Дата документу 06.11.2020
Справа № 334/6393/19
Провадження № 2/334/1173/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року

Ленінський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Гнатюка О.М.

при секретарі Алєйніковій О.В.

за участі представника позивачів ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСББ «Трансформаторник-6», ОСОБА_5 , про припинення права власності у праві спільної сумісної власності та про стягнення грошової компенсації,-

ВСТАНОВИВ:

До Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшов позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Трансформаторщик-6», ОСОБА_5 , про припинення права власності у праві спільної сумісної власності та про стягнення грошової компенсації.

Позов обґрунтований тим, що право спільної часткової власності на 5/6 часток трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_2 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21.03.2018 року №334/5854/17.

Право спільної часткової власності на 1/12 вказаної квартири належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 13.04.2107 року та договору про поділ спільного майна подружжя від 01.07.2019 року.

Право спільної часткової власності на 1/12 вказаної квартири належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 13.04.2107 року та договору про поділ спільного майна подружжя від 01.07.2019 року.

Вказана квартира розташована у будинку АДРЕСА_2 , який перебуває на балансі Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Трансформаторщик-6».

Відповідно до експертного висновку №83 від 12.07.2019 року ринкова вартість квартири може складати 467801 грн. і таким чином 1/12 частка квартири складає 38983,42 грн.

На протязі тривалого часу відповідач відмовляється в будь-якій спосіб вирішувати питання щодо спільного використання , утримання квартири.

Позивачами пропонувалось відповідачці придбати їх частки, проте остання не погоджується.

Позивачі просять припинити право власності кожного з них на 1/12 частку квартири АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/12 частки квартири АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_4 , визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/12 частки квартири АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_3 , стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 по 38983,42 грн. кожному, сягнути судові витрати.

В судовому засіданні представник позивачів підтримав позовні вимоги, навівши пояснення аналогічні викладені в позові.

Відповідачка в судовому засіданні заперечила можливість задоволення позовних вимог. Вказала, що квартира є її власністю, оскільки викуплена у кооперативі. Щодо необхідності стягнення з неї компенсацію за частку квартири, що належить позивачам, то зазначила, що вона їм нічого не винна і платити не згодна.

Представники третіх осіб в судове засідання не з`явилися.

Заслухавши учасників провадження, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21.03.2018 року №334/5854/17 визнано право власності за ОСОБА_2 на 5/6 часток трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.

Відповідно до свідоцтва про власність від 13.04.2017 року ОСОБА_3 набула право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 за 23531,40 грн. на підставі акту про проведені електронні торги, затвердженого начальником Дніпровського відділу Державної виконавчої служби міста Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області 23.03.2017 року.

Згідно з договором про поділ спільного майна подружжя від 1.07.2019 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є власниками по 1/12 частки квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до експертного висновку №83 від 12.07.2019 року ринкова вартість квартири може складати 467801 грн. і таким чином 1/12 частка квартири складає 38983,42 грн. Визначити варіанти порядку користування квартирою неможливо.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном.

Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Згідно із статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), тобто право спільної власності - це право власності кількох суб`єктів на один об`єкт.

Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Зі змісту вказаної статті випливає, що право кожного із співвласників пов`язується з часткою у праві спільної власності, і кожен із співвласників є власником не певної частини майна, а всього спільного майна у цілому.

Відповідно до частин першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Частиною третьою статті 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

При вирішенні справи необхідно враховувати загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду необхідно ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясування, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки (постанова Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14).

Таким чином, суд має встановити наступне: чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар та у випадку неплатоспроможності, суд повинен відмовити в позові.

Аналогічний висновок зробив і Верховний Суд у постановах від: 30 січня 2018 року у справі № 369/8864/15-ц (провадження № 61-1650св18); 27 вересня 2018 року у справі № 193/1008/16-ц (провадження № 61-24836св18); 21 січня 2019 року у справі № 242/2563/16-ц (провадження № 61-29426св18); 22 липня 2019 року у справі № 145/1194/16-ц ( провадження № 61-21589св18).

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року.

Отже, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

В судовому засіданні не було встановлено платоспроможності відповідачки сплатити компенсацію частки у праві власності, що належать позивачам.

Відповідачкою у судовому засіданні висловлено незгоду на стягнення з неї компенсації, при чому ця відмова не пов`язана із її розміром.

В той же час суд звертає увагу на ту обставину, що 1/6 частка квартири АДРЕСА_1 за 23531,40 грн. були придбані позивачкою ОСОБА_3 на підставі акту про проведені електронні торги, затвердженого начальником Дніпровського відділу Державної виконавчої служби міста Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області 23.03.2017 року, в боржника ОСОБА_2 (відповідачки). У подальшому ця частка була поділена між позивачами.

Відповідно до висновку експерту ринкова вартість 1/6 частки спірної квартири (що у сукупності належить позивачам) складає 77966,84 грн., що майже у тричі перевищує суму, за яку вона була придбана у 2017 році позивачкою ОСОБА_3 .

Тобто набуття права власності на частку у нерухомому майні і її подальше подрібнення відбулося шляхом вчинення свідомих дій позивачів, а не через збіг обставин (спадкування тощо).

Після набуття права власності позивачі до суду із позовом про встановлення порядку користування спірною квартирою не зверталися.

За таких обставин, зобов`язання відповідачки щодо сплати компенсації за частку в праві власності на нерухоме майно у розмірі, що суттєво перевищує суму, за яку ця частка була раніше придбана в неї же, за відсутності бажання та можливості її сплатити, не відповідає завданням судочинства та підставам здійснення права на судовий захист, в зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог має бути відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд звертає увагу, що позивачі не позбавлені можливості припинити своє право власності на частки у спільному майні шляхом продажу третім особам, тобто у той спосіб, яким вони придбавалися позивачами.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 77, 81, 258-259, 263-265 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСББ «Трансформаторник-6», ОСОБА_5 , про припинення права власності у праві спільної сумісної власності та про стягнення грошової компенсації

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів через Ленінський районний суд м. Запоріжжя до Запорізького апеляційного суду.

Повний текст виготовлено 06 листопада 2020 року.

Суддя О.М. Гнатюк