ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/699/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із трудових правовідносин про поновлення на роботі
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Семикрас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2019 року, ухвалене у складі судді Штих Т.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «СКАЙ БАНК» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення оплати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2018 року позивач звернулась до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовом до Акціонерного товариства «СКАЙ БАНК» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення оплати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 26 червня 2015 року вона перебувала у трудових відносинах із АТ «СКАЙ БАНК», займаючи посаду начальника відділу загальнобанківської методології. Наказом від 25 жовтня 2018 року № 212/к 29 жовтня 2018 року її було звільнено з займаної посади, в зв`язку із відмовою продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці, на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України, з умовами якого під час ознайомлення вона була не згодна. Вважає звільнення незаконним. Посилаючись на законодавство та просить суд визнати незаконним та скасувати наказ в.о. голови правління АТ «СКАЙ БАНК» ОСОБА_2 від 15 серпня 2018 року № 145/к. Визнати незаконним та скасувати наказ в.о. голови правління АТ «СКАЙ БАНК» ОСОБА_2 від 25 жовтня 2018 року № 212/к та поновити її на роботі на посаді начальника відділу загальнобанківської методології АТ «СКАЙ БАНК», стягнути з АТ «СКАЙ БАНК» на її користь виплату у розмірі середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Стягнути на її користь моральну шкоду у сумі 10000 гривень. А також на користь держави судові витрати.

На вказані позовні вимоги 20 грудня 2018 року надано відзив. 21 березня 2019 року до суду надано додатковий відзив на позовні вимоги.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Судові витрати покласти на позивача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказала, що судом першої було порушено процесуальні строки розгляду справи.

Зазначила, що формулювання, використане у Протоколі від 15.08.2018 «забезпечення ефективної роботи» визначалось як першопричина впровадження змін істотних умов оплати праці, що не відповідає законодавству України.

Послалась на те, що суд першої інстанції не зауважив на посилання позивача щодо порівняння змін істотних умов праці, впроваджених 01.02.2018.

Вважає, що посилання відповідача на деякі зміни в організаційній структурі банку в частині підпорядкування підрозділу ризик-менеджменту навпаки свідчить про збільшення навантаження на структурні підрозділи банку, включаючи відділ загальнобанківської методології, через додаткові задачі і функції, пов`язані з ризиками.

АТ «СКАЙ БАНК» надано суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить останню залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Вказано, що при прийнятті рішення Наглядовою радою Банку (протокол № 54 від 15.08.2018) щодо змін в організації праці, а саме: перегляду та затвердження нової Організаційної структури, нових умов оплати праці та, у зв`язку з цим, внутрішніх документів (наказу від 15.08.2018 № 145/к, нового штатного розпису станом на 01.10.2018, Порядку про встановлення та виплату надбавки працівникам АТ «СКАЙ БАНК», затв. рішенням Правління Банку (протокол № 85 від 02.10.2018), далі - Порядок), які (зміни) сприятимуть ефективній роботі працівників та залежатимуть від якості їх роботи (у тому числі, підвищення рівня виконавської дисципліни), були враховані аудиторські висновки Служби внутрішнього аудиту Банку, надані за результатами перевірок службових підрозділів Банку протягом 2017 року, та розглянуті на засіданні Правління Банку (протокол № 59 від 27.06.2018).

Зазначено, що за умови своєчасного та якісного виконання своїх трудових обов`язків, запроваджена в Банку структура заробітної плати ніяким чином не погіршила (погіршує) би умови оплати праці як апелянта, так і інших працівників, що погодились продовжувати роботу у змінених умовах, у порівнянні з колишніми умовами оплати праці.

Послався на те, що стосується змін організаційної структури Банку, то такі зміни також беззаперечно свідчать про зміну в організації умов праці, оскільки:

станом на 01.02,2018 року (до внесення змін до організаційної структури) у підпорядкуванні Заступника Голови Правління знаходились, у тому числі: Управління кредитних ризиків, до складу якого входили 2 відділи кредитних ризиків; відділ комплаєнс-контролю перебував у складі Управління фінансового моніторингу; було наявним Управління фінансових ризиків;

станом на 01.10.2018 року (після внесення змін до організаційної структури) Управління ризиків з 2 відділами кредитних ризиків у його складі та відділ комплаєнс-контролю були перепідпорядковані безпосередньо Наглядовій раді; Управління фінансових ризиків було виведено з організаційної структури..

Зауважено, що у зв`язку з відмовою апелянта продовжувати роботу у змінених умовах праці (поділу заробітної плати на основну та додаткову), про настання яких з 16.10.2018 апелянт була письмово попереджена 28.08.2018, при умові неможливості збереження колишніх умов праці, вона була законно звільнена наказом від 25.10.2018 № 212/к на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України.

Вказано, що право Банку на зміну умов праці в частині зміни структури заробітної плати прямо передбачено ст.2 Закону України «Про оплату праці».

Зазначено, що позивач (апелянт), заявляючи позовну вимогу про стягнення з Банку на її користь виплату у розмірі середнього заробітку за час вимушеного прогулу не навела його розмір та розрахунок, що унеможливлює задоволення її позовних вимог у цій частині.

Послались на те, що виходячи з того, що у позивача (апелянта) був вибір або залишитись працювати або звільнитись на відміну від працівників, що на визначених законодавством підставах підлягають звільненню за ініціативою роботодавця, не маючи відповідного вибору, позивачем (апелянтом) не доведено в чому саме полягає моральна шкода, протиправність її заподіяння Банком, причинного зв`язку між шкодою та діяннями Банку, вини в діях Банку, як і не обґрунтований сам розмір такої шкоди.

Вважають, що як свідчать матеріали справи, тривалий, на думку апелянта, розгляд справи також обумовлений ініціативою апелянта щодо відкладення розгляду справи, проте у будь-якому разі це не призвело до неправильного вирішення справи, як і не спростовує висновків рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_1 подала відповідь на відзив, в якому заперечує проти її доводів просить її відхилити (а. с. 181-186).

АТ «СКАЙ БАНК» у своїх письмових поясненнях з приводу заперечень на відповідь щодо відзиву зазначило, що позивач не довела незаконність змін умов праці щодо зміни порядку встановлення та виплати надбавки працівникам, а відповідне клопотання апелянта про витребування доказів без поважних причин заявлене з порушенням передбачених ст.ст. 83, 84 строку та порядку, а тому згідно ч. 3 ст. 367 ЦПК України не підлягає задоволенню (а. с. 191-193).

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилом ч. 1 ст. 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення відповідає вказаним вимогам.

Судом встановлено, що відповідно до відомостей вказаних у позовній заяві, позивачка стверджує, що з 26 червня 2015 року вона перебувала у трудових відносинах із АТ «СКАЙ БАНК», займаючи посаду начальника відділу загальнобанківської методології, натомість з трудової книжки позивачки вбачається, що вона була прийнята на посаду провідного економіста у відділ кредитування юридичних осіб по строковому трудовому договору (запис № 24 від 25 червня 2015 року) в ПАТ «РЕГІОН- БАНК». У подальшому позивачкою не наданої інформації з трудової книжки про те чи була реорганізація банківської установи, чи було її звільнено та прийнято на посаду вже в АТ «СКАЙ БАНК» на вказану у позові посаду. Далі позивачкою надано копію сторінки № 20 трудової книжки, де міститься запис № 29 про її звільнення з займаної посади, внесений начальником управління персоналом на підставі наказу від 25 жовтня 2018 року № 212/к.

Суду так і не було доведено і не надано належних доказів, які б свідчили про зайняття позивачкою посади, вказаної у позові станом на 2015 рік.

Відповідно до наказу від 15 серпня 2018 року № 145/к з метою підвищення ефективності та якості праці в.о. голови правління АТ « СКАЙ БАНК» наказав з 16 жовтня 2018 року змінити істотні умови праці та ввести в дію з 16 жовтня 2018 року штатний розпис банку у новій редакції з урахуванням істотних змін умов праці. А також внести нову редакцію Положення про оплату праці.

Згідно з актом від 15 серпня 2018 року ОСОБА_1 повідомлено, що з 16 жовтня 2018 року відбудуться зміни істотних умов праці.

У даному випадку відбулась зміна в організації виробництва та праці, яка полягала в тому, що із врахуванням внутрішніх аудиторских висновків щодо виконання рекомендацій наданих за результатами внутрішнього аудиту, термін виконання яких наступив станом на 27.06.2018 та для забезпечення прибутковості і ефективності роботи Банку вводяться нові умови оплати праці.

Зміна в організації виробництва і праці та зміна істотних умов праці закріплена проколом № 54 від 15 серпня 2018 року засідання Наглядової ради АТ « СКАЙ БАНК» щодо змін в організації виробництва і праці та наказом в.о. голови правління АТ « СКАЙ БАНК» № 145/к від 15 серпня 2018 року щодо змін істотних умов праці.

У повідомленні про зміни істотних умов праці зазначено було всі обставини щодо можливого погодження чи не погодження з вказаними умовами і наслідки у випадку непогодження.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позивачем вимоги не були доведені.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст.5 ЦПК України).

Згідно зі ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною першою ст.43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9, судам слід звернути увагу на необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП України і інших актів законодавства України. Діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно з пунктом 18 постанови Пленуму ВСУ № 9, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.

За правилом п. 6 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Судам у п. 10 зазначено Постанови було роз`яснено, що припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).

У справі, що наразі розглядається апеляційним судом, зміни відбулись у структурі оплати праці, що є істотною умовою праці.

За правилом ст. 94 КЗпП України Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» встановлено структуру заробітної плати, згідно з якою:

Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Таким чином, чітко розмежувавши відсоткову складову посадового окладу та надбавки, роботодавцем було змінено істотні умови праці.

Як вбачається з п. 1 спірного наказу № 145/к від 15.08.2018, роботодавцем було передбачено, що у разі якщо 80% посадового окладу є меншими від розміру мінімальної заробітної плати, то він встановлюється на рівні мінімальної заробітної плати, а залишок встановлюється як надбавка (а. с. 5).

Таким чином, всупереч обов`язку ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачем не було доведено, що такі зміни суперечили законодавству України чи колективному договору.

Апелянт не спростувала належними і допустимими доказами встановлені судом на підставі наявних у справі доказах зміни в умовах оплати.

За відсутності таких змін є безпредметною відмова позивачки на таку зміну істотних умов праці, якщо на думку позивача вони фактично не відбулись.

Судом першої інстанції було встановлено, що зміна в організації виробництва і праці та зміна істотних умов праці закріплена проколом № 54 від 15 серпня 2018 року засідання Наглядової ради АТ «СКАЙ БАНК» щодо змін в організації виробництва і праці та наказом в.о. голови правління АТ « СКАЙ БАНК» № 145/к від 15 серпня 2018 року щодо змін істотних умов праці.

Доказами у розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України ОСОБА_1 зазначених висновків не спростувала.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що зміна організаційної структури не торкнулась відділу, у якому вона працювала, оскільки вирішальним є наявність зміни такої структури у роботодавця, а не конкретні відділи, в яких вона провадиться.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Таким чином, слід дійти висновку, що позовна вимога про визнання незаконним звільнення є недоведеною.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (зі відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237 - 1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

У пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України N 2» наголошується на принципі рівності сторін, як одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За недоведеності незаконності звільнення не підлягають задоволенню похідні від нього вимоги щодо відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації моральної шкоди.

З огляду на те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-392 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2019 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлений 16 березня 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії П.В. Кісь.

О.М. Хорошевський.