наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції і прийняття постанови про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до матеріалів справи, позивачем при поданні позову до суду було сплачено судовий збір у розмірі 6890 грн., а відповідачем при поданні апеляційної скарги було сплачено судовий збір в розмірі 7579 грн. У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог ОСОБА_2 ( в частині поділу квартири), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1/2 частина від суми сплаченого судового збору, тобто 3445 грн.

Разом з тим, у зв`язку з задоволенням апеляційної скарги відповідача у повному обсязі, з позивача на його користь підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 7579 грн. Шляхом взаємозаліку зазначених вимог колегія суддів вважає, що до стягнення з позивача на користь відповідача підлягають судові витрати у розмірі: 7579 грн. - 3445 грн. = 4134 грн.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374-376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 травня 2017 року - скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя - нежитлового приміщення з №1 по №17, групи приміщень № 513-салон краси /в літері А/, загальною площею 176, 3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , та в частині розподілу судових витрат, та прийняти постанову :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ нежитлового приміщення з №1 по №17, групи приміщень № 513-салон краси /в літері А/, загальною площею 176, 3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 та визнання права власності за ОСОБА_2 , ОСОБА_1 по Ѕ частині вказаного нежитлового приміщення - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 4134 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 15 грудня 2020 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.