№ 201/5621/18
провадження 2/201/209/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа Департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради про стягнення грошових коштів та витрат і за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Дніпровська міська рада 24 травня 2018 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення коштів, збитків міськради, судових витрат, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Відповідач заявив зустрічний позов про визнання договору недійсним, ухвалою суду вказані позови об`єднані в одне провадження для їх спільного розгляду. Позивач в своїх позовних вимогах посилається на те, що рішенням Дніпропетровської міської ради від 13 липня 2016 року № 269/11 «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування гаражів громадянам у м. Дніпропетровську (18 осіб)» ОСОБА_1 (забудовник) надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування гаражу. Між Дніпропетровської міською радою та ОСОБА_1 було укладено договір від 17 листопада 2016 року № 619, предметом якого є здійснення оплати відповідачем пайової участі у розвитку соціальної та інженерно - транспортної інфраструктури міста Дніпра шляхом перерахування грошових коштів до спеціального фонду міського бюджету у зв`язку з будівництвом та обслуговуванням гаражу відповідача. Згідно з п. 2.1. договору величина пайової участі згідно з розрахунком (додаток № 1 договору) становить 15 940.80 грн. Додатком № 2 договору передбачено, що сума пайової участі підлягає сплаті протягом п`яти робочих днів з моменту укладання договору, тобто до 23 листопада 2016 року. Станом на час подання позову відповідач не виконав свій обов`язок по сплаті пайової участі у розвитку соціальної та інженерно - транспортної інфраструктури міста Дніпра, чим завдає збитки міському бюджету. У зв`язку з чим представник Дніпровської міської ради звернувся до суду за захистом порушеного відповідачем права територіальної громади міста на отримання грошових коштів на створення і розвиток інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту.

Позивач вважає, що відповідач не виконав належним чином свої зобов`язання щодо вказаного договору, що є порушенням вимог чинного законодавства та законних прав позивача. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням виконати вимоги закону і сплатити вказану суму, але відповідач цього не зробив, чим порушив його права, в добровільному порядку спір не вирішено. Вважає такі дії відповідача не законними, позивачу фактично завдані матеріальні збитки та просив стягнути з відповідача вказані кошти, задовольнивши позов в повному обсязі. Зустрічний позов не визнали, вважають його безпідставним і необгрунтованим і просили в його задоволенні відмовити.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином. Причини неявки в судове засідання судом визнаються не поважними, заяви на відкладення слухання справи оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки таке намагання перенесення слухання справи було вже неодноразо, доказів на підтвердження причини відсутності в засіданні сторона позивача не надавала. Справа розглядається тривалий час, стороною позивача породжується тяганина. Отже, суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного позивача відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги не визнав повністю, посилаючись на те, що договір № 619 від 17 листопада 2016 року про пайову участь на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Дніпра порушує його інтереси та не відповідає вимогам чинного законодавства. Так, пайова участь у розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста передбачена Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» заявник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту. У розумінні зазначено Закону, замовник фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву. У розумінні статті 1 Закону України «Про архітектурну діяльність» замовник фізична або юридична особа, яка має у власності або у користуванні земельну ділянку, подала у встановленому законодавством порядку заяву (клопотання) щодо її забудови для здійснення будівництва або зміни (у тому числі шляхом знесення) об`єкта містобудування. Дніпропетровської міською радою на виконання вимог ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийнято рішення від 29 липня 2011 року № 5/14 «Про внесення змін до рішення міської ради від 21 березня 2007 року № 6/11 «Про порядок залучення коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Дніпропетровська». Відповідно до Порядку залучення, розрахунку і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури міста Дніпропетровська визначено, що пайова участь у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста є внеском, який замовник (забудовник) має сплатити до бюджету. З вище наведеного вбачається той факт, що відповідно до вказаних Законів України та рішень міської ради зазначені пайові внески сплачуються замовниками (забудовниками), які мають здійснити на території Дніпропетровська будівництво будь-яких об`єктів. Відповідно до вимог чинного законодавства обов`язковою умовою для будівництва є право власності на земельну ділянку виділену для даних цілей та дозвіл на будівництво. На думку позивача за зустрічним позовом, з перелічених вище норм права вбачається, що договір від 17 листопада 2016 року № 619 було укладено з порушенням норм Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та рішення Дніпропетровської міської ради від 29 липня 2011 року № 5/4 «Про внесення змін до рішення міської ради від 21 березня 2007 року № 6/11 «Про порядок залучення коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Дніпропетровська». Дніпропетровською міською радою було прийнято рішення від 13 липня 2016 року № 296/11 «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування гаражів громадянам у м. Дніпропетровську (18 осіб) ОСОБА_1 », проте зазначене рішення ради не надає права власності чи користування земельною ділянкою тим більше не дає дозволу на будівництво гаражу, а лише є підставою для розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. На підставі зазначеного рішення ОСОБА_1 було передано проект землеустрою, розроблений ТОВ «Земстройінвест» для затвердження та передачі йому у власність земельну ділянку в районі вул. Станичної клопотанням від 25 жовтня 2016 року. Клопотання позивача за зустрічним позовом, у супереч вимогам чинного земельного законодавства, Дніпровською міською радою не розглянуто, земельна ділянка у власність не передана. Листом ОСОБА_1 було повідомлено, що його клопотання розглянуто Департаментом по роботі з активами ДМР, підготовлено відповідний проект рішення міської ради, але у зв`язку із зауваженнями третьої особи у справі проект не може пройти процедуру, передбачену Регламентом міської ради. Отже позовні вимоги міськради не доведені, заперечував проти задоволення позову і просив в його задоволенні відмовити. Підтримав зустрічний позов і просив його задовольнити.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши думку сторін, третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає первісні позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню, в задоволенні зустрічних вимог слід відмовити.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Дніпровська міська рада відповідно до ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є представницьким органом місцевого самоврядування.

Частиною 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Статтею 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

У відповідності до статті 143 Конституції України, територіальні громади міста, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Враховуючи наведене, Дніпровська міська рада звертається до суду з даним позовом з метою захисту прав та інтересів територіальної громади Дніпра у зв`язку з наступним.

Рішенням Дніпропетровської міської ради від 13 липня 2016 року № 269/11 «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування гаражів громадянам у м. Дніпропетровську (18 осіб)» ОСОБА_1 (забудовник) надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування гаражу. Між Дніпропетровської міською радою та ОСОБА_1 було укладено договір від 17 листопада 2016 року № 619, предметом якого є здійснення оплати відповідачем пайової участі у розвитку соціальної та інженерно - транспортної інфраструктури міста Дніпра шляхом перерахування грошових коштів до спеціального фонду міського бюджету у зв`язку з будівництвом та обслуговуванням гаражу відповідача. Згідно з п. 2.1. договору величина пайової участі згідно з розрахунком (додаток № 1 договору) становить 15 940.80 грн. Додатком № 2 договору передбачено, що сума пайової участі підлягає сплаті протягом п`яти робочих днів з моменту укладання договору, тобто до 23 листопада 2016 року. Станом на час подання позову відповідач не виконав свій обов`язок по сплаті пайової участі у розвитку соціальної та інженерно - транспортної інфраструктури міста Дніпра, чим завдає збитки міському бюджету. У зв`язку з чим представник Дніпровської міської ради звернувся до суду за захистом порушеного відповідачем права територіальної громади міста на отримання грошових коштів на створення і розвиток інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту.

Позивач вважає, що відповідач не виконав належним чином свої зобов`язання щодо вказаного договору, що є порушенням вимог чинного законодавства та законних прав позивача. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням виконати вимоги закону і сплатити вказану суму, але відповідач цього не зробив, чим порушив його права, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги міськради обґрунтованими і підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що рішенням Дніпропетровської міської ради від 13 липня 2016 року № 269/11 «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування гаражів громадянам у м. Дніпропетровську (18 осіб)» ОСОБА_1 (забудовник) надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування гаражу.

Між Дніпропетровської міською радою та ОСОБА_1 було укладено договір від 17 листопада 2016 року № 619, предметом якого є здійснення оплати відповідачем пайової участі у розвитку соціальної та інженерно - транспортної інфраструктури міста Дніпра шляхом перерахування грошових коштів до спеціального фонду міського бюджету у зв`язку з будівництвом та обслуговуванням гаражу відповідача.

Згідно з п. 2.1 договору величина пайової участі згідно з розрахунком (додаток № 1 договору) становить 15 940.80 грн.. Пунктом 4.1 договору передбачено, що забудовник сплачує величину пайової участі, вказану у п. 2.1. договору у строки згідно з графіком (додаток № 2 договору) до спеціального фонду міського бюджету.

Додатком № 2 договору передбачено, що сума пайової участі підлягає сплаті протягом п`яти робочих днів з моменту укладання договору, тобто до 23 листопада 2016 року. Відповідач не виконав свій обов`язок по сплаті пайової участі у розвитку соціальної та інженерно - транспортної інфраструктури міста Дніпра, чим завдає збитки міському бюджету.

Статтею 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: залучення на договірних засадах коштів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, розташованих на відповідній території, та коштів населення, а також бюджетних коштів на будівництво, розширення, ремонт і утримання на пайових засадах об`єктів соціальної і виробничої інфраструктури та на заходи щодо охорони навколишнього природного середовища.

Статтею 327 ЦК України встановлено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 1 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», в редакції від 26 листопада 2016 року, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до I - III категорій складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви. Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката (ч. 5 ст. 39 Закону).

Відповідно до ст. 40 Закону замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених ч. 4 цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури. Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. При цьому не враховуються витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій. Істотними умовами договору є: розмір пайової участі; строк (графік) сплати пайової участі; відповідальність сторін. Невід`ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону.

На вимогу ч. 1 ст. 40 Закону міською радою прийнято рішення від 29 липня 2011 року № 5/14, яким затверджено Порядок залучення, розрахунку і використання коштів пайової участі (внесків) у розвитку інфраструктури міста Дніпропетровська.

Відповідно до абз. 1 розділу 1 Порядку, цей Порядок визначає розмір пайової участі (внеску) замовників (забудовників) у створені (розвитку) соціальної та інженерно - транспортної інфраструктури м. Дніпропетровська з урахуванням соціально - економічного значення об`єктів будівництва (реконструкції), зміни функціонального призначення тощо для міста.

Відповідно до абз. 3 розділу 1 Порядку цей Порядок застосовується для визначення розмірів пайової участі замовників (забудовників), які мають намір здійснити на території м. Дніпропетровська будівництво (реконструкцію) будь - яких об`єктів, незалежно від їх форми власності.

Згідно з абз. 2 п. 2.6 Порядку залучення, розрахунку і використання коштів пайової участі (внесків) у розвитку інфраструктури міста Дніпропетровська та Положення про департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради, договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту від імені міської ради укладає департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради, в особі його керівника.

У відповідності до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, а саме, зокрема, з договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 14 ЦК України встановлено, що цивільні обов`язки виконуються у межах встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Вимогами ст. 530 ЦК України встановлено: якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Нормою ст. 625 ЦК України встановлена відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 2 цієї статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити:

- суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення;

- три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зазначені правові наслідки застосовуються за загальним правилом - при наявності вини порушника.

У цивільному праві діє презумпція вини: особа, яка порушила зобов`язання, вважається винною, поки не доведе відсутність своєї вини.

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до п. 3.3.11, 3.3.12 Положення про департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради затвердженого рішенням Дніпровської міської ради від 31 січня 2018 року № 31/29, третя особа здійснює моніторинг надходження коштів пайової участі до спеціального фонду міського бюджету та готує і направляє звернення до замовників якими порушено договірні зобов`язання з пайової участі.

Пунктом 5.1 договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання договору сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України, даного Договору та Порядку №, затвердженого рішенням міської ради від 21 березня 2007 року № 6/11 (зі змінами та доповненнями).

Відповідно до пункту 5.3 договору за несвоєчасну або неповну сплату коштів пайової участі забудовник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми простроченого платежу за кожний день прострочки.

Третьою особою здійснено розрахунок заборгованості замовника (забудовника), а також штрафних санкцій передбачених договором та інфляційних втрат (додається). Згідно розрахунку заборгованість відповідача складає: 15 940.80 грн. основного зобов`язання, 4 201.01 грн. пені, 702.08 грн. 3% річних, 2993.68 грн. інфляційних втрат, на загальну суму 23 837.57 грн..

До теперішнього часу кошти пайової участі до міського бюджету від ОСОБА_1 не надходили. Доказів протилежного відповідачем суду надано не було. Зазначене є порушенням договірних зобов`язань з боку відповідача за первісним позовом та підставою для захисту прав у судовому порядку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом щодо визнання недійсним договору від 17 листопада 2016 року № 619 «Про пайову участь на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Дніпра», укладений між Дніпровської міською радою та ОСОБА_1 , суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачені повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад в галузі бюджету, фінансів і цін. Зокрема, частина 5 вказаної статті передбачає можливість залучення виконавчим органом міської ради, на договірних засадах коштів підприємств, установ та організацій, незалежно від форм власності, розташованих на відповідній території, та коштів населення, а також бюджетних коштів на будівництво, розширення, ремонт і утримання на пайових засадах об`єктів соціальної і виробничої інфраструктури та на заходи щодо охорони навколишнього природного середовища.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Вказаною нормою регламентовано порядок укладення та істотні умови договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Так, величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. При цьому не враховуються витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій.

У разі якщо загальна кошторисна вартість будівництва об`єкта не визначена згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами, вона визначається на основі встановлених органом місцевого самоврядування нормативів для одиниці створеної потужності.

Встановлений органом місцевого самоврядування для замовника розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не може перевищувати граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту з урахуванням інших передбачених законом відрахувань не може перевищувати: 1) 10 відсотків загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта - для нежитлових будівель та споруд; 2) 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта - для житлових будинків.

Органам місцевого самоврядування забороняється вимагати від замовника будівництва надання будь-яких послуг, у тому числі здійснення будівництва об`єктів та передачі матеріальних або нематеріальних активів (зокрема житлових та нежитлових приміщень, у тому числі шляхом їх викупу), крім пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, передбаченої цією статтею, а також крім випадків, визначених частиною п`ятою статті 30 цього Закону.

Розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається протягом десяти робочих днів з дня реєстрації органом місцевого самоврядування звернення замовника про укладення договору про пайову участь та доданих до нього документів, що підтверджують вартість будівництва об`єкта, з техніко-економічними показниками.

У разі зміни замовника розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту зменшується на суму коштів, сплачених попереднім замовником відповідно до укладеного ним договору про пайову участь.

Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.

Істотними умовами договору є: 1) розмір пайової участі; 2) строк (графік) сплати пайової участі; 3) відповідальність сторін.

Невід`ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором.

Дніпропетровською міською радою, на виконання вимог ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» було прийнято рішення від 29 липня 2011 року № 5/14 «Про внесення змін до рішення міської ради від 21 березня 2007 року № 6/11 «Про порядок залучення коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Дніпропетровська». Відповідно до Порядку залучення, розрахунку і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури міста Дніпропетровська визначено, що пайова участь у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста є внеском, який замовник (забудовник) має сплатити до бюджету.

Згідно ч. 1 ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до частин 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чине відповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

В судовому засіданні встановлено, що оспорюваний ОСОБА_1 договір укладено у формі, передбаченій законом та останній містить всі необхідні істотні умови.

На переконання суду, на момент укладення спірного договору ОСОБА_1 усвідомлював дійсні наслідки вчинення правочину та здійснював дії щодо укладення даного правочину за власним бажанням. ОСОБА_1 , як замовник будівництва звернулась з відповідними заявами до позивача за первісним позовом та уклала договір про пайову участь, оскільки такий обов`язок передбачений та покладений на нього відповідно до ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та рішення Дніпропетровської міської ради від 29 липня 2011 року № 5/14 «Про внесення змін до рішення міської ради від 21 березня 2007 року № 6/11 «Про порядок залучення коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Дніпропетровська».

Отже, як вбачається з матеріалів справи, на момент укладення спірний договір про пайову участь відповідав вимогам чинного законодавства України, у зв`язку з чим суд приходить до переконання, що вимоги про визнання недійсним вказаного договору є недоведеними і задоволенню не підлягають.

Таким чином, оцінюючі усі докази, які були досліджені судом в ході розгляду даної цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги за первісним позовом є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі, тоді як вимоги за зустрічним позовом задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги Дніпровської міської ради задоволено в повному обсязі, то на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача за первісним позовом сплачений судовий збір у розмірі 1762 грн.. Судовий збір, сплачений позивачем за зустрічним позовом, з урахуванням результату розгляду справи судом, відшкодуванню не підлягає.

Згідно з вимогами ст. 76, 78, 81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться на території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Зазначені обставини, з урахуванням вимог ст.77 ЦПК України, повинні бути підтверджені певними засобами доказування відповідно до земельного законодавства і не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, а відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що первісний позов підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача за зустрічним позовом на позові, оскільки воно спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена.

При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву Дніпровської міської ради задовольнити в повному обсязі і стягнути з ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської ради грошові кошти в сумі 23 837 грн. 57 коп. і стягнути з ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської ради судовий збір у розмірі 1762 грн., в задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання договору недійсним слід відмовити.

Таким чином, викладені ОСОБА_1 обставини не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, переконливих доказів на спростування позиції міськради він суду не надав, зустрічна позовна заява не ґрунтується на законі та не підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 33, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 3-5, 15, 16, 18, 22, 82, 83, 1212-1214 ЦК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа: Департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради про стягнення грошових коштів задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_1 ) на користь Дніпровської міської ради (код за , юридична адреса: просп. Дмитра Яворницького, 75, м. Дніпро, 49000) грошові кошти в сумі 23 837 грн. 57 коп. (двадцять три тисячі вісімсот тридцять сім гривень 57 копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської ради судовий збір у розмірі 1762 грн..

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання договору недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 08 грудня 2020 року.

Суддя