Справа № 161/8087/18 Головуючий у 1 інстанції: Черняк В. В.
Провадження № 22-ц/802/1085/20 Категорія: 60 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О.І.,

суддів - Бовчалюк З.А., Данилюк В.А.,

секретар судового засідання Концевич Я.О.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_3 та законного представника неповнолітньої ОСОБА_4 ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Торчинської селищної ради про визнання права власності на спадкове майно за апеляційними скаргами осіб, які не брали участі у справі ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , неповнолітньої ОСОБА_4 , поданою в її інтересах ОСОБА_5 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_7 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати ОСОБА_8 . Після їх смерті залишилося спадкове майно житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке він, як спадкоємець за законом, прийняв шляхом вступу у фактичне володіння майном, доглядаючи за ним. Інших спадкоємців немає. При зверненні до нотаріуса для оформлення спадкових прав йому було відмовлено через відсутність оригіналу правовстановлюючого документу на спадкове майно, у зв`язку із чим він змушений звертатися до суду.

Ураховуючи наведене, просив визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті батьків ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2018 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно після смерті батьків ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

На зазначене рішення суду особи, які не брали участі у справі ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та неповнолітня ОСОБА_4 , в інтересах якої діє ОСОБА_5 подали апеляційні скарги, у яких, посилаючись на неповне з`ясування судом обставини справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати це рішення та ухвалити нове про відмову в позові.

Позивач та відповідач відзиви на апеляційні скарги не подали.

У судовому засіданні представник особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_3 та законний представник неповнолітньої ОСОБА_4 ОСОБА_5 апеляційні скарги підтримала із наведених у них підстав та просить їх задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 апеляційні скарги заперечили та просять закрити апеляційне провадження, оскільки суд першої інстанції оскаржуваним рішенням не вирішував будь-яких питань про права, свободи, інтереси або обов`язки апелянтів.

Будучи належним чином повідомлені про день та годину розгляду справи, відповідач, а також апелянти у судове засідання не з`явилися і їх неявка відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційне провадження за апеляційними скаргами необхідно закрити з таких підстав.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже, вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Тобто, судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Після прийняття апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, суд апеляційної інстанції з`ясовує, чи прийнято оскаржуване судове рішення безпосередньо про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника і які конкретно.

Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, то апеляційний суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України, оскільки у такому випадку не існує правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, у зв`язку із чим відсутній суб`єкт апеляційного оскарження.

Таким чином, суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи стосується оскаржуване судове рішення безпосередньо прав та обов`язків скаржника, та лише після встановлення таких обставин вирішити питання про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що права заявника оскаржуваним судовим рішенням не порушені та питання про її права і обов`язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 62/112 та від 16 січня 2020 року у справі № 925/1600/16, а також у постанові Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц.

Предметом спору у даній справі є вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно.

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР (у редакції 1963 року чинній на дату відкриття спадщини) спадкоємство здійснюється за законом і заповітом.

Згідно зі ст. 529 ЦК УРСР (у редакції 1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого.

Статтею 549 ЦК УРСР (у редакції 1963 року) передбачено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (п.1 ч.1).

Судом першої інстанції встановлено, що позивач являється спадкоємцем за законом після смерті своїх батьків: батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та матері ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , які за життя заповітів не складали.

Після їх смерті залишилося спадкове майно житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке позивач, як спадкоємець за законом, прийняв шляхом вступу у його фактичне володіння та догляд за ним.

Звернення до суду з позовом зумовлено відсутністю оригіналу правовстановлюючого документа на спадкове майно, у зв`язку із чим нотаріусом відмовлено в оформленні спадкових прав на це майно.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Статтею 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи, а у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Отже, суд апеляційної інстанції може захистити право особи, яка не брала участі у справі, лише у разі якщо суд першої інстанції вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки. Відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту суб`єктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог особи. Інше б суперечило основному завданню цивільного судочинства, - захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Першочерговим при вирішенні апеляційних скарг осіб, які не брали участі в справі, є питання того, чи порушенні законні права та інтереси вказаних осіб ухваленим судом рішенням, яке апелянти оскаржують.

Звертаючись до суду з апеляційними скаргами на судове рішення суду першої інстанції, апелянти вказали, що їх мати ОСОБА_5 є законним володільцем будинку по АДРЕСА_1 , оскільки придбала його у брата позивача ОСОБА_9 у 1995 році. Тому вони ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та неповнолітня ОСОБА_4 , як її діти правомірно проживають у спірному будинку, а відтак заочним рішенням від 09.10.2018 у даній справі вирішено питання щодо їхніх прав та законних інтересів. Крім того, позивач уже звертався із аналогічним позовом, у якому йому було відмовлено, а також він не прийняв спадщину.

Такі твердження апелянтів є безпідставними та спростовуються наступним.

Відповідно до вимог ст.525 ЦК УРСР (у редакції 1963 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Днем відкриття спадщини, яка є предметом даного позову є 18.12.1992, тобто день смерті матері позивача, після якої він вступив у володіння спадковим майном, і є той день, з якого він фактично прийняв спадщину.

З урахуванням наведеного, посилання апелянтів на законне, на їх думку, проживання у спірному будинку з 1995 року, тобто через 3 роки після відкриття спадщини відхиляються апеляційним судом, оскільки не впливають на висновки суду першої інстанції щодо права позивача на спадщину.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської від 08.11.2017, що залишено без змін постановою апеляційного суду від 25.01.2018 (т.1 а.с.145-149) відмовлено матері апелянтів ОСОБА_5 у визнанні дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку з господарсько-побутовими спорудами за АДРЕСА_1 , який був укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 .. Рішення набрало законної сили.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в позові, суди дійшли висновку, що з урахуванням положень ст.ст. 224, 225 ЦК УРСР 1963 року ОСОБА_9 не мав права розпоряджатися спірним житловим будинком, зокрема відчужувати дане майно, оскільки не став його власником у передбачений спосіб та порядок. У свою чергу ОСОБА_5 , вказуючи про власноручне, у присутності свідків написання ОСОБА_9 письмової розписки про отримання коштів за проданий будинок, надала суду апеляційної інстанції друковану технічними засобами розписку про продаж ОСОБА_9 хати по АДРЕСА_1 та отримання ним 2000 доларів. При цьому позивач не змогла пояснити походження розписки, що подана нею суду. Також судами було встановлено, що ОСОБА_5 та члени її сім`ї ніколи не були зареєстровані у даному житловому будинку.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 05.12.2013 (т.2 а.с.49-50) відмовлено в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення з жилого приміщення по АДРЕСА_1 з підстав того, що ОСОБА_1 на момент звернення до суду з даним позовом не надав доказів про своє оформлене право власності на зазначене майно, а тому є безпідставними доводи апеляційних скарг про встановлення рішенням апеляційного суду від 05.12.2013 факту правомірності володіння ОСОБА_5 житловим будинком та господарсько-побутовими спорудами по АДРЕСА_1 .

Не заслуговують на увагу твердження апелянтів про те, що у 2007 році ОСОБА_1 звертався до суду з аналогічних позовом про визнання права власності на спадкове майно, у якому йому рішенням апеляційного суду від 05.09.2012 було відмовлено.

Відмовляючи у позові ОСОБА_1 про визнання права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , суд апеляційної інстанції у рішенні від 05.09.2012 (т.2 а.с.78-81) зазначив про передчасність даних вимог, оскільки матеріали справи не містили доказів звернення позивача до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та відсутність відповідної постанови нотаріуса за результатами такого звернення.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України), що передбачено і ст. 12 ЦПК України.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд доходить висновку, що оскаржуваним рішенням не порушено права та інтереси скаржників ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , оскільки останні не надали належних, допустимих та достовірних доказів правомірності володіння і проживання у спірному житловому будинку та наявність у них законного права та інтересу на даний об`єкт нерухомого майна на рівні із спадкоємцем першої черги ОСОБА_1 ..

Апеляційний суд зауважує, що суд має забезпечити додержання основних принципів процесуального права, зокрема, принципу рівності учасників процесу, принципу диспозитивності та щодо реалізації права на звернення до суду в установленому законом порядку всіх учасників розгляду з додержанням правил всіх стадій розгляду. Отже, особа, яка подала апеляційну скаргу, хоча і не брала участі при розгляді справи судом першої інстанції, не може мати привілеїв стосовно реалізації своїх прав в порівнянні з іншими учасниками судового розгляду.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 362 ЦПК України про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку.

Таким чином, з урахуванням наведених вище обставин справи, змісту зазначених норм процесуального законодавства, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги осіб, які не брали участі у справі ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та неповнолітньої ОСОБА_4 , поданою в її інтересах ОСОБА_5 розгляду по суті не підлягають, у зв`язку із чим апеляційне провадження по них підлягає закриттю.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 362, 381, 389 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Закрити апеляційне провадження за апеляційними скаргами осіб, які не брали участі у справі ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , неповнолітньої ОСОБА_4 , поданою в її інтересах ОСОБА_5 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2018 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Торчинської селищної ради про визнання права власності на спадкове майно.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді