Справа № 759/6756/15-ц
Провадження №2/755/2481/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне рішення)

"07" грудня 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.,

при секретарі - Кравченко А.С.

представника позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_2 , звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив суд: стягнути з ОСОБА_3 на його користь суму боргу в розмірі 5 870 484,50 грн та три відсотки річних за час прострочення сплати боргу в сумі 230 155,16 грн, внаслідок невиконання умов договору позики від 15.06.2019 р.; судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 654,00 грн покласти на відповідача.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 26 березня 2013 року відповідач взяла у нього у борг грошові кошти у розмірі 263 842,00 долари США, на підтвердження чого ОСОБА_3 склала власноручну розписку, яку передала ОСОБА_2 . За умовами розписки відповідач зобов`язалась повернути суму боргу до 31.12.2013 р., однак своє зобов`язання у подальшому не виконала. У зв`язку з неповерненням боргу у встановлений строк, позивач 27.05.2014 р. надіслав відповідачу лист з вимогою добровільного повернення вищевказаної суми боргу. Вказаний лист повернувся відправнику, у зв`язку з відмовою одержувача від його отримання, а зобов`язання у добровільному порядку виконане не було. Відповідач уникає зустрічей із позивачем для врегулювання спору, на телефонні дзвінки не відповідає. Таким чином, ОСОБА_4 привласнила кошти позивача та утримує їх без належної на те підстави з 01.01.2014 р., що становить 477 днів, станом на день складання позову, тобто 22.04.2015 р. Вказані дії відповідача порушують права позивача як кредитора у зобов`язанні. Також, за порушення умов зобов`язання відповідач повинна сплатити позивачу 3% річних з урахуванням прострочення 477 днів.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 02 червня 2015 року у справі № 759/6756/15-ц позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу було задоволено частково. Ухвалено стягнути з ОСОБА_3 (ІН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (ІН НОМЕР_2 ) 5798127 грн. 31 коп. боргу, та 3472 грн. 81 коп. судового збору, а всього 5801600 (п`ять мільйонів вісімсот одна тисяча шістсот) грн. 12 коп. В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

22 листопада 2019 року відповідач, ОСОБА_3 , звернулася до Святошинського районного суду м. Києва із заявою про перегляд заочного рішення, яку було задоволено ухвалою суду від 13 січня 2020 року та скасовано заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02 червня 2015 року, що ухвалене в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30 січня 2020 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу передано до Дніпровського районного суду м. Києва для розгляду за підсудністю.

17 березня 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу прийнято до свого провадження, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання з повідомлення учасників справи, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні процесуальні строки.

26 травня 2020 року відповідач ознайомилася з матеріалами даної цивільної справи, про що свідчить власноручно написана заява. Відповідачем відзиву на позовну заяву подано до суду не було, як і заяв про продовження, поновлення процесуальних строків до суду не подавала.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 09 вересня 2020 року закінчено підготовче провадження у цій цивільній справі та призначено її до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 підтримала заявлену позовну заяву, з підстав викладених у ній, та просила повністю задовольнити. Додатково зазначила, що ні під час виконання заочного рішення, ні після його скасування відповідач не спростувала вимоги позову. У заяві про перегляд заочного рішення не заперечила, що брала кошти у борг, про проведення експертизи не заявила.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву не подала.

Відповідно до ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та за згодою представника позивача ухвалити заочне рішення.

Вислухавши позицію представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов наступного.

Як убачається з матеріалів справи, 26 березня 2013 року ОСОБА_3 , паспорт НОМЕР_3 , виданий 15.06.2004 р. Святошинським РУГУ МВС України, ідентифікаційний код НОМЕР_1 , власноручно склала розписку про те, що отримала у борг від ОСОБА_2 суму у розмірі 263 842,00 долара США, яку зобов`язалась повернути до 31.12.2013 р.

27 травня 2014 року ОСОБА_2 направив ОСОБА_3 , поштовим зв`язком, вимогу про добровільну сплату боргу за договором позики, у якій просив повернути суму у розмірі 263 842 доларів США протягом 10 календарних днів з моменту отримання вимоги. Однак лист повернувся відправнику з поміткою поштового відділення «за закінченням встановленого строку зберігання».

Вимога позивача про повернення позики залишилася без належного реагування з боку відповідача.

Частиною першою статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 1046 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1047 Цивільного кодексу України підтвердженням укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та у порядку, що передбачені договором.

На підтвердження укладеного договору позики ОСОБА_3 власноручно склала розписку, зі змісту якої вбачається, що остання, 26 березня 2013 року отримала від ОСОБА_2 грошові кошти у позику у розмірі 263 842 доларів США, які зобов`язалася повернути до 31 грудня 2013 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За нормою ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

У відповідності до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповіді до ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Приписами ст. 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із ч. 1, 2 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Оскільки у матеріалах справи відсутні докази щодо повернення відповідачем суми позики в обумовлений у розписці строк, у тому числі, письмова розписка позикодавця щодо повернення йому суми позики та письмова заява позичальника щодо остаточного розрахунку, вказане свідчить, що відповідач не виконала зобов`язання щодо повернення коштів у розмірі 263 840 доларів США в обумовлений у розписці строк, тобто до 31 грудня 2013 року, у зв`язку з чим суд доходить висновку про правомірність заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача суми основного боргу за розпискою від 26 березня 2013 року у розмірі 263 840 доларів США, що еквівалентно 5 870 484,50 грн, відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним Банком України, на день складання позовної заяви - 22 квітня 2015.

Крім того, позовна вимога позивача про стягнення з відповідача 3% річних також підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Правові наслідки порушення зобов`язання визначені у ст. 611 Цивільного кодексу України. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки ОСОБА_3 не виконала грошових зобов`язань за договором позики, вимога позивача про стягнення 3% річних є обґрунтованою, та з урахуванням наданого позивачем розрахунку, який судом перевірений та з яким він погоджується, з відповідача на користь позивача за період з 01.01.2014 р. до 22.04.2015 р., що становить 477 днів, підлягає стягненню сума 3% річних у розмірі 230 155,16 грн (5 870 484,50х3%х477:365).

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи відсутність будь-яких заперечень щодо позовних вимог з боку відповідача, суд доходить висновку про задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 3 654,00 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 288 Цивільного процесуального кодексу України повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 15, 525-527, 530, 610-612, 625-627, 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 10, 13, 48, 49, 51, 76, 77-81, 89, 209, 210, 247, 265, 280-289, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) про стягнення боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу за договором позики від 26 березня 2013 року у розмірі 5 870 484 гривень 50 копійок, 3% річних в сумі 230 155 гривень 16 копійок та судовий збір в сумі 3 654 гривні, а всього 6 104 293 (шість мільйонів сто чотири тисячі двісті дев`яносто три) гривні 66 (шістдесят шість) копійок.

Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Дніпровський районний суд м. Києва.

Повне судове рішення складено 14 грудня 2020 року.

Суддя: