КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 грудня 2020 року м. Київ

Єдиний унікальний номер справи № 752/25543/17

Апеляційне провадження №22-ц/824/5949/2020

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Іванченко М.М.

суддів: Білич І.М., Коцюрби О.П.

при секретарі: Гордієнко О.В

за участю:

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3

розглянув у в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини

за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва прийнятого 26 листопада 2019 року в приміщенні суду під головуванням судді Шевченко Т.М.,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_4 , в якому просила визначити місце проживання сина ОСОБА_5 разом з нею.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що з 15 грудня 2012 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_5 . Позивач вказує, що з червня 2015 року сторони проживають окремо та позивач разом з сином проживає в місті Києві.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28 квітня 2017 року шлюб між сторонами у справі розірвано.

2 лютого 2017 року рішенням Голосіївського районного суду м. Києва стягнено з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 на утримання малолітнього ОСОБА_5 , аліменти в розмірі 1/4 частини від всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідної вікової категорії щомісяця, починаючи з дати подання позовної заяви, а саме 10 жовтня 2016 року і до його повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач вказує, що визначення місця проживання дитини разом з матір`ю жодним чином не порушує право батька на піклування про сина.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Голосіївської РДА в м. Києві про визначення місця проживання дитини - задоволено.

Визначеномісце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з матірю ОСОБА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із судовим рішенням ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, також просив постановити ухвалу про залишення позову без розгляду.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції незаконне, та необґрунтоване, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.Також в обґрунтування вимог апеляційної скарги посилався на те, що оскаржуване рішення є передчасним, оскільки відповідно до вимог ст.161 Сімейного кодексу України мав бути розглянуте органом опіки та піклування. Вважає також, необґрунтованим висновок органу опіки та піклування, оскільки відповідач не викликався на засідання та не відбирались у нього пояснення. Крім того, вказує, що в провадженні Суду високої інстанції у сімейних справах м. Париж розглядається справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, а тому суд мав залишити позов без розгляду, зважаючи на положення п.4 ч.1 ст.257 ЦПК України. Також, вказує, що судом розглянуто справу за відсутності відповідача та його представника. При цьому вказує, що дану справу розглянуто в порушення юрисдикції, оскільки даний спір має розглядатись у Франції.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якій просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення залишити без змін.

Представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив рішення суду скасувати.

Позивач та її представник заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили рішення суду залишити без змін.

Третя особа не з`явилась, про час, день та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Від неї надійшло клопотання про розгляд даної справи за відсутності її представника.

Тому з урахуванням положень, ст.372 ЦПК України, суд вбачає за можливе розглядати справу у відсутності представника третьої особи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 15 грудня 2012 року по 28 квітня 2017 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.53 том 2).

В період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_5 (а.с. 50-51, том 2).

Згідно наявної в матеріалах справи довідки про реєстрацію особи громадянином України видану Послом Посольства України у Французькій Республіці №532-182 від 23 жовтня 2015 року, ОСОБА_5 зареєстрований громадянином України (а.с.60 том 2).

Позивач вказує, що з червня 2015 року сторони проживають окремо та позивач разом з сином проживає в місті Києві.

2 лютого 2017 року рішенням Голосіївського районного суду м. Києва стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 на утримання малолітнього ОСОБА_5 , аліменти в розмірі 1/4 частини від всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідної вікової категорії щомісяця, починаючи з дати подання позовної заяви, а саме 10 жовтня 2016 року і до його повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_1 працевлаштована, має сталий дохід, також на підставі права власності їй належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.61-62, 65 том 2).

Висновком №100-20283 від 20 листопада 2017 року Голосіївська РДА в м. Києві (орган опіки та піклування) вважала за доцільне з урахуванням інтересів дитини, визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом із матір`ю, ОСОБА_1 (а.с.22,23, том 2).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив виключно з інтересів дитини, а тому вважав, що позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтованими.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зокрема вказувала на те, що з часу проживання дитини на території України вона не має змоги зареєструвати місце проживання сина, оскільки відповідач не надає згоди на це. Також, вказує, що батько не приймає участі у вихованні сина.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі «М. С. проти України» Європейського суду з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у спорі, а вже тільки потім права батьків.

Відповідно до наявного в матеріалах справи листа від Центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про проведену роботу психолога з малолітнім ОСОБА_5 вбачається, що, в ході вивчення психологічного стану малолітнього та його особистісних характеристик встановлено, що дитина активна, комунікабельна, легко йде на контакт. Під час зустрічей перебував в гарному настрої, залюбки розповідав про себе, свою сім`ю (маму, бабусю та дідуся) та друзів. Розвиток дитини відповідає його віку. Спокійний, врівноважений, допитливий, приязно налаштований до оточуючих, ввічливий та вихований. Має емоційний зв`язок з матір`ю. Хлопчик турбується про маму, всіляко прагне допомагати їй. щиро демонструє свої почуття до неї та прагне до постійного спільного контакту. Роль значущого дорослого чоловіка виконує дідусь, батько матері. ОСОБА_5 взагалі не має уявлення про свого батька. Емоційний зв`язок з батьком не наявний. Дитина не ідентифікує його як свого батька і не розуміє свого родинного зв`язку з ним. (а.с. 24 том 2).

З огляду на зазначені норми закону та враховуючи фактичні обставини справи, судом обґрунтовано встановлено, що матір`ю здійснюється належний догляд за сином, вона турбується про нього та забезпечує належний розвиток і виховання. Обставин, за яких син не міг би проживати разом з матір`ю судом не встановлено.

Апеляційний суд вважає проживання сина з матір`ю є доцільним, оскільки вже склався сталий порядок його проживання з матір`ю та зміна такої звичної обстановки може призвести до психоемоційного порушення стану сина, зважаючи на те, що у нього відсутній емоційний зв`язок з батьком.

Матеріали справи не містять доказів того, що батько намагався налагодити стосунки з сином.

Судом достеменно встановлено, що малолітній ОСОБА_5 на даний час проживає у належних умовах, отримує належне піклування та догляд, а тому врахував прив`язаність сина до матері, його вік та потреби у повсякденному житті, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

При цьому, апеляційний суд вважає висновок Голосіївської РДА в м. Києві(органу опіки та піклування) №100-20283 від 20 листопада 2017 року про доцільність проживання дитини з ОСОБА_1 наданий виключно в інтересах малолітнього сина сторін, а тому приймається судом, а відтак відсутні підстави вважати, що він є недостатньо обґрунтованим або суперечить інтересам дитини.

Посилання апеляційної скарги на те, що оскаржуване рішення є передчасним, оскільки відповідно до вимог ст.161 Сімейного кодексу України мав бути розглянутий органом опіки та піклування апеляційним судом не приймається до уваги, зважаючи на право позивача звертатись, як до органу опіки та піклування так і безпосередньо до суду для визначення місця проживання дитини.

Посилання на те, що дану справу розглянуто в порушення юрисдикції, оскільки даний спір має розглядатись у Франції, апеляційним судом не приймається до уваги, зважаючи на те, що дана обставина була предметом дослідження у суді апеляційної інстанції під час перегляду ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 6 грудня 2017 року про відкриття провадження по даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, на законність оскаржуваного рішення не впливають.

Тому, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального та процесуального права, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для його скасування, а відтак відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя:

Судді: