Справа № 206/5089/16-ц
Провадження № 2/206/11/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2020 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря судового засідання Гергіль Ю.І.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод, І. Стислий виклад позиції позивача та заперечення представника відповідача.

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій з урахуванням уточнень зазначила, що їй на праві власності належить 59/100 частин житлового будинку А-1, з відповідною частиною надвірних побудов, що знаходяться в АДРЕСА_1 . Відповідач є співвласником 41/100 частин будинку. Позивач є власником земельної ділянки 0,0278 га. та 0,1000 га., які розташовані на території АДРЕСА_1 . В 2008 році ОСОБА_3 повністю добудувала прибудову та збільшила загальну площу даної прибудови на 17,4 кв. м. та змінила вхід з іншої сторони прибудувавши ґанок, чим заступила на земельну ділянку на 0,14 см. Даними діями, на думку позивача, ОСОБА_3 порушила права позивача, як користувача сусідньої земельної ділянки. Даним збудованим ґанком та прибудовою, земельна ділянка та вікно спальні позивача цілодобово затінені від сонячного проміння. Також ґанок та прибудова збудовані ОСОБА_3 виходять щільно до стіни позивача із-за чого робиться глухий кут та не провітрюється дана земельна ділянка та спальна кімната позивача. У зв`язку з захопленням земельної ділянки, яка належить позивачу на праві власності, нікуди вбиратися природним опадам. Збудувавши ґанок та прибудову ОСОБА_3 порушила санітарні норми, вимоги ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень». Прибудова та ґанок є самочинним будівництвом, оскільки збудовані без належного дозволу та належно затвердженого проекту та з порушенням норм чинного законодавства. Також, позивач вважає, що при будівництві споруди ґанку «а» було порушено спільну межу між крапками «6» та «7», що втілилось у викривленні прямої лінії розташування паркану літ «№ 6» у «Z-образну форму шляхом виступу на 0,14 м. у північно-східний бік будівлі житлового будинку літ. «А-1» напроти стіни південно-західного боку споруди ґанку «а» на довжину 2,44 м. Крім того, внаслідок неправомірних та незаконних дій відповідача була заподіяна моральна шкода, яка полягає в порушенні права користування земельною ділянкою позивача, в зв`язку із чим позивач не має можливості в повному обсязі використовувати свої права щодо господарювання на землі, зводити на ній господарські споруди та будівлі, облаштовувати подвір`я, а натомість на спроби позивача встановити відповідний порядок користування землею, шляхом перенесення паркану, позивач постійно отримує фізичний та психологічний супротив з боку відповідача та членів її родини, вислуховує образи та нецензурну лайку. При цьому позивач змушена постійно з`являтись на виклики дільничного інспектора та в інші органи, внаслідок звернення відповідача з відповідними скаргами на дії позивача, які є завідомо неправдиві та безпідставні і спрямовані виключно з метою вчинення подальших дій щодо перешкоджання позивачу користуватися своєї земельною ділянкою та через дії відповідача ОСОБА_3 порушується стіна домоволодіння позивача. Вказані дії відповідача негативно впливають на життя позивача та її сім`ї в цілому, оскільки позивач та члени її родини не мають можливості навіть знаходитись в спальній кімнаті та відкрити вікно для провітрювання, оскільки ОСОБА_3 своїм ґанком закриває вікно, та при відкритті вікна постійно йде неприємний запах, так як ОСОБА_3 з ґанка зливає відходи на земельну ділянку позивача та в кімнату позивача не попадає сонячне світло, що є порушенням її прав і законодавства про інсоляцію приміщення. Вказані вище обставини спричинили ряд негативних наслідків та моральні втрати і страждання для позивача та її родини. В зв`язку із вищевикладеним, позивач просила зобов`язати ОСОБА_3 звільнити земельну ділянку ОСОБА_1 , яка належить на праві приватної власності на землю від 23.08.2016 та розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а саме шляхом перенесення паркану «№ 6 » на 0,1622 м. в бік земельної ділянки ОСОБА_3 , яка належить на праві приватної власності від 06.01.2010 між крапками «6» та «7», згідно державного акту від 23.08.2006 року на довжину 3,44 м., зобов`язати ОСОБА_3 перенести вхід до прибудови літ А 4-1 ліворуч від стіни житлового будинку літ «А-1» на відстань 1 м. 20 см. та від межі земельної ділянки на відстань 1 м., згідно державного акту на землю від 23.08.2016, стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію за заподіяну ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 250000 грн. та судові витрати (т. 1 а.с. 241-244).

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача заперечувала щодо задоволення позовних вимог, просила відмовити повністю у зв`язку із тим, що те місце паркану, яке позивач просить перенести між точками 6 та 7 не містить порушення меж земельної ділянки, що підтверджено висновком експерта. З приводу перенесення входу, то відповідач на своїй ділянці може робити вхід на тій частині, на якій вона вважає за потрібним, технічної можливості перенесення входу відповідача немає. З приводу стягнення моральної шкоди, то дані вимоги є безпідставними, нічим не підтверджені і задоволенню не підлягають (т. 3 а.с. 96-97).

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

07.09.2016 позивач звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 про усунення перешкод, яку було розподілену на суддю Зайченко С.В. (т. 1 а.с. 1-4, 30).

08.09.2016 вказану позовну заяву було залишено без руху, надано строк для усунення недоліків (т. 1 а.с. 31).

20.09.2016 позивачем було долучено квитанцію про сплату судового збору, у зв`язку із чим 13.10.2016 провадження у справі було відкрито, призначено до судового розгляду на 20.10.2016 (т. 1 а.с. 38).

20.10.2016 судове засідання не відбулося та у зв`язку із зайнятістю судді в іншому процесі розгляд справи відкладено на 22.11.2016 (а.с. 39).

18.11.2016 представник відповідача подала до суду заяву про відкладення розгляду справи, у зв`язку із чим розгляд справи було відкладено на 07.12.2016 (т. 1 а.с. 42, 47).

07.12.2016 позивач подала до суду клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке судом було задоволено (т. 1 а.с. 50-51).

07.12.2016 судом було оголошено перерву для витребування матеріалів іншої цивільної справи, яке знаходиться в провадженні судді Сухорукова А.О. (т. 1 а.с. 66-67).

22.12.2016 ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська судом позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в частині вимог про зобов`язання ОСОБА_3 не чинити перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 право користування земельною ділянкою 0,1000 га., шляхом знесення побудованого ґанку літ «а», який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 залишено без розгляду, в іншій частині вимог розгляд справи продовжено (т. 1 а.с. 78).

30.01.2017 судом було долучено документи до матеріалів справи, оголошено зміст позовної заяви, вислухано позицію сторін, встановлено порядок з`ясування обставин справи та дослідження доказів та оголошено перерву для надання додаткових документів до 15.03.2017 (т. 1 а.с. 95-96).

15.03.2017 судом було долучено документи до матеріалів справи та оголошено перерву для уточнення позовних вимог до 19.04.2017 (т. 1 а.с. 134-135).

19.04.2017 судове засідання було відкладено на 25.05.2017 у зв`язку із тим, що сторони не з`явилися та відсутністю електроенергії в суді (т. 1 а.с. 138).

25.05.2017 позивач подала до суду уточнену позовну заяву (т. 1 а.с. 158-161).

25.05.2017 судом було долучено документи до матеріалів справи, прийнято уточнену позовну заяву та оголошено перерву до 01.06.2017 для ознайомлення з уточненими позовними вимогами (т. 1 а.с. 162).

01.06.2017 судом відмовлено в задоволенні клопотання про допит свідків, відмовлено в задоволенні клопотання про допит експерта, долучено фототаблиці до матеріалів справи та оголошено перерву перед дослідженням матеріалів (т. 1 а.с. 166-167).

29.06.2017 до канцелярії суду від позивача надійшла уточнена позовна заява (а.с. 169-172).

29.06.2017 судом було досліджено матеріали справи, долучено документи до справи, заслухано пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, закінчено з`ясування обставин та перевірку їх доказами, прийнято рішення перейти до судових дебатів та оголошено перерву до 13.07.2017 для підготовки до судових дебатів (т. 1 а.с. 175-176).

13.07.2017 до канцелярії суду надійшли клопотання позивача про допит судового експерта Івченко В.В. та про долучення копії технічного паспорту від 06 жовтня 2015 року (т. 1 а.с. 178, 179).

13.07.2017 судом задоволено клопотання про виклик та допит експерта та оголошено перерву для виклику експерта до 05.09.2017 (т. 1 а.с. 192-193).

05.09.2017 судом було допитано судового експерта Івченко В.В. та оголошено перерву до 22.09.2017 для підготовки до судових дебатів (т. 1 а.с. 198-200).

22.09.2017 судове засідання не відбулося у зв`язку із відсутністю електроенергії в приміщенні суду, у зв`язку із чим розгляд справи відкладено на 03.10.2017 (т. 1 а.с. 203).

03.10.2017 судом поновлено з`ясування обставин та перевірки їх доказами та оголошено перерву до 08.11.2017 для витребування у відповідача нового технічного паспорта (т. 1 а.с. 214).

08.11.2017 в судовому засідання оголошено перерву до 22.11.2017 для виклику представника позивача (т. 1 а.с. 217).

22.11.2017 судом було долучено до матеріалів справи документи та оголошено перерву до 29.11.2017 для уточнення позовних вимог (т. 1 а.с. 236-237).

29.11.2017 позивач подала до канцелярії суду клопотання про перенесення судового засідання та надання можливості ознайомитися з матеріалами справи (т. 1 а.с. 239, 240).

29.11.2017 позивач подала до канцелярії суду уточнену позовну заяву (т. 1 а.с. 241-244).

29.11.2017 судом задоволено клопотання позивача, долучено документи надані представником відповідача та оголошено перерву до 18.12.2017 для виклику нового представника позивача (т. 1 а.с. 245-246).

14.12.2017 до канцелярії суду надійшли клопотання позивача про призначення судової експертизи, виклик свідків та долучення документів до матеріалів справи (т. 2 а.с. 8-17).

18.12.2017 судом було відмовлено у задоволенні клопотань про виклик свідків та долучення до матеріалів справи документів (т. 2 а.с. 26-28).

18.12.2017 ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська призначено у даній цивільній справі судову земельно-технічну експертизу, провадження у справі на час проведення експертизи зупинено (т. 2 а.с. 29).

27.04.2018 було проведено повторний автоматизований розподіл судової справи на підставі наказу Голови суду № 15-ОС від 10.04.2018 та відповідно справа була розподілена судді Сухорукову А.О. (т. 2 а.с. 32).

27.04.2018 до канцелярії суду надійшло повідомлення № 6292-17 про неможливість надання висновку експерта судової експертизи з питань землеустрою по цивільній справі № 206/5089/16-ц (т. 2 а.с. 33-39).

16.05.2018 до канцелярії суду надійшла заява позивача про відвід судді (т. 2 а.с. 144-147).

16.05.2018 до канцелярії суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_4 та позивача про відкладення розгляду справи (т. 2 а.с. 158, 161).

16.05.2018 ухвалою судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська Сухоруковим А.О., відвід, заявлений позивачем ОСОБА_1 судді Сухорукову А. О. було задоволено (т. 2 а.с. 173-174).

21.05.2018 було проведено повторний автоматизований розподіл судової справи у зв`язку із відводом судді та відповідно справа була розподілена судді Маштаку К.С. (т. 2 а.с. 177).

22.05.2018 ухвалою судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська Маштака К.С. провадження у даній справі поновлено, прийнято цивільну справу до свого провадження, вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 06.06.2018 (т. 2 а.с. 178-179).

04.06.2018 від представника відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи (т. 2 а.с. 184).

05.06.2018 та 06.06.2018 від представника позивача надійшли заяви про відкладення розгляду справи (т. 2 а.с. 185-186, 189).

06.06.2018 судом було відкладено розгляд справи на 30.07.2018 (т. 2 а.с. 192).

30.07.2018 від представника позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи (т. 2 а.с. 207).

30.07.2018 судом було відкладено розгляд справи на 09.08.2018 (т. 2 а.с. 208).

09.08.2018 до канцелярії суду від позивача надійшли клопотання про долучення письмових доказів, про допит експерта в суді, про призначення земельно-технічної експертизи, та заява про виклик свідків (т. 3 а.с. 1-11).

09.08.2018 ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська клопотання ОСОБА_1 про призначення земельно-технічної експертизи було задоволено повністю, призначено по даній цивільній справі судову земельно-технічну експертизу, проведення якої доручено атестованим судовим експертам Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, провадження у справі на час проведення експертизи зупинено (т. 3 а.с. 14-17).

18.09.2018 до канцелярії суду надійшло клопотання експерта про надання додаткових матеріалів, необхідних для виконання експертизи (т. 3 а.с. 34-36).

27.09.2018 позивачу та представнику позивача було надіслано судове повідомлення про необхідність надання документів в строк до 17 жовтня 2018 року для направлення до Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз (т. 3 а.с. 45).

16.10.2018 та 17.10.2018 позивач подала до канцелярії суду заяви про долучення документів до матеріалів справи (т. 3 а.с. 48, 51).

17.10.2018 необхідні матеріали для проведення експертизи були надіслані до Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз (т. 3 а.с. 53).

13.01.2020 до канцелярії суду надійшов висновок експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи № 4507/4508-18 (т. 3 а.с. 61-74).

15.01.2020 ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська поновлено провадження у даній цивільній справі та призначено підготовче судове засідання на 11.02.2020 (т. 3 а.с. 76).

11.02.2020 в підготовчому судовому засідання позивач відмовилася від клопотання про виклик для допиту експерта та свідків, судом визначено порядок з`ясування обставин та перевірки їх доказами, закрито підготовче провадження, призначено розгляд справи по суті та оголошено перерву до 21.02.2020 (т. 3 а.с. 83-84).

21.02.2020 до суду надійшла заява представника позивача про відкладення розгляду справи (т. 3 а.с. 89-90).

21.02.2020 судом задоволено заяву представника позивача про відкладення розгляду справи та відкладено розгляд справи на 04.03.2020 (т. 3 а.с. 91).

04.03.2020 судом заслухано пояснення та доводи позивача та представника відповідача, заслухано відповіді на питання, з`ясовано обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи, оголошено вступну та резолютивну частини рішення (т. 3 а.с. 96-97, 98).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.08.2000 року ОСОБА_1 належить 59/100 частини житлового будинку з відповідними господарчими побудовами та спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1 , розташованих на земельній ділянці розміром 1487 кв.м., з них приватизовано 1278 кв.м. (т. 1 а.с. 8).

Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ЯГ № 557230 та державного акту на право приватної власності на землю серії ЯГ № 557231, виданих на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.08.2000р. № 2-1330, ОСОБА_1 належить земельна ділянка площею 0,1000 га. та 0,0278 га., що розташована по АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (т. 1 а.с.6-7).

Рішенням Самарської районної у місті Дніпропетровську ради № 9/6 від 30.05.2016 запропоновано сторонам вирішувати питання у відповідності до ст. 103 ЗК України "Добросусідство". (т. 1 а.с. 29).

Листом Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області встановлено № В-564-40-7/658 від 20.10.2009, що в роботи з будівництва прибудови ведуться ОСОБА_3 без дозволу на виконання будівельних робіт (т. 1 а.с. 52)

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2014 року у задоволенні позову про визнання права власності за ОСОБА_3 на самочинно збудоване нерухоме майно - прибудову літ. А4-1 (поз. 2-1, 2-2) загальною площею 17,4 кв. м, сарай літ. Н загальною площею 4,3 кв. м, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 відмовлено (т. 1 а.с. 59-62).

Згідно звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних конструкцій та інженерних мереж об`єкта від 11.10.2013 - житлова прибудова (літ А4-1, загальною площею 17,4, житлова 17,4) у складі домоволодіння садибного типу за адресою: АДРЕСА_1 відповідає вимогам надійності та безпечної експлуатації і можливості його безпечної експлуатації (т. 1 а.с. 80-84).

Відповідно до технічного висновку ТОВ «Технологія» основні несущі конструкції прибудови (літ А4-1) та сарай (літ. Н) знаходяться в доброму (категорія І) та задовільному (категорія ІІ) стані та придані до подальшої експлуатації (т. 1 а.с. 86-89).

Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ЯИ № 096232, виданого на підставі рішення Дніпропетровської міської ради № 205/49 від 16.09.2009 року, ОСОБА_3 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована по АДРЕСА_1 . Земельну ділянку було передано для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (т. 1 а.с. 90).

Відповідно до висновку будівельно-технічного експертного дослідження № 1172-02 за замовленням ОСОБА_1 судового експерта Івченко В.В. від 15.02.2017 року, згідно з яким дослідженню підлягали будівлі та споруди, земельна ділянка домоволодіння, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 , маються порушення меж земельної ділянки, встановлених державними актами на право приватної власності на землю від 23.08.2006 та 06.01.2010 їх власниками по фактичному користуванню земельними ділянками домоволодіння, а саме спільної межі між крапками "6" та "7" державного акту від 23.08.2006, що втілилось у викривленні прямої лінії розташування паркану літ. № 6 у Z-образну форму шляхом виступу та накладенні земельної ділянки ОСОБА_3 на земельну ділянку ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 100-110, т. 2 а.с. 68-76).

Актом встановлення існуючих зовнішніх меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 08.11.2008 проведено встановлення в натурі меж земельної ділянки землекористувача ОСОБА_3 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Суміжними землекористувачами ніяких претензій при встановленні існуючих меж землекористування не заявлено (т. 1 а.с. 152).

Із технічного паспорту на садибний індивідуальний будинок, виготовленого станом на 06 жовтня 2015 року виданого ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 , вбачається, що в дійсності за зазначеною адресою було самовільно збудоване нерухоме майно: А4-1 - прибудова (т. 1 а.с. 181-182).

На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.02.1999 ОСОБА_3 належить 41/100 частини житлового будинку з відповідними господарчими побудовами та спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1 , розташованих на земельній ділянці розміром 2765 кв.м. (т. 1 а.с. 235).

Згідно відповіді Управління державного архітектурно-будівельного контрою Дніпровської міської ради від 29.12.2017 № В-9/5 - постановою № 17/А по справі про адміністративне правопорушення від 31.03.2017 року ОСОБА_3 була притягнута до адміністративної відповідальності за порушення державних будівельних норм, а не за самовільне будівництво, яке на даний час оскаржується в судовому порядку, таким чином підстави для звернення управління до суду з позовом про знесення самочинного будівництва відсутні (т. 2 а.с. 52).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05.07.2017 позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково, зобов`язано ОСОБА_1 від`єднати паркан від належної ОСОБА_3 стіни будинку літ. А-1 (приміщення 2-5 та 2-6) за адресою АДРЕСА_1 , зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_3 в ремонті паркану № 6 та встановленні замість нього нового паркану між земельними ділянками, що перебувають у власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 , у задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області, Самарська районна у м. Дніпрі рада, про усунення перешкод у реалізації права власності шляхом знесення самовільно збудованої - прибудови літ. А4-1 площею 17,4 кв.м та споруду та ґанку літ. "а" площею 8,10 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , відмовлено (т. 2 а.с. 166-170).

Згідно висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи № 4507/4508-18 по цивільній справі № 206/5089/16-ц від 12.12.2019 - межі земельних ділянок ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого підсобного господарства по фактичному користування не відповідають межам цих земельних ділянок відповідно до державних актів на право власності на земельні ділянки серії ЯГ № № 557230 та 557231, зареєстрованих в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 77 та 76 від 23 серпня 2006 року.

Межі земельної ділянки ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого підсобного господарства по фактичному користування не відповідає межам цієї земельної ділянки відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 096323, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 51 від 26 січня 2010 року, по спільній межі із земельною ділянкою ОСОБА_1 . Межі між земельними ділянками по АДРЕСА_1 . які встановлені державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 096232, зареєстрованим в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 51 від 26 січня 2010 року, виданим ОСОБА_3 , та державними актами на право власності на земельні ділянки серії ЯГ № № 557230 та 557231, зареєстрованими в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 77 та 76 від 23 серпня 2006 року, виданими ОСОБА_1 , порушені ОСОБА_3 шляхом зміщення спільної межі. В дослідницькій частині по першому питанню зазначено, що межі земельних ділянок ОСОБА_1 по фактичному користуванню, які проходять по паркану зміщені з боку домоволодіння АДРЕСА_3 ( ОСОБА_3 ) на 0,25 м., 0,38 м., 0,36 м. та 0,22 м. в глиб ділянки ОСОБА_1 (т. 3 а.с. 62-74).

Згідно збірного кадастрового плану земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 по якому, в тому числі проводилася експертиза межі між земельними ділянками ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по паркану між точками 6 та 7 не зміщені (т. 3 а.с. 50).

ІV. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Суд відхиляє документи, долучені до матеріалів справи, а саме: копії відповідей Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області та її правонаступників на звернення ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 53, 54, 55, 141, 174, т. 2 а.с. 51, 53), копію відповіді Самарської районної ради у місті Дніпропетровську ради на звернення ОСОБА_1 (а.с. 91), оскільки ці докази не доводять/спростовують обставини для усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та за своїм змістом не містять доказового значення по даному предмету спору.

Суд також відхиляє копії: довідки № 269 від 10.03.2020, результатів узі щитовидної залози від 29.06.2016 та епікризу з історії хвороби № 583 від 22.09.2016 (т. 1 а.с. 55-57), оскільки ці документи в сукупності з іншими матеріалами цивільної справи не містять будь-якого причино-наслідкового зв`язку в отриманні ОСОБА_1 цих захворювань через порушення ОСОБА_3 прав та інтересів ОСОБА_1 , а тим паче, ці документи не доводять спричинення ОСОБА_3 моральної шкоди ОСОБА_1 .

Також, суд відхиляє висновок будівельно-технічного експертного дослідження № 1150-07 за замовленням ОСОБА_1 судового експерта Івченко В.В. від 29.07.2016 року та висновок будівельно-технічного експертного дослідження № 1172-02 за замовленням ОСОБА_1 судового експерта Івченко В.В. від 15.02.2017 року, з огляду на те, що відповідно до п. 6.1 Розділу ІІ Науково-методичних рекомендацій, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 26.12.2012 № 1950/5) з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, основними завданнями земельно-технічної експертизи є визначення відповідності фактичного землекористування в частині порушення меж та накладання земельних ділянок відповідно до правовстановлювальних документів та документації із землеустрою на ці земельні ділянки. До того ж, п. 6.1.3 Розділу ІІ Науково-методичних рекомендацій, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 26.12.2012 № 1950/5) з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень встановлено, що для вирішення питань земельно-технічної експертизи експерту необхідно надати оригінали або завірені якісні копії відповідної правовстановлювальної та технічної документації із землеустрою на земельну ділянку. У разі неможливості експертом самостійно виконати топографо-геодезичні роботи результати таких робіт повинні бути надані на дослідження органом (особою), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), а зі змісту висновків будівельно-технічного експертного дослідження № 1150-07 та № 1172-02 вбачається, що топографо-геодизичні роботи експертом не проводилися, а позивач ОСОБА_1 , як замовник дослідження, такі документи експерту не надавала.

V. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем та представником відповідача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ст. 95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: самостійно господарювати на землі; на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Власники та землекористувачі суміжних земельних ділянок повинні жити за правилами добросусідства, тобто зобов`язані співпрацювати при вчиненні дiй, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них, не порушувати законні права один одного (ст.ст. 91, 96, 103 ЗК України).

Відповідно до ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осiб на земельнi дiлянки здійснюється шляхом, зокрема: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігня вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; застосування інших, передбачених законом способiв.

Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За змістом статей 13, 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону.

Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування (статті 79, 79-1 ЗК України).

Згідно зі статтею 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані, зокрема, не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.

Власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (стаття 103 ЗК України).

Відповідно до частини першої статті 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

За змістом частини першої статті 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.

Частиною другою статті 90 ЗК України визначено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Одним із способів захисту прав на земельну ділянку є відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, а також застосовування інших, передбачених законом, способів (стаття 152 ЗК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про землеустрій», межування земель - це комплекс робіт із встановлення чи відновлення в натурі (на місцевості) меж адміністративно-територіальних одиниць, меж земельних ділянок власників, землекористувачів, у тому числі орендарів, із закріпленням їх межовими знаками встановленого зразка. План земельної ділянки - графічне зображення, що відображає місцезнаходження, зовнішні межі земельної ділянки та межі земель, обмежених у використанні і обмежених (обтяжених) правами інших осіб (земельних сервітутів), а також розміщення об`єктів нерухомого майна, природних ресурсів на земельній ділянці.

При встановленні порушень меж земельних ділянок суд враховує саме висновок судової земельно-технічної експертизи № 4507/4508-18 по цивільній справі № 206/5089/16-ц від 12.12.2019, оскільки саме до завдань цього виду експертного дослідження належить визначення відповідності фактичного землекористування в частині порушення меж та накладання земельних ділянок відповідно до правовстановлювальних документів та документації із землеустрою на ці земельні ділянки.

Так, судом було встановлено, що межі між земельними ділянками по АДРЕСА_1 , які встановлені державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 096232, зареєстрованим в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 51 від 26 січня 2010 року, виданим ОСОБА_3 , та державними актами на право власності на земельні ділянки серії ЯГ № № 557230 та 557231, зареєстрованими в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 77 та 76 від 23 серпня 2006 року, виданими ОСОБА_1 , порушені ОСОБА_3 шляхом зміщення спільної межі.

Однак, межі земельних ділянок порушені між точками «8» та «9» на 0,25 м., 0,38 м., 0,36 м. та 0,22 м. в глиб ділянки ОСОБА_1 , при цьому межі земельної ділянки між точками «6» та «7», де встановлений паркан, який позивач просить перенести, не порушені, що було встановлено земельно-технічної експертизою.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

При цьому, цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Однак відсутність законодавчо закріпленого визначення поняття «спосіб захисту права та/або інтересу» не виключає виокремлення матеріально-правового та процесуально-правового аспектів захисту цивільного права та інтересу.

Так матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

В свою чергу процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що суди розглядають в порядку відповідного виду судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із відповідних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При цьому вказаний аспект включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але і необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права.

Тобто, саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів.

Тобто, на думку суду, виходячи з аксіоми цивільного судочинства jura novit curia - «суд знає закон», при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка проте не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідного клопотання позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою) так і відповідача (який заперечуючи проти позову наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі).

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23.09.2019 по справі № 917/1739/17.

Тому, враховуючи принцип диспозитивності та змагальності, позовні вимоги позивача щодо звільнення земельної ділянки ОСОБА_1 , яка належить на праві приватної власності на землю від 23.08.2016 та розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а саме шляхом перенесення паркану «№ 6 » на 0,1622 м. в бік земельної ділянки ОСОБА_3 , яка належить на праві приватної власності від 06.01.2010 між крапками «6» та «7», згідно державного акту від 23.08.2006 року на довжину 3,44 м. задоволенню не підлягають, оскільки порушення меж земельних ділянках в цій частині судом не встановлено.

Щодо позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_3 перенести вхід до прибудови літ А 4-1 ліворуч від стіни житлового будинку літ «А-1» на відстань 1 м. 20 см. та від межі земельної ділянки на відстань 1 м., згідно державного акту на землю від 23.08.2016 слід зазначити наступне.

Зміст права власності, яке полягає в праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції. Він свідчить, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997 року (Закон № 475/97-ВР), визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до цієї статті, власник має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном - негаторний позов.

Однією з особливостей цього позову, як правило, є відсутність спорів з приводу належності позивачу майна на праві власності чи іншому титулі, де відповідач перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження майном. При цьому, суду мають бути подані докази, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним правомочностей щодо належного йому майна.

Необхідно також звернути увагу, що негаторний позов має на меті усунення тривалих порушень зазначених повноважень власника, а не тих, що мали місце в минулому.

У відповідності до ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», у разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа відповідної інспекції державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису. У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, інспекція державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням. За рішенням суду самочинно збудований об`єкт підлягає знесенню з компенсацією витрат, пов`язаних із знесенням об`єкта, за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) таке самочинне будівництво. Замовником робіт із знесення зазначеного об`єкта є інспекція державного архітектурно-будівельного контролю, за позовом якої прийнято відповідне рішення суду.

Частиною 2 статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

У відповідності до п. «д» ч. 1 ст. 90 ЗК України власники земельних ділянок мають право споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі.

Відповідно до ст. 376 Цивільного кодексу України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд лише за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Проводячи аналіз зазначених правових норм, суд доходить до висновку, що знесення самочинно збудованого нерухомого майна саме в судовому порядку допускається тільки у тому разі, якщо зазначене майно збудовано з істотним порушення будівельних норм і правил, з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, у разі неможливості провести відповідну перебудову цього майна або відмови особи від проведення цієї перебудови.

Крім того, відповідно до п.п. 5, 17, 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», право на звернення до суду, згідно до вимог статті 376 ЦК, з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. Відповідно до положень статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 Земельного кодексу України. Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. В інших випадках суд за позовом відповідного державного органу чи органу місцевого самоврядування може на підставі частини сьомої статті 376 ЦК зобов`язати забудовника здійснити перебудову житлового будинку, будівлі, споруди або іншого об`єкта нерухомості, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з істотним порушенням основних будівельних норм і правил, у тому разі, коли таке будівництво суперечить суспільним інтересам, порушує права інших осіб, коли порушення будівельних норм і правил є істотним, а також є технічна можливість виконати перебудову.

У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України).

Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Та обставина, що прибудова літ. А4-1 та ґанок літ. а самочинно побудовані ОСОБА_3 , крім наявних доказів у справі, встановлена рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2014 року і у відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Самарською районною у м. Дніпрі радою та Управлінням державного-архітектурно-будівельного контролю було зобов`язано ОСОБА_3 усунути порушення вимог містобудівельної діяльності на об`єкті містобудування.

Права ОСОБА_1 самочинним будівництвом, яке здійснено ОСОБА_3 на виділеній їй земельній ділянці, порушені не були. Встановлення Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради порушень ОСОБА_3 вимог у сфері містобудівної діяльності, в тому числі щодо виконання будівельних робіт без відповідних дозвільних документів, також не можуть свідчити про порушення останньою прав ОСОБА_1 , ця обставина встановлена Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 18.04.2019 по справі № 206/6229/15-ц і у відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Крім того, Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 18.04.2019 по справі № 206/6229/15-ц було встановлено, що право на звернення до суду з позовом про знесення самочинного будівництва на підставі статті 376 ЦК України позивач ОСОБА_1 не має, таке право належить зокрема відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю.

Згідно п. 1.4.1., 1.4.3. Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 р. за № 927/11207 переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства. До елементів перепланування жилих приміщень належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків.

Такого ж висновку можна дійти і щодо перенесення входу до прибудови літ А 4-1 ліворуч від стіни житлового будинку літ «А-1» на відстань 1 м. 20 см. та від межі земельної ділянки на відстань 1 м., згідно державного акту на землю від 23.08.2016, оскільки, по-перше, перенесення входу є фактично перебудовою, при якій ґанок прийдеться знести та побудувати заново, а право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудови самочинного будівництва на підставі статті 376 ЦК України позивач ОСОБА_1 не має, як було зазначено вище, по-друге, судом не було встановлено порушення прав ОСОБА_1 самочинним будівництвом ґанку та здійснення входу саме в цьому місці, яке здійснено ОСОБА_3 на виділеній їй земельній ділянці, а також, судом не було встановлено та позивачем не було доведено, що взагалі існує технічна можливість здійснити таку перебудову, а тому у задоволенні цих вимог необхідно відмовити.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 з приводу стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача компенсації за заподіяну моральну шкоду у розмірі 250000 грн., то слід зазначити наступне.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо). Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо, при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості і справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Необхідно з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позначених моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, та з чого він при цьому виходить.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної) прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою

Так, прибудова літ.А 4-1 та ґанок літ. "а" світло ОСОБА_1 не затуляють. Цеглина ґанку зовсім у висоту не доходить до вікна. Доводи ОСОБА_1 про те, що спорудами ОСОБА_3 затінено цілодобово кімната від світла свого підтвердження не знайшли - ця обставина, крім наявних доказів у справі, встановлена рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05.07.2017 по справі № 206/6229/15-ц і у відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Виходячи з вищевикладеного, а також враховуючи, що права ОСОБА_1 самочинним будівництвом, яке здійснено ОСОБА_3 на виділеній їй земельній ділянці, порушені не були та враховуючи, що під час розгляду справи позивачем не доведено наявність такої шкоди, протиправність діяння заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача компенсації за заподіяну моральну шкоду у розмірі 250000 грн. задоволенню не підлягають.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, рішення ЄСПЛ в справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, рішення ЄСПЛ у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, вищевикладені норми матеріального та процесуального права, вислухавши доводи та пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зобов`язання звільнити земельну ділянку, перенесення входу до прибудови та стягнення моральної шкоди необхідно відмовити повністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з тим, що у задоволенні позову має бути відмовлено повністю, судовий збір у розмірі 1102,40 грн. та судові витрати, пов`язані із проведенням експертизи: 343,20 грн. (акт № 6292-17 здачі-приймання висновку судового експерта (експертного дослідження) № 6292-17; 6864,00 грн. (акт № 4507/4508-18 здачі-приймання висновку судового експерта (експертного дослідження) № 4507/4508-18) необхідно покласти на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 13, 14, 41 Конституції України, ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст. 1 Закону України «Про землеустрій», ст. ст. 78, 90, 91, 95, 96, 103, 106, 107, 152 ЗК України, ст. ст. 16, 23, 317, 321, 376, 391, 396 ЦК України, ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 258, 259, 264, 265, п. 15, п.п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про зобов`язання звільнити земельну ділянку, перенесення входу до прибудови та стягнення моральної шкоди - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 13.03.2020.

Головуючий суддя: К.С. Маштак