КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 740/5096/18 Головуючий у суді І інстанції Піхур О.В.
Провадження № 22-ц/824/3396/2020 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 6 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» про визнання недійсним кредитного договору,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі - ТОВ «Споживчий центр») про визнання недійсним кредитного договору.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської областівід 19 листопада 2018 року відкрито провадження у справі.

В подальшому, ухвалою цього ж суду від 1 квітня 2019 року справу передано на розгляд до Шевченківського районного суду м. Києва.

Під час розгляду справи представник відповідача заявила клопотання про надання позивачу додаткового строку для усунення недоліків позовної заяви, а саме сплати судового збору, оскільки даний спір не стосується захисту прав споживачів і на нього не поширюється пільги щодо сплати судового збору.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк десять днів з моменту отримання даної ухвали для усунення її недоліків, а саме сплати судового збору у встановлених законом порядку і розмірі.

На виконання вимог зазначеної ухвали 15 листопада 2019 року позивач надіслала суду першої інстанції заяву, в якій просила звільнити її від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України Про захист прав споживачів».

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 6 грудня 2019 року позовну заяву залишено без розгляду з підстав, передбачених пунктом 8 частини першої статті 257 ЦПК України, оскільки позивач не усунула недоліки позовної заяви у встановлений судом строк.

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, позивач звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального і неправильного застосування норм матеріального права, та направити справу для продовження розгляду до Шевченківського районного суду м. Києва.

Як на підставу своїх вимог посилається на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на ту обставину, що кредитні правовідносини між сторонами регулюються Законом України Про захист прав споживачів», адже у самому кредитному договорі ТОВ «Споживчий центр» вказується, що це товариство у своїй діяльності при видачі кредитів дотримується вимог Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та Закону України «Про споживче кредитування», які у свою чергу грунтуються на вищевказаному Законі № 1023-XII. Оскільки кредитний договір було укладено між ТОВ «Споживчий центр» як суб`єктом господарювання, що надає фінансові послуги, та фізичною особою ОСОБА_1 , і надані фінансовою установою послуги не могли і не використовувались позивачем у підприємницькій або незалежній професійній діяльності, то на правовідносини, які виникли у зв`язку з укладенням вказаного договору поширюються вимоги Закону України Про захист прав споживачів». Таким чином, враховуючи, що позивач є споживачем фінансових послуг та звернулася до суду з позовною заявою з метою захисту своїх порушених прав як споживача, оспорюваний кредитний договір підпадає під дію зазначеного вище Закону.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача за довіреністю - Шкромида Ю.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення,а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Як на підставу своїх заперечень посилається на те, що кредитний договір укладений на строк до одного місяця та загальний розмір кредиту не перевищує однієї мінімальної заробітної плати, встановленої на день укладення кредитного договору, тому він не є договором споживчого кредитування відповідно до пунктів 1, 7, частини другої статті 3 Закону України «Про споживче кредитування», а позивач не звільнена від сплати судового збору. Отже, правовідносини за кредитним договором не є правовідносинами споживчого кредитування, а спір не є спором про захист прав споживачів, оскільки договір не є договором про надання споживчого кредиту, послуги, які були надані, не є послугами споживчого кредитування, а позивач не є споживачем і не користується правами споживача, вона звернулася до суду за захистом своїх прав як сторони цивільного договору.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (Рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59). Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (Рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111).

Відповідно до положень статей 175, 177 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. До позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. Якщо позовна заява подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення позивача від сплати судового збору.

Згідно із частинами першою - третьою статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити). Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду.

Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що провадження у справі відкрито за позовом, поданим без додержання вимог, викладених у статті 175 ЦПК України, позивач не усунула зазначені в ухвалі від 16 жовтня 2019 року недоліки у встановлений строк, а саме не надала документів, що підтверджують сплату судового збору і вона не відноситься до категорії осіб, що мають пільги щодо такої сплати.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII) споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Вказана пільга щодо сплати судового збору підлягає застосуванню лише у випадку коли позивач пред`явив позов, пов`язаний з порушенням його прав як споживача.

Разом з тим, станом на дату укладення між сторонами кредитного договору № 04.03.2018-100002003 від 4 березня 2018 року стаття 11 Закону № 1023-XII була викладена в наступній редакції: цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України від 15 листопада 2016 року№ 1734-VIII «Про споживче кредитування» (далі - Закон № 1734-VIII).

Таким чином, з дати набрання чинності спеціального Закону № 1734-VIII, а саме з 10 червня 2017 року відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування регулюються спеціальним Законом України «Про споживче кредитування», а не Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 1734-VIII договір про споживчий кредит - це вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.

Відповідно до пунктів 1, 7 частини другої статті 3 Закону № 1734-VIIIцей закон не поширюється на: договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця; кредитні договори, загальний розмір кредиту за якими не перевищує однієї мінімальної заробітної плати, встановленої на день укладення кредитного договору;

Встановлено, що згідно із пунктом 8.1. кредитного договору, укладеного між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 , цей договір набирає чинності з дати його укладання та діє протягом 28 днів, тобто укладений на строк до одного місяця.

Також відповідно до пункту 1.4. кредитного договору № 04.03.2018-100002003 від 4 березня 2018 року позивачу було надано позику у розмірі 3 000 грн на строк 14 календарних днів, що станом на дату видачі кредиту є менше однієї мінімальної заробітної плати (3 723 грн).

В апеляційній скарзі позивач наполягає на тому, що за відсутності підстав застосування до спірних відносин Закону України «Про споживчі кредитування» підлягає застосуванню Закон України «Про захист прав споживачів», оскільки вона скористалася послугами ТОВ «Споживчий центр».

Колегія суддів вважає, що такі твердження позивача суперечить умовам договору та вимогам закону.

Так, згідно преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» цей закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

За змістом пункту 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У відповідності до пункту 1.2. кредитного договору кредит надається для використання позичальником на будь-які законні цілі, включаючи перекредитування, підприємницьку, незалежну професійну діяльність або виконання обов`язків найманого працівника, що виключає можливість віднесення його до споживчого згідо із вимогами пункту 11 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування».

Крім того, в пункті 1.3. кредитного договору, який ОСОБА_1 просить визнати недійсним в судовому порядку, сторони погодили, що кредит за даним договором не є споживчим, а сам договір не є договором про надання споживчого кредиту (а.с. 9).

Отже, постановляючи ухвалу про залишення позовної заяви без руху, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що даний спір не виник з приводу захисту прав споживача, а позивач не звільнена від сплати судового збору.

Пунктом 8 частини першої статті 257 ЦПК України передбачено, що суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.

За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, ухвала суду першої інстанції щодо залишення позовної заяви без розгляду з мотивів несплати позивачем судового збору у строк, наданий судом позивачу для усунення недоліків, постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстави для її скасування відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За положеннями статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції зокрема складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки під час вирішення питання про відкриття апеляційного провадження позивачу було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі, а апеляційна скарга залишається без задоволення, то згідно із вимогами статті 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь держави в особі Державної судової адміністрації України слід стягнути 384 грн 20 копсудового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 6 грудня 2019 року - без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави в особі Державної судової адміністрації України384 грн 20 коп судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній