Ухвала

13 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 645/286/16-ц

провадження № 61-5418 ск20

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Харківського апеляційного суду у складі колегії суддів: Бровченка І. О., Кругової С. С., Маміної О. В., від 25 лютого 2020 року про закриття апеляційного провадження у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 про визначення частки майна в праві спільної сумісної власності, визнання особи такою, що прийняла спадщину та звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ :

У січні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»(далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду із указаним позовом.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2016 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено.

Визначено, що ОСОБА_3 на праві власності належала 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 .

Визнано ОСОБА_2 таким, що прийняв спадщину в складі 1/2 частини вказаної квартири після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 25 грудня 2006 року у загальному розмірі 229 090,29 грн на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Передано предмет іпотеки в управління ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на період до її реалізації з наданням права обладнання предмету іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу до нерухомого майна, заміни замків, а також укладання договорів на охорону зі спеціалізованими підприємствами. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 лютого 2019 року заяву представника відповідача ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення цього ж суду від 16 вересня 2016 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вищезазначеним заочним рішенням, у листопаді 2019 року ОСОБА_1 , як особа, що не брала участі у справі, на підставі статті 352 ЦПК України, подала апеляційну скаргу. В обґрунтування скарги вказала, що вона є донькою померлої у 2010 році ОСОБА_3 та її спадкоємцем першої черги, у зв`язку з чим при ухваленні судового рішення без її участі суд вирішив питання про її спадкові права відносно квартири, на яку звернуто стягнення.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за її апеляційною скаргою на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2016 року.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року, на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України закрито апеляційне провадженняза апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2016 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Харківського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права. В обґрунтування скарги зазначає, що суд порушив її право на апеляційне оскарження судового рішення, яким без її участі вирішено питання про її права та обов`язки як спадкоємиці своєї матері ОСОБА_3 , яка мала право на 1/2 частину спірної квартири.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з урахуванням такого.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Якщо законом визначений порядок для вчинення певних дій, такий порядок в силу вимог вітчизняного та Європейського законодавства повинен дисциплінувати осіб, що звертаються до суду та не допустити судовий процес у безладний рух, так як право на суд не є абсолютним.

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу VЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Встановивши, що позивач не подавала заяву до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті матері та не проживала постійно з нею на час відкриття спадщини, суд апеляційної інстанції з огляду на положення статей 1268-1272 ЦК України дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_1 не прийняла спадщину після смертіу 2010 році своєї матері ОСОБА_3 . Оскільки права і обов`язки, що складають спадщину, з часу відкриття спадщини не перейшли до ОСОБА_1 , рішенням суду першої інстанції від 16 вересня 2016 року про визнання ОСОБА_2 таким, що прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 у вигляді 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та звернення стягнення на вказану квартиру як на предмет іпотеки, не вирішувались і не могли вирішуватись спадкові права та обов`язки ОСОБА_1 .

Викладені в касаційній скарзі доводи ОСОБА_1 про прийняття спадщини після смерті матері ідентичні доводам її апеляційної скарги, перевірялися апеляційним судом в межах відкритого апеляційного провадження із наданням заявнику процесуальної можливості доводити перед судом їх переконливість, однак не знайшли свого підтвердження належними і допустимими доказами. За таких обставин, безпідставними є посилання заявника на вирішення судом першої інстанції питання про її спадкові права та обов`язки та обмеження її права на доступ до правосуддя у суді апеляційної інстанції.

Врахувавши, що ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу у справі, в якій вона не брала участі, на судове рішення, яким не вирішувалось питання про її права та обов`язки, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про закриття апеляційного провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України. Правильність застосування цієї норми права судом апеляційної інстанції є очевидним і не викликає розумних сумнівів.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на правильність оскаржуваного судового рішення не впливають.

Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування апеляційним судом пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України не викликає розумних сумнівів щодо його застосування чи тлумачення, розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовної практики, а наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судового рішення.

Керуючись частинами четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалуХарківського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року про закриття апеляційного провадження у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 про визначення частки майна в праві спільної сумісної власності, визнання особи такою, що прийняла спадщину та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара