Ухвала

Іменем України

15 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 227/4483/19

провадження № 61-5971ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Головне управління Національної поліції у Донецькій області, Державна казначейська служба України,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 27 грудня 2019 року у складі судді Кошлі А. О. та постанову Донецького апеляційного суду від 11 березня 2020 року у складі суддів: Хейло Я. В., Корчистої О. І., Тимченко О. О.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Донецькій області (далі - ГУНП у Донецькій області), Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що ухвалою слідчого судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 12 липня 2019 року по справі № 227/2878/19 задоволено скаргу ОСОБА_1 та скасовано постанову слідчого Слідчого відділу Добропільського відділу поліції ГУНП у Донецькій області (далі - СВ Добропільського ВП ГУНП в Донецькій області) про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілим. ОСОБА_1 вважав, що зазначеними діями Національної поліції України йому спричинено моральну шкоду. На підставі зазначеного, просив стягнути на його користь, за рахунок бюджету України через Державну казначейську службу України 1 000 000,00 грн компенсації моральної шкоди, спричиненої протиправними діями посадової (службової) особи Національної поліції України, які полягають у порушенні його прав через винесення незаконної постанови у кримінальному провадженні.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 27 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 11 березня 2020 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що оскарження ОСОБА_1 постанови слідчого СВ Добропільського ВП ГУНП в Донецькій області про відмову у визнанні потерпілим є реалізацією наданого процесуальним законом права ОСОБА_1 , а факт скасування постанови слідчого та задоволення скарги ОСОБА_1 не свідчать про протиправність дій органу ГУНП у Донецькій області та завдання моральної шкоди.

У березні 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав касаційну скаргу на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 27 грудня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 11 березня 2020 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що судами попередніх інстанцій не застосовано правові висновки Верховного Суду, зокрема викладені в постановах від 11 липня 2019 року у справі № 638/12259/16, від 22 травня 2019 року у справі № 686/20012/18, від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

У відкритті касаційного провадження у цій справі необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваної постанови апеляційного суду вбачається, що скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, його посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16.

Відповідно до частини першої статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Частиною другою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала, у визначених цією нормою випадках, який не є вичерпним, оскільки пункт 3 передбачає, що її відшкодування можливе за наявності інших випадків, передбачених законом.

ОСОБА_1 обґрунтовував позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди протиправною постановою слідчого СВ Добропільського ВП ГУНП в Донецькій області про відмову у визнанні його потерпілимта скасування її слідчим суддею.

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, зараз і надалі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до змісту пункту п`ятого частини першої статті 303 КПК України на стадії досудового провадження можуть бути оскаржені рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим - особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою.

За правилом частини другої статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Втім наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно- наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача.

Доводи позивача зводяться до незгоди з процесуальним рішенням слідчого СВ Добропільського ВП ГУНП в Донецькій області про відмову у визнанні його потерпілиму кримінальному провадженні, проте наявність ухвали слідчого судді про скасування такої постанови слідчого, як правильно зазначив апеляційний суд, не є достатніми для застосування наслідків цивільно-правового характеру делікту, оскільки не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постановах від 28 січня 2019 року у справі № 686/7576/18, від 12 квітня 2019 року у справі № 686/10651/18, від 16 травня 2019 року у справі № 686/20079/18, від 22 травня 2019 року у справі № 686/24243/18-ц та від 31 липня 2019 року у справі № 686/22133/18.

Зазначені у касаційній скарзі доводи щодо неврахування судами правових позицій викладених у постановах Верховного Суду від 11 липня 2019 року у справі № 638/12259/16, від 22 травня 2019 року у справі № 686/20012/18, від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16, є необґрунтованими, оскільки у зазначених справах були суттєво відмінні від справи № 227/4483/19 обставини, що формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм права.

Таким чином, оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, постановленими з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає також клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з метою формування єдиної правозастосовчої практики.

Відповідно до частин першої, другої статті 404 ЦПК України питання про передачу на розгляд Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи. Питання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду вирішується більшістю від складу суду, що розглядає справу

Отже, клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду може бути вирішене лише після відкриття провадження у справі.

Враховуючи наведене оскільки, суд касаційної інстанції не приймав рішення про відкриття провадження у справі та витребування матеріалів справи, у задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частиною шостою статті 394 ЦПК України, статтею 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції у Донецькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 27 грудня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 11 березня 2020 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков О. В. Ступак Г. І. Усик