22-ц/804/760/20
266/3946/17

П О С Т А Н О В А

Іменем України

Єдиний унікальний номер 266/3946/17

Номер провадження 22-ц/804/760/20

11 березня 2020 року місто Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Лопатіної М.Ю.

суддів Биліни Т.І., Мальцевої Є.Є.

за участю секретаря Сікори М.М.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 жовтня 2019 року, ухваленого у складі судді Курбанової Н.М., повний текст якого складено 07 листопада 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначив, що 02 лютого 2013 року між ним та відповідачами було укладено договір позики, відповідно до якого він передав останнім у борг грошові кошти в сумі, еквівалентній 77 600 доларів США. У пункті 2 даного договору вони погодили те, що позичальники зобов`язані повертати позику у розмірі 4000 доларів США щомісячно із остаточним поверненням суми боргу 31 грудня 2014 року. Останній платіж відповідачами сплачено 30 червня 2017 року у розмірі 16000 гривень. Станом на 09 жовтня 2017 року зобов`язання виконано позичальниками частково, в рахунок погашення боргу за договором позики останні сплатили йому 620 800,00 гривень, що еквівалентно сумі 30 744,95 доларам США. Таким чином, заборгованість відповідачів за договором позики складає 46 855,35доларів США, що еквівалентно за курсом Національного банку України станом на 09 жовтня 2017 року 1 252 443,51 гривень. Просив стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 46 855,35 доларів США, а також три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання станом на 09 жовтня 2017 року у сумі 3897,34 доларів США, що еквівалентно 1 356 619,40 гривень, виходячи з розрахунку: 46855,35доларів США х 3% річних : 365 днів х1012 днів. Також просив стягнути з відповідачів на його користь витрати на правову допомогу у розмірі 5500,00 гривень, а саме по 2750,00 гривень з кожного.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 02 лютого 2013р. в розмірі 46855,35 доларів США, також три відсотки річних у сумі 3897,34 доларів США, що разом складає 50752, 69 доларів США і станом на 28 жовтня 2019 року еквівалентно 1 277 445,20 гривень. Розподілено судові витрати та стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 5500,00грн., а саме по 2750 грн. 00 коп. з кожного. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 9605,00грн., по 4802,50 гривень з кожного.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що місцевий суд дійшов необґрунтованого висновку, що позивач передав їй та ОСОБА_2 у борг грошові кошти в розмірі 77 600 доларів США, оскільки належних доказів на підтвердження цієї обставини не надано. Також суд зробив безпідставний висновок про те, що сторонами у договорі позики було погоджено повернення позики та трьох відсотків річних у доларах США. Окрім цього вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки письмовим доказам у справі, наданим позивачем на підтвердження факту повернення нею та ОСОБА_2 грошей за договором позики, оскільки ці грошові кошти повертались за іншим договором.

Позивач не скористався своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_3 та її представник адвокат Лисакова О.О. підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Позивач в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Згідно заяви просив справу розглянути без його участі, апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, рішення суду першої

Представник позивача адвокат Крохмальова Л.П. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Штифорук О.В. у судовому засіданні апеляційного суду просили апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, які з`явились у судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржене рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За вимогами частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином.

Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що між сторонами був укладений договір позики від 02 лютого 2013 року, за яким позивач ОСОБА_1 07 листопада 2011 року передав відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у якості позики суму еквівалентну 77600,00 доларам США, з графіком повернення: липень 2013 року 4000; серпень 2013 року 4000; вересень 2013 року 4000; жовтень 2013 року 4000; листопад 2013 року 4000; грудень 2013 року 9600; з січня 2014 року по грудень 2014 року за кожен місяць по 4000 доларів США. Кінцевий строк погашення боргу 31 грудня 2014 року (т.1 а.с. 7).

Також місцевим судом з`ясовано, що відповідачі свої зобов`язання за укладеним договором позики належним чином не виконали і у повному обсязі борг позикодавцю не сплатили, у зв`язку з чим мають заборгованість в сумі 46 855,35 доларів США.

На підтвердження тієї обставини, що відповідачами за період з 30 липня 2013 року по 30 червня 2017 року були частково повернуті грошові кошти за договором займу на загальну суму 620 800,00грн., позивачем наданий оригінал договору займу та окремий аркуш паперу, на яких містяться суми грошових коштів та строки, в які вони були повернуті позивачу, підписи позивача і відповідача ОСОБА_3 (а.с. 7- 8).

Таким чином, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що оскільки відповідачі свої грошові зобов`язання з повернення отриманої позики не виконали у повному обсязі, тому з них підлягає стягненню недоотримана позивачем за договором сума боргу та три відсотки річних від простроченої суми.

Зазначені висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Верховний Суд України в постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та 02 липня 2014 року у справі № 6-79 цс14 виклав правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передання грошової суми позичальнику, а тому посилання відповідачів на те, що вони лише підписали договір позики, а гроші від позивача не отримували є неспроможними.

Також не є слушними доводи скаржника про те, що повернення відповідачами грошових коштів позивачу у період з 30 липня 2013 року по 30 червня 2017 року на загальну суму 620 800,00 грн., стосувалося виконання договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 29 серпня 2011 року, який було укладено між ТОВ «Бізнес-партнер» та сином позивача.

Ці доводи відповідачів були предметом дослідження судом першої інстанції, який дійшов правильного висновку, що повернення грошових коштів відповідачі здійснювали саме за договором позики від 02 лютого 2013 року, а не за іншою угодою. При цьому суд встановив, що згідно з нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_1 від 10 листопада 2011року, останній, діючи від імені ОСОБА_4 на підставі довіреності, підтвердив, що представником ТОВ «Бізнес-партнер» здійснено з ним повний розрахунок за продане нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , у сумі 1 220 000,00грн. (а.с. 245). Крім того, договір купівлі-продажу від 29 серпня 2011 року був укладений між особами, які не є сторонами договору займу від 02 лютого 2013 року.

Твердження апеляційної скарги про відсутність доказів того, що відповідачам за договором позики були передані саме долари США спростовуються змістом договору позики, з тексту якого вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали у борг від позивача суму еквіваленту 77 600 доларам США. Виконання зобов`язань за цим договором сторони також погодили у доларах США ( т. 1 а.с.132).

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (правовий висновок Верховного суду України, викладений у постанові від 12 квітня 2017 року у справі № 6-487цс17).

Суд першої інстанції виявив справжню правову природу укладеного між сторонами договору, в результаті чого дійшов правильного висновку, що між позивачем та відповідачами виникли зобов`язання за договором позики, які позичальники порушили та не повернули у повному обсязі позичені грошові кошти, внаслідок чого з них підлягають стягненню заборгованість за договором позики та три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому місцевий суд стягнув як суму боргу у доларах США, що було погоджено сторонами у договорі позики, так і три відсотки річних, що відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 № 464/3790/16-ц, в якій зазначено, що 3 % річних, передбачені ст. 625 ЦК України, можуть бути визначені у доларах США та нараховуються виходячи із простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Інші доводи апеляційної скарги є також необґрунтованими і не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття судового рішення щодо скасування або зміни оскарженого рішення суду.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду, обґрунтовано викладені в мотивувальній частині оскарженого судового рішення. При вирішенні даної справи судом першої інстанції правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374,375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 16 березня 2020 року.

Судді