РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2020 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області

в складі судді - Галінської В.В.

секретар судового засідання - Калетинець Т.В.

справа № 569/2004/19,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,

представник позивача - ОСОБА_3 ,

представник відповідача - ОСОБА_4 ,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до ОСОБА_2 , в якому просить шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 11 березня 2014 року виконавчим комітетом Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області, актовий запис №10; стягнути з відповідача на її користь на утримання дитини, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в частці 30% від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно до повноліття дитини, починаючи з дня подання заяви до суду; стягнути з відповідача на її користь 2500 грн. витрати на правничу допомогу та 768,40 грн. судових витрат.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що з 2014 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають сина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Протягом останніх трьох місяців вони проживають окремо, сімейні правовідносини між ними не підтримуються. На даний час ведення спільного господарства та сумісне проживання припинено. Подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки як у неї, так і у відповідача на ґрунті сімейно-побутових проблем і протилежних поглядів на сімейне життя, з"явилась неприязнь один до одного та втрачено почуття любові і поваги. Вважає, що за таких умов шлюб необхідно розірвати.

На даний час вона має невеликий дохід, при цьому виховує ще сина від попереднього шлюбу, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримуючи 978 гривень аліментів на нього, що ускладнює питання матеріального забезпечення обох дітей, і є недостатнім для належного забезпечення навчання та побуту їх спільного з відповідачем сина, ОСОБА_5 , а тому стягнення аліментів з батька на утримання сина є необхідним, оскільки обов"язок з утримання дитини покладається на обох батьків. Згоди про добровільну матеріальну підтримку або сплату аліментів на дитину між нею та відповідачем на момент подачі позовної заяви не досягнуто. Для неї відомо, що відповідач здійснює торгівлю товарами народного споживання на території ПрАТ "Речовий ринок" міста Рівне і його середньомісячний дохід складає близько 10 тисяч гривень на місяць. Отже, відповідач має можливість надавати для сина матеріальну допомогу. Окрім того, відповідач є працездатною особою, непрацездатних батьків або інших осіб, які перебувають на утриманні відповідача немає; стягнень за виконавчими документами не проводиться. Спору по розподілу майна між ними немає, питання розподілу майна будуть вирішувати в приватному порядку.

28 березня 2019 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому не заперечує проти задоволення позову в частині розірвання шлюбу та не заперечує проти стягнення з нього аліментів на утримання сина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 иродження, по 813 грн. щомісячно. Вказує, що він дійсно довгий час неофіційно працював на речовому ринку, однак через зменшення продажу в лютому місяці, лишився цієї роботи і тепер працює вантажником, де прийдеться. Вважає, що суд може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Щодо розміру аліментів, вказує, що з нього проводиться стягнення аліментів на утримання сина від першого шлюбу, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Окрім того, у нього є двоє непрацездатних батьків, ОСОБА_8 , інвалід 3 групи та ОСОБА_9 , інвалід 2 групи.

09 квітня 2019 року представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Денесюком Ю.П. подано відповідь на відзив, в якому просив позовні вимоги задоволити повністю, а викладені твердження та заперечення відповідача у відзиві на позов, вважає безпідставними та необгрунтованими.

Ухвалою суду від 22 лютого 2019 року по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 12.00 год. 20 березня 2019 року.

28 березня 2019 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просить визнати об"єктом спільної смісної власності подружжя автомобіль марки "Опель Омега", 2002 року випску, на іноземній реєстрації, номерний знак LZA 65816; поділити вищевказане майно, виділивши у власність ОСОБА_1 в натурі автомобіль марки "Опель Омега", 2002 року випску, на іноземній реєстрації, номерний знак LZA 65816; стягнути з ОСОБА_1 на його користь 19 950,40 грн. компенсації на належну йому 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки "Опель Омега", 2002 року випуску, на іноземній реєстрації, номерний знак LZA 65816.

Ухвалою суду від 29 березня 2019 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя прийнято та об"єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.

Ухвалою суду від 08 липня 2019 року підготовче провадження у даній справі закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті на 10:00 год. 20 серпня 2019 року з повідомленням (викликом) сторін. Здійснено виклик в судове засідання свідків: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 . Витребувано з Рівненського відділу поліції ГУНП в Рівненській області матеріали закритого кримінального провадження №0000081 від 19 січня 2019 року, відкритого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.289 КК України.

В судовому засіданні неодноразово оголошувались перерви, окрім того в судовому засіданні допитані в якості свідків, ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 з приводу зустрічного позову.

Ухвалою суду від 05 листопада 2019 року задоволено клопотання представника позивача-відповідача ОСОБА_1 - адвоката Денесюка Ю.П. про витребування доказів. Витребувано з Рівненського відділу поліції ГУНП в Рівненській області з матеріалів кримінального провадження №0005335 від 03.09.2018 належним чином завірені наспуні документи: заяву ОСОБА_2 про вчинення кримінального правопорушення; витяг з ЄРДР про внесення відомостей про кримінальне правопрушення №0005335 від 03.09.2018; заяву ОСОБА_2 про визнання останнього потерпілим у кримінальному провадженні №0005335 від 03.09.2018.

Ухвалою суду від 02 березня 2020 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, залишено без розгляду.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили позов задоволити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши виступи учасників справи, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

11 березня 2014 року виконавчим комітетом Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області, актовий запис № 10, між сторонами було зареєстровано шлюб, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Від шлюбу у сторін народився син, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 цього Кодексу.

Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 р., згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім"ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред"явлений одним із подружжя (ст.110 СК України).

Відповідно до ст. 112 СК України суд з"ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

На теперішній час подружні відносини між сторонами припинені, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить її інтересам, позивач не бажає зберегти шлюб, тому шлюб між ними має бути розірваний.

Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім"ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред"явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред"явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем.

Враховуючи, що фактичні шлюбні відносини між сторонами припинились, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам як позивача так і відповідача, що має істотне значення, внаслідок чого позов в частині вимог про розірвання шлюбу підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про стягнення аліментів, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об"єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов"язань, існують позитивні зобов"язання, пов"язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов"язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13).

Ухвалюючи рішення в справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв"язків із сім"єю, крім випадків, коли сім"я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.

Ураховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.7 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

У відповідності до ст.8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов"язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров"я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, посувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 Закону України "Про охорону дитинства").

Відповідно до ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов"язки щодо дитини, незважаючи на розірвання шлюбу чи проживання окремо від дитини.

За змістом ст.51 Конституції України, ст.180 СК України батьки зобов"язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття

Відповідно до вимог ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров"я та матеріальне становище дитини; стан здоров"я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та (або) користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2 ст. 182 СК України).

Відповідно до 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Посилання відповідача на той факт, що на його утриманні є непрацездатні батьки, які потребують матеріальної допомоги не знайшли свого підтвердження належними доказами. Так, в матеріалах справи знаходиться лише копії пенсійних посвідчень ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , однак відсутні докази того, що вказані особи потребують фінансового забезпечення від відповідача та отримують його. Окрім того, зазначені особи є пенсіонерами, а відповідно отримують пенсію.

Твердження відповідача про те, що з нього уже проводиться стягнення аліментів на утримання сина від першого шлюбу, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , суд не приймає до уваги, оскільки належних доказів вказаного не надано.

При вирішенні питання про розмір аліментів суд враховує, що відповідач працездатний, однак непрацевлаштований, переконливих доказів про те, що він за станом свого здоров"я не може працевлаштуватись на роботу, яка б дозволила йому отримувати заробітну плату в гарантованому державою розмірі не надав.

Суд виходить не з інтересів відповідача, який ухиляється від свого батьківського обов"язку забезпечувати належний рівень життя своїй дитині, а з інтересів дитини, яка є неповнолітньою і не в змозі сама себе утримувати. Сума аліментів, які він погоджується сплачувати на утримання дитини є замалою та не зможе в повній мірі забезпечити належне утримання дитини.

Як вбачається з Договору від 09 лютого 2019 року укладеного між ОСОБА_14 та ОСОБА_1 , остання є орендар квартири АДРЕСА_1 терміном на один рік. Наведена обставина вказує на відсутість у позивачки власного житла, та змушена нести витрати по оренді житла.

Так, зважаючи на вимоги чинного Сімейного кодексу України, як отримання аліментів так і визначення способу їх отримання (тверда грошова сума або частка від доходу) є правом особи, з якою проживає дитина.

Частиною першою статті 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

На підставі встановлених і наведених судом фактів, суд із урахуванням, положень ст. ст. 141, 180, 182, 183 СК України, приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення аліментів, а саме про доцільність стягнення з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітків (доходів) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 30 січня 2019 року і до повноліття дитини.

Відповідно до ст.191 СК України аліменти на дитину присуджується за рішенням суду від дня пред"явлення позову.

Згідно ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч.1 ст.133 ЦПК України).

Згідно з положенням частини 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Віповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов"язаних з розглядом судової справи, належать втрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з положеннями п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов"язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 8 ст.141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв"язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п"яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.

На підтвердження понесених витрат представником позивача - адвокатом Денесюком Ю.П. до матеріалів справи додано: Договір про надання правничої допомоги від 18.01.2019, Акт наданих юридичних послуг (правової допомоги) від 02.03.2020, квитанція №19276020 від 29.01.2019 на суму 250 грн. та квитанцію №25390200 від 17.02.2020 на суму 2000 грн..

Згідно Ату наданих юридичних послуг (правової допомоги) від 02.03.2020, ОСОБА_1 надані послуги: зустріч з клієнтом з метою з"ясування обставин справи, правовий аналіз наданих документів та консультація щодо порядку розірвання шлюбу та стягнення аліментів - 300 грн. (0,5 год.); підготовка і збирання матеріалів для оформлення позовної заяви з додатками, складання позовної заяви, подача до суду, підготовка і складання відзиву на зустрічну позовну заяву, подача позову до суду - 2400 грн. (4 год.); представництво інтересів клієнта в Рівненському міському суді, підготовка та подача процесуальних документів (заяв, клопотань, тощо) під час розгляду справи в суді - 1800 грн.. Загальна вартість виконаних робіт становить 4500 грн..

Відповідач, заперечує розмір зазначених витрат, вважає його необґрунтованим внаслідок недобросовісних дій позивача, у зв"язку з чим просить відмовити у компенсації здійснених нею витрат.

Згідно з процесуальним обов"язком доказування відповідачу необхідно було довести, а суду встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були нею здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяла позивач недобросовісно та пред"явила необґрунтований позов; чи систематично протидіяла правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Проте, відповідачем не доведено, а судом не встановлено, які саме необґрунтовані та недобросовісні дії вчинила позивач, а тому суд не вбачає підстав для відмови позивачу у компенсації витрат на правову допомогу.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача судові витрати на користь позивача у розмірі 768,40 грн..

Згідно п. 3 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" позивачка звільнена від сплати судового збору за позовними вимогами про стягнення аліментів, а тому відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача судовий збір в дохід держави в сумі 768,40 грн..

Оскільки судом було частково задоволено позовні вимоги, понесені позивачкою витрати на правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача на її користь у відповідному розмірі 1875 грн..

Окрім того, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимоги відповідача про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 2000 грн., оскільки відповідачем не надано належних доказів на підтвердження сплати ним витрат на правничу допомогу, зокрема, не долучений детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також відсутні будь-які платіжні документи, які б підтверджували дійсну сплату коштів на надання професійної правничої допомоги.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 89, 258-259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів - задовольнити частково.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 11 березня 2014 року виконавчим комітетом Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області, актовий запис №10 - розірвати.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітків (доходів) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 30 січня 2019 року і до повноліття дитини.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 в прибуток держави судовий збір 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 1875 грн..

В задоволенні вимоги ОСОБА_2 про стягнення витрат на правничу допомогу - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Сторони по справі:

ОСОБА_1 , проживає АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ,

ОСОБА_2 , проживає АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Повне судове рішення складене 13 березня 2020 року.

Суддя -