ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/88/20 Справа № 208/357/16 Суддя у 1-й інстанції - Похваліта С.М. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

Головуючого Куценко Т.Р.

суддів: Демченко Е.Л., Макаров М.О.

за участю секретаря Синенка Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційними скаргами

ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 ,

на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 вересня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кудрявцева В.А., ОСОБА_6 , про встановлення факту спільного проживання, визнання права власності, визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Перша Кам`янська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом та після уточнення позовних вимог просила суд встановити факт її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_7 , визнати спільною сумісною власністю квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 , визнати удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , визнати свідоцтво про право на спадщину частково недійсним /т.1 а.с. 3-6, 164-169, 230/.

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що з 07 квітня 1984 року по 14 січня 1992 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 . Восени 1996 року вона познайомилася та почала зустрічатися з ОСОБА_7 , а з листопада 1996 року позивачка поселилася в квартирі АДРЕСА_3 , яка належала ОСОБА_7 на праві власності. Вони стали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. За цей час разом придбали побутову техніку, посуд для потреб сім`ї. Позивачка убирала, стирала, разом вони покупали одяг та взуття.

Через те, що квартира чоловіка була однокімнатною, площею 14,8 кв. метри, вони шукали обмін на двокімнатну квартиру.

24 січня 1997 року вони обміняли квартиру чоловіка на двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 . Після обміну вони зробили доплату 700 доларів США, що на той час було еквівалентно 1200 грн., для чого позивачка зайняла у своєї сестри 2 000 грн., решта коштів пішла на погашення боргів за комунальні послуги колишнього господаря.

Після цього, протягом півроку, вони робили ремонт, а саме замінили вікна, переобладнали балкон, замінили усі двері в квартирі, підлогу вкрили кавроліном, кухню і ванну обклали кахлем, переклеїли шпалери.

Позивач вважає, що за час сумісного проживання однією сім`ю без реєстрації шлюбу до дня смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , вартість квартири чоловіка значно збільшилася і може бути визнана спільною сумісною власністю сторін.

Крім того, рішенням виконавчого комітету Заводської районної ради м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області № 137 від 16 травня 2001 року, на ім`я ОСОБА_7 , була виділена земельна ділянка площею 0, 0066 га, під гаражне будівництво за адресою АДРЕСА_5 , позивачка з чоловіком/ побудували на спільні кошти раніше, ніж було винесено рішення виконкому, 26 вересня 2001 року на гараж було видане свідоцтво про право власності.

Крім того, при спільному житті однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачка з чоловіком, за спільні кошти придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , однак ця угода, укладена 18 жовтня 2005 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , оформлена як договір дарування, а не договір купівлі-продажу, з метою зменшення сплати державного мита.

Позивач вважає, що цей договір є удаваною угодою, укладеною для приховування іншого правочину, а саме договору купівлі-продажу квартири, за який вона з ОСОБА_7 сплатили 9600 доларів США сумісних заощаджень.

Про те, що покупка квартири була оформлена договором дарування, їй стало відомо після смерті чоловіка, цим договором порушено її право на 1/2 частину квартири.

Документи на квартиру чоловік зберігав в квартирі по АДРЕСА_5 , в цій квартирі проживала мати ОСОБА_7 .

Не зважаючи на те, що ОСОБА_7 зі своєю дружиною ОСОБА_9 не проживав з 1992 року, офіційно розлучився з нею тільки в лютому 2011 року.

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після його смерті спадкоємцями першої черги по закону є його діти ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . ОСОБА_1 отримала в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину.

Крім того, ОСОБА_1 , знаючи, що ухвалою суду, було накладено заборону на відчуження квартири АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 , переоформила ці квартири договором дарування від 11 квітня 2017 року на свою матір ОСОБА_4 , та договором дарування від 17 травня 2017 року на свою бабусю ОСОБА_5 .

ОСОБА_1 звернулася до суду з зустрічним позовом в якому просить визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом, після смерті батька ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на гараж цегляний загальною площею 64,1 кв. метри, вартість якого 12 345 грн., який розташований за адресою АДРЕСА_6 гараж АДРЕСА_5 /т.1 а.с. 204-206/.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 вересня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом - відмовлено.

Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_7 з 09 лютого 2011 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 травня ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вирішено питання щодо судових витрат /т.2 а.с. 12-16/.

З рішенням суду не погодилася ОСОБА_1 яка подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду, в частині відмови у задоволенні її зустрічного позову про визнання права власності в порядку спадкування за законом на гараж цегляний загальною площею 64,1 кв. метри, вартість якого 12 345 грн., який розташований за адресою АДРЕСА_6 скасувати, та задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права /т.2 а.с. 19-21/.

Також з рішенням суду не погодилася ОСОБА_2 яка просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права /т.2 а.с. 29-34/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 18 жовтня 2005 року було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_7 , який був посвідчений нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кудрявцевим В.О.,реєстровий № 836 /т.1 а.с. 12,13, 14-15/.

Рішенням виконавчого комітету Заводської районної ради Дніпропетровської області від 16 травня 2001 року № 137 «Про подальшу експлуатацію та затвердження актів прийомки в експлуатацію гаражів і оформлення свідоцтва про право власності» були затверджені акти прийомки в експлуатацію гаражів на ім`я ОСОБА_7 гараж АДРЕСА_6 , та видано свідоцтво про право власності на гараж /т.1 а.с. 16-17, 18/.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, про що 03 червня 2015 року Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпродзержинського міського управління у Дніпропетровській області видане свідоцтво про смерть ОСОБА_7 /т.1 а.с. 38/.

Спадкоємцями після його смерті залишилися діти, донька ОСОБА_1 та син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвами про народження.

Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина та 07 грудня 2015 року Державним нотаріусом Першої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Новіковою Л.В., дочці спадкодавця ОСОБА_1 , видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яке складається з квартири АДРЕСА_1 /т.1 а.с. 45/, а 22 грудня 2015 року свідоцтво про право на спадщину за законом, яке складається з квартири АДРЕСА_2 .

Згідно довідки ТОВ "Абонент ХХІ" від 04 червня 2015 року, в квартирі АДРЕСА_1 , зареєстрованим з 07 лютого 1997 року по 28 травня 2015 року значиться лише ОСОБА_7 /т.1 а.с. 54/.

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 розірвано 09 лютого 2011 року, про що Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області зроблено актовий запис № 15 /т.1 а.с. 85/.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_7 з листопада 1996 року до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що вимоги підлягають частковому задоволенню, так як Сімейний Кодекс України, яким передбачено проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, набрав чинності з 01 січня 2004 року, а також те, що ОСОБА_7 розірвав шлюб з іншою жінкою лише 09 лютого 2011 року. Відповідно до ст. 25 СК України, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.

Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.

А тому встановлення факту проживання однією сім`єю підлягають частковому задоволенню, з 09 лютого 2011 року до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до п.5 постанови Пленуму ВС від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 закону "Про власність", ст. 22 КпШС), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.ст. 17, 18, п.2 ст.17 закону "Про власність").

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їх спільної сумісної власності, якщо: 1) майно, придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, у наслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визначення права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Згідно ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю квартиру АДРЕСА_1 та гараж по АДРЕСА_6 , суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що вони не підлягають задоволенню, так у судовому засіданні позивачем не було доведено, що ця квартира та гараж були придбані у наслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про визнання удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 18 жовтня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу, такою, що приховує договір купівлі-продажу зазначеної квартири, визнання цієї квартири спільною сумісною власністю її та ОСОБА_7 ; визнання недійсним договір дарування укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений нотаріусом Першої Кам`янської державної нотаріальної контори 11 квітня 2017 року, договір укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , посвідчений нотаріусом Першої Кам`янської державної нотаріальної контори 17 травня 2017 року; зобов`язати сторони в договорах дарування все майно повернути в первинний стан, то суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що вони не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочинин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно до вимог ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Главою 55 ЦК України визначені загальні положення про договір дарування, де відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати у майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ст. 719 ЦК України, договір дарування предметів особистого користування та побутового призначення може бути укладений устно.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Посилання позивача на те, на що квартиру АДРЕСА_2 укладався саме договір купівлі-продажу, а не договір дарування є безпідставними, оскільки договір дарування був вчинений відповідно до вимог ст. ст. 717, 719 ЦК України, нотаріально посвідчений і будь-яких доказів порушення вимог ст.ст. 203, 205 ЦК України під час його укладання суду надано не було.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право на спадщину, яке було видане ОСОБА_1 недійсним, в частині що включає її частку в спільному майні, визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та на Ѕ частину гаражу по АДРЕСА_6 , то суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, так як в судовому засіданні позивачкою не було доведено, що ОСОБА_1 не мала право на спадкування, також в матеріалах справи відсутні докази того, що квартира та гараж були придбані у наслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту.

Щодо вимог позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 про визнання за нею права власності порядку спадкування за законом після померлого батька, на гараж, АДРЕСА_6 , то з матеріалів справи вбачається, що 28 січня 2001 року ОСОБА_7 було видано свідоцтво про право власності на гараж, було проведено реєстрацію у БТІ та записано у реєстрову книгу /т.1 а.с. 210/.

Постановою державного нотаріуса Першої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Новіковою Л.В., від 25 квітня 2017 року, ОСОБА_1 було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації. Також у постанові зазначено, що Обласним комунальним підприємством "Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації" повідомлено, що право власності на вказаний гараж зареєстровано за ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності, але у видачі дублікату вказаного свідоцтва спадкоємцю було відмовлено у зв`язку з закінченням терміну повноважень Заводської районної у м. Дніпродзержинську ради 09 листопада 2015 року /т.1 а.с. 213/.

Таким чином, позивач за зустрічним позовом не використала усі можливості отримання дублікату правовстановлюючого документу, а саме свідоцтва про право власності на гараж, а одразу звернулася до суду.

Суди не повинні заміняти органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування щодо здійснення ними повноважень, встановлених Конституцією та законами України.

Отже, доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують на законність судового рішення не впливають, а в основному направлені на переоцінку доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду відповідає матеріалам справи, доказам та вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційних скарг колегія суддів не вбачає.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко М.О. Макаров