ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 753/3211/20
провадження № 2/753/4683/20
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2020 р. суддя Дарницького районного суду міста Києва Каліушко Ф.А., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та судді Дніпровського районного суду м. Києва Виниченко Любові Миколаївни про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями судді

ВСТАНОВИВ:

На підставі ухвали судді Київського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року в провадження судді Дарницького районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та судді Дніпровського районного суду м. Києва Виниченко Любові Миколаївни про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями судді.

В обґрунтування позову посилається на те, що 23.06.2017 ним до Дніпровського районного суду м. Києва була подана позовна заява до компанії Рапала (Фінляндія) та її дочірнього підприємства в Україні про вилучення із продажів продукції без неналежної інформації про споживчі властивості цієї продукції, приведення інформації про продукцію до відповідності та відшкодування шкоди, завданої порушенням прав споживачів. Дана позовна заява потрапила на розгляд до судді Виниченко Л.М., яка відкрила цивільне провадження по справі № 755/9719/17-ц від 14.07.2017.

02.10.2017 року, 19.10.2017 року та 09.11.2017 року у справі №755/9719/17 ОСОБА_1 були подані заяви про забезпечення позову шляхом заборони продажів продукції неналежної якості та вчинення інших попереджувальних заходів, оскільки компанія ОСОБА_2 та її дочірнє підприємство почали неконтрольовано та негласно вилучати із продажів продукцію неналежної якості з метою унеможливлення майбутнього судового рішення.

Проте, усі надані факти суддя Виниченко Л.М. повністю проігнорувала та винесла незаконні ухвали від 02.10.2017, 19.10.2017 та 09.11.2017, у яких відмовила у забезпеченні позову.

Більш того, суддя Виниченко Л.М. визначила вказані ухвали як такі, що не піддягають оскарженню окремо від рішення суду.

Також у заявах про забезпечення позову ОСОБА_1 спеціально наголошувалося на тому, що Конституційний Суд України у своєму рішенні № 12-рп/2010 від 28.04.2010 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень п. 2 ч. 1 ст. 293 ЦПК визнав, що «положеннями пунктів 2, 8 частини третьої статті 129 Конституції України необхідно розуміти як такі, що передбачають право оскаржувати окремо від рішення суду в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції як про забезпечення позову і щодо скасування забезпечення позову, так і ухвали про відмову в забезпеченні позову і скасуванні забезпечення позову».

Таким чином, суддя Виниченко Л.М. тричі поспіль виносила незаконні ухвали, тричі не виконувала рішення Конституційного Суду України і тричі позбавляла позивача права на апеляційне оскарження судового рішення, яке гарантовано пп. 2, 8 ст. 129 Конституції України.

У зв`язку з тим, що через вказані незаконні дії судді позивач був позбавлений права на доступ до правосуддя, позивач просив відшкодувати йому за рахунок держави моральну шкоду.

Вивчивши зміст позовної заяви ОСОБА_1 , прихожу до висновку про необхідність відмовити у відкритті провадження у даній справі в частині вимог до судді Дніпровського районного суду міста Києва Виниченко Любові Миколаївни з огляду на наступне.

Згідно із ч.1 ст.124 Конституції правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. А відповідно до ч.2 вказаної статті юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Статтями 62, 126, 129 Конституції визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Згідно із чч. 1 та 3 ст. 6 закону «Про судоустрій і статус суддів» здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13.06.2007 №8 судам роз`яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

У постанові Пленуму ВСУ «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» від 12.06.2009 №6 судам роз`яснено, що у розумінні положень ч. 1 ст. 2, пп. 1, 7, 9 ч. 1 ст. 3, ст. 17, ч. 3 ст. 50 Кодексу адміністративного судочинства судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ. Скарги на дії, бездіяльність і рішення суддів мають розглядатися відповідно до процесуального законодавства.

Згідно з п. 57 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зміст конкретних судових рішень контролюється насамперед за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Відповідно до п. 55 висновку №3 (2002) КРЄС судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Вчинені суддею (судом) процесуальні дії з розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони вчиняються чи ухвалюються.

Вчинені судом (суддею) у відповідній справі процесуальні дії й ухвалені у ній рішення не підлягають окремому судовому оскарженню шляхом ініціювання нового судового процесу.

Тобто, якщо позивач вважав, що суд допустив порушення норм права під час розгляду його справи, він мав можливість оскаржити ухвалені у цих справах судові рішення до судів вищих (апеляційної чи касаційної) інстанцій у порядку та з підстав, визначених у відповідному процесуальному законі.

Щодо цивільної відповідальності, до якої позивач мав намір притягнути суд - відповідача, КРЄС зазначає, що, беручи до уваги принцип незалежності суду: а) засобом захисту від судових помилок (стосовно питань юрисдикції, суті справи або процедури розгляду) повинна бути належна система апеляційного оскарження рішень (як з дозволу суду, так і без дозволу); б) будь-яка компенсація за інші недоліки в процесі здійснення правосуддя (у тому числі, наприклад, порушення строків розгляду справи) може вимагатися тільки від держави; в) недоцільним є притягнення судді до будь-якої особистої відповідальності за здійснення ним уповноважених професійних обов`язків, навіть шляхом відшкодування збитків державі, крім випадків навмисного порушення (п.76 висновку №3 (2002) Консультативної ради європейських суддів).

Зазначений підхід однаково застосовний як особисто до суддів, так і до судів, у яких вони здійснюють правосуддя.

Оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їхніх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій.

Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони, відповідно, були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції Великої палати ВС, висловленій у постановах: від 8.05.2018 у справі №521/18287/15-ц (провадження №14-90цс18), від 21.11.2018 у справі №757/43355/16-ц (провадження №14-399цс18), від 29.05.2019 у справі №489/5045/18 (провадження №14-191цс19).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС.

Таким чином, суд дійшов висновку, що суддя не може бути відповідачем у даній справі за прийняті ним процесуальні рішення в іншій справі, оскільки вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони, відповідно, були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

У зв`язку із викладеним розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій та судових рішень судді (суду), пов`язаних із розглядом справи, нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено.

Відповідно до ст.186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на те, що позовні вимоги ОСОБА_1 до судді Дніпровського районного суду міста Києва Виниченко Любові Миколаївни не можуть бути предметом судового розгляду в порядку цивільного та іншого судочинства, суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження у справі у вищезазначеній частині.

За вказаних обставин, слід дійти висновку, що належним відповідачем за заявленими ОСОБА_1 вимогами про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями судді, може бути лише Держава Україна в особі Державної казначейської служби України.

Водночас, за загальним правилом, визначеним ч. 2 ст. 27 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Разом з тим, у відповідності до ст. 28 ЦПК України позивачі, у встановлених законом випадках, наділені правом вибору підсудності справи. Статтею 30 ЦПК України встановлені випадки виключної підсудності позовів.

Предметом даного спору є відшкодування моральної шкоди.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, адресою позивача ОСОБА_1 є: АДРЕСА_1 . Зазначена адреса не відноситься згідно адміністративно-територіального поділу м. Києва до території Дарницького району м. Києва.

Місцезнаходження відповідача Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, позивач вказує: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, що розташоване в Печерському районі м. Києва та територіально не відноситься до Дарницького району м. Києва.

Вказана в позовній заяві адреса відповідача також підтверджується роздруківкою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідно до якої, місцезнаходженням Державної казначейської служби України є: 01601, м. Київ, вулиця Бастіонна, будинок 6, що територіально відноситься до Печерського району м. Києва.

За таких обставин, а також враховуючи те, що ухвалою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року було визначено Дарницький районний суд м. Києва саме у зв`язку з заявленими вимогами у справі, у якій однією зі сторін є суддя, а у відкритті провадження у цій частині позивачу було відмовлено, суд приходить до висновку, що дана справа за вимогами до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями судді, територіально не підсудна Дарницькому районному суду м. Києва.

Згідно ч. 9 ст. 187 ЦПК України, якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Частиною 3 даної статті встановлено, що передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

У відповідності до положень чч. 1, 2 статті 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються і справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Враховуючи викладене та зважаючи на те, що місцезнаходження відповідача не відноситься до території Дарницького району м. Києва, а тому суддя приходить до висновку, що матеріали позовної заяви підлягають направленню за територіальною підсудністю до належного суду, а саме: до Печерського районного суду м. Києва за місцем знаходження відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. 28, 31, 32, 353, 354 ЦПК України, суддя -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження в частині вимог позовної заяви ОСОБА_1 до судді Дніпровського районного суду м. Києва Виниченко Любові Миколаївни про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями судді.

Цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями судді, передати на розгляд за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали суду до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд міста Києва.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу не було подано протягом встановленого законом строку. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.