Номер провадження 2/754/6441/20
РІШЕННЯ

Іменем України

02 грудня 2020 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Таран Н.Г.

секретаря судового засідання: Раєвського П.А.

за участю:

позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: адвоката Адаменко І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 5000,00 грн. щомісячно, починаючи стягнення з дати подачі позову до суду і до повноліття дитини. Вказані вимоги мотивувала тим, що перебувала в зареєстровану шлюбі з відповідачем, від якого мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На утримання дитини позивачу потрібно витрачати значні кошти, в тому числі: на відвідування художнього колективу студії танцю «Каприз», на канцелярське приладдя. Крім того, дитина часто хворіє, що у свою чергу потребує значних матеріальних витрат. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити її вимоги.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 11.09.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено судове засідання.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила про їх задоволення.

Представник відповідачав судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, не заперечуючи обов`язку відповідача утримувати дитину. Однак, заперечував щодо розміру стягуваних аліментів та просив стягувати з відповідача половину прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.1 ст. 3 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України).

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, № 303-A, параграф 29).

Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, сторони по справі - позивач та відповідач є батьками малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В судовому засіданні також встановлено, що малолітня дитина сторін проживає разом з позивачем та знаходяться на її утриманні.

Позивач просить задовольнити її вимоги, вказуючи на те, що відповідач проживає окремо, в добровільному порядку регулярної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1959 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної й однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Частиною 3 ст.181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до вимог ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

З 1 січня 2020 року у зв`язку із збільшенням прожиткового мінімуму збільшено розмір аліментів на дитину.

Згідно із Законом про Держбюджет на 2020 рік (стаття 7) установлено у 2020 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2020 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2189 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення:

-дітей віком до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня;

-дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень.

Як зазначалось вище відповідно до СК України (ч. 2 ст. 182) мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Як встановлено в судовому засіданні, малолітня дитина сторін проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідач є працездатним, працює, а тому суд вважає, що він спроможний сплачувати позивачу аліменти на утримання малолітньої дитини.

Відповідно до довідки ТОВ «Гудфудвейд» від 05.10.2020 року вбачається, що відповідач працює в даному Товаристві на посаді шеф-кухаря та його дохід за період з 01.04.2020 року по 30.09.2020 року склав 31200,00 грн.

Відповідно до свідоцтва про народження малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 вбачається, що її батьками є ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_2 .

Відповідач в свою чергу у відповіді на відзив вказував на те, що після припинення спільного проживання та підтримання шлюбно-сімейних відносин з позивачем фінансово підтримував свою дитину, регулярно перераховуючи позивачу на картковий рахунок грошові кошти. Як на підтвердження того, що відповідач фінансово підтримує дитину та регулярно надає позивачу грошові кошти на утримання дитини, останнім було надано копії платіжних доручень АТ КБ «ПриватБанк», відповідно до яких вбачається, що останнім 08.11.2019 року було перераховано позивачу 3000,00 грн., 11.11.2019 року 5000,00 грн., 11.12.2019 року 5000,00 грн., 26.12.2019 року 3000,00 грн., 10.01.2020 року 5000,00 грн., 11.02.2020 року 5000,00 грн., 12.02.2020 року 3000,00 грн., 21.03.2020 року 2000,00 грн., 19.04.2020 року 3000,00 грн., 08.06.2020 року 3000,00 грн., 18.06.2020 року 2500,00 грн., 29.07.2020 року 3000,00 грн., 06.08.2020 року 3000,00 грн., 30.09.2020 року 3000,00 грн.

Жодних доказів на спростування вказаних обставин та тверджень щодо отримання відповідачем неофіційного прибутку позивачем не надано, а судом не здобуто в процесі розгляду справи.

Відповідно до роз`яснень п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст. 182 СК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

В межах даної справи судом встановлений факт офіційного працевлаштування відповідача. Його доходом є заробітна плата у розмірі 4105,50 грн., що підтверджується довідкою ТОВ «Гудфудвей». Представник відповідача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги визнав частково, не заперечував проти стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини, однак заперечував щодо заявленого позивачем розміру аліментів. При цьому, відповідно до вищевказаних копій платіжних доручень вбачається, що відповідач у добровільному порядку надавав допомогу малолітній дитині щомісячно у розмірі не менше 3000,00 грн., а інколи і більше, у зв`язку із чим суд приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітньої дитини в розмірі 3000,00 грн. щомісячно. Суд вважає, що саме такий розмір аліментів є необхідним і достатнім для нормального розвитку і утримання дитини, а тому задовольняє позовні вимоги частково.

Суд зауважує, що надання батьком, як одним із батьків, у добровільному порядку матеріальної допомоги малолітній дитині є його правом, та не звільняє його, як одного з батьків, від обов`язку утримання дитини.

Аналогічний за своїм змістом правовий висновок викладений у поставної КЦС ВС від 27.05.2020 року № 712/4702/19 (61-929св20).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

З урахуванням вказаної норми, аліменти підлягають стягненню з 07.09.2020року.

Суд також приходить до висновку про стягнення з відповідача згідно до ст. 141 ЦПК України судових витрат.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 180-185, 191 СК України, ст.ст.5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення аліментів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі 3000,00 грн., щомісячно, починаючи з 07.09.2020 року до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення та підписання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 09.12.2020 року.

Суддя: Н.Г. Таран