ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

03 березня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 728/93/19

Головуючий у першій інстанції Глушко О. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/384/20

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД в складі:

головуючого судді - Губар В.С.,

суддів - Вінгаль В.М., Кузюри Л.В.,

Позивач ОСОБА_1

Відповідач ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи) цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 13 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових зобов`язань,

місце ухвалення судового рішення м. Бахмач Чернігівської області

дата складання повного тексту судового рішення 23 грудня 2019 року

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 20044 грн. 53 коп. за договором позики; 1188 грн. 85 коп. 3% річних за час прострочення грошового зобов`язання за період з 01.01.2015 року по 10.12.2018 року.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що заочним рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 05.05.2010 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто 7925 гривень 90 копійок, що становить еквівалент 1000 доларів США за договором позики, які взяті відповідачем та своєчасно не були повернуті позичальнику.

На виконання зазначеного рішення суду виданий виконавчий лист № 2-236/10 від 05.05.2010 року та відкрито виконавче провадження.

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 23.01.2015 року стягнуто з ОСОБА_2 3 % річних за простроченння грошового зобов`язання в сумі 1221 грн. 46 коп. за період з 13.11.2009 року по 01.01.2015 року.

Ухвалою Бахмацького районного суду Чернігівської області від 14.04.2015 року замінено сторону виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-236/10 від 05.05.2010 року та № 2/728/17/15 від 23.01.2015 року з ОСОБА_3 на ОСОБА_1 відповідно до договору про відступлення права вимоги від 23.02.2015 року.

Постановою державного виконавця відділу ДВС Бахмацького РУЮ від 06.05.2015 року замінено сторону виконавчого провадження з ОСОБА_3 на ОСОБА_1 на підставі ухвали Бахмацького районного суду від 14.04.2015 року.

Постановою Бахмацького районного відділу ДВС ГТУЮ у Чернігівській області від 10.12.2018 року закінчено виконавче провадження ВП № 51274177, ВП № 51273636, ВП № 51273920 від 10.12.2018 року у зв`язку з виконанням рішення.

Оскільки боржник прострочив виконання грошового зобов`язання, повинен згідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України сплатити 3% річних від простроченої суми боргу 7925 гривень 90 копійок, виходячи з розрахунку: 7925 гривень 90 копійок *3%:365*1437 днів=1188 гривень 85 копійок за період з 01.01.2015 року по 10.12.2018 року.

Позивач стверджує, що боржником сплачена сума боргу 7925 гривень 90 копійок 10.12.2018 року, а на час повернення боргу курс долара США до національної валюти визначений НБУ у розмірі 27 грн. 82 коп. за 1 долар США, що становить: 7925 грн. 90 коп./27 грн. 82 коп. = 284, 89 доларів США. Вважає, що боржник, сплативши 7925 грн. 90 коп., фактично повернув 284,80 доларів США та частково виконав зобов`язання з повернення боргу, оскільки мав повернути позичальникові 1000 доларів США.

Тому ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 за договором позики 20044 грн.53 коп. різниці у курсі валют та 1188 грн.85 коп. 3% річних за час прострочення грошового зобов`язання за період з 01.01.2015 року по 10.12.2018 року.

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 13 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 937 грн. 43 коп. в рахунок 3% річних за час прострочення грошового зобов`язання за період з 01.01.2015 року до 10.12.2018 року.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не взято уваги умови договору позики, у якому сторони визначили грошовий еквівалент зобов`язань первинного кредитора у 1000 доларів США. Наголошує, що 10 грудня 2018 року повернуто борг, який є еквівалентом 248,80 доларів США, та необґрунтовано не стягнуто з боржника різницю боргу, оскільки за договором позики боржником отримав 1000 доларів США.

Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що борг за договором позики вже стягнуто, а подвійне стягнення боргу законодавством не передбачено.

Вказує, що судом не надано оцінки тому, що грошове зобов`язання повинно виконуватись в порядку ст. ст. 533, 1046, 1050 ЦК України, а статтею 625 ЦК України встановлено фінансову відповідальність боржника за невиконання грошового зобов`язання.

У встановлений судом строк відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не подавався.

Згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено наступне.

Заочним рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 05.05.2010 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 7925 гривень 90 копійок боргу за договором позики.

Судом встановлено, що договір позики між сторонами укладений на суму 1000 доларів США. Оскільки на час ухвалення рішення офіційний курс гривні щодо іноземних валют становив 792 грн. 59 коп. за 100 доларів США, суд згідно до ст. 192, ст. 533 ЦК України стягнув борг за договором позики у національній грошовій одиниці у розмірі 7925, 90 грн.(а.с. 12).

На виконання вказаного рішення суду від 05.05.2010 року виданий виконавчий лист № 2-236 від 18.05.2010 року та 10.09.2013 року відкрито виконавче провадження № 39731236. ОСОБА_2 запропоновано до 16.09.2013 року рішення суду виконати добровільно (а.с. 3).

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 23.01.2015 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 за простроченння грошового зобов`язання 3% річних в сумі 1221 грн. 46 коп. за період з 13.11.2009 року по 01.01.2015 року (а.с. 13).

Судові рішення боржником не виконувались

Ухвалою Бахмацького районного суду Чернігівської області від 14.04.2015 року замінено сторону виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-236/10 від 05.05.2010 року та № 2/728/17/15 від 23.01.2015 року з ОСОБА_3 на ОСОБА_1 відповідно до договору про відступлення права вимоги від 23.02.2015 року (а.с. 2, 4,5).

10.12.2018 року закінчено виконавчі провадження у зв`язку з виконанням рішення суду (а.с. 7-9).

Зазначені обставини сторонами не заперечувались та не спростовані.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача 20044 грн. 53 коп. за договором позики та 1188 грн. 85 коп. 3% річних за час прострочення грошового зобов`язання за період з 01.01.2015 року по 10.12.2018 року, посилаючись на ст.ст. 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України.

Отже, виходячи із змісту позовних вимог, позивач просила стягнути саме курсову різницю валют, яка утворилась у зв`язку із збільшенням вартості долара США в Україні.

Ухвалюючи рішеня про відмову в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення 20044 грн. 53 коп. за договором позики, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням суду від 05 травня 2010 року борг за договором позики вже стягнуто, а діючим законодавством не передбачено подвійного стягнення боргу у зв`язку із підвищенням курсу валюти, що може призвести до порушення прав відповідача.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції згідно до ст. 625 ЦК України визнав позов обґрунтованим у частині стягнення 3% річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01.01.2015 року по 10.12.2018 року і стягнув з відповідача 937 грн. 43 коп. та відмовив у задоволенні решти позовних вимог.

З оскаржуваним рішенням суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, з огляду на таке,

За правилами ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

За приписами ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права.

Згідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги по суті означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 05.05.2010 року визначено суму та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 за договором позики борг у національній валюті (7925, 90 грн.).

Рішенням Бахмацького районного суду від 23.01.2015 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто 3% за простроченння грошового зобов`язання 1221 грн. 46 коп. за період з 13.11.2009 року по 01.01.2015 року.

На виконання вказаних судових рішень видані виконавчі листи, у яких сума стягнутого боргу вказана у національній валюті та були відкриті виконавчі провадження.

Ухвалою Бахмацького районного суду Чернігівської області від 14 квітня 2015 року встановлено, що 23.02.2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали договір відступлення прав вимоги, за яким первісний кредитор відступив новому кредитору право вимоги на виконання рішень Бахмацького районного суду Чернігівської області від 05.05.2010 р. № 2-336/2010 та від 23.01.2015 р. № 2/728/17/15 на загальну суму 9267,26 грн.

Вказана ухвала суду першої інстанції набрала законної сили і є преюдиціальною при вирішенні цієї справи.

Отже, у наведених судових рішеннях, виконавчих листах та у договорі відступлення прав вимоги боргові зобов`язання визначено у національній валюті України.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання, що ОСОБА_1 за власним волевиявленням згідно до ст. 627 ЦК України за договором відступлення прав вимоги набула права вимоги на виконання судових рішень про стягнення боргу у національній валюті України.

ОСОБА_1 не має права на стягнення курсової різниці, оскільки чинним законодавством України не передбачено збільшення розміру стягнутого у 2010 році судом у національній валюті боргу у разі зростання курсу іноземної валюти.

Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не є при вирішенні цього спору визначеною законом підставою для збільшення суми боргу, стягнутої у національній валюті судовими рішеннями, які набрали законної сили.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові в частині стягнення 20044 грн. 53 коп.

Наведений у оскаржуваному рішенні суду розрахунок 3% річних за прострочення грошового зобов`язання за період з 01.01.2015 року по 10.12.2018 року у розмірі 937 грн.43 коп. перевірений апеляційним судом і є правильним. Тому відсутні підстави для задоволення позову у частині стягнення з відповідача 3 % річних, визначених . визначених ОСОБА_1 у розмірі 1188грн.85 коп.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим та ухвалено відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовані обставини справи та надано об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, а доводи скарги не містить передбачених процесуальним законом підстав для скасування оскаржуваного судового рішення і не впливають на правильність вирішення спору по суті.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області вівд 13 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: Судді: