Провадження № 22-ц/812/1870/20
П О С Т А Н О В А

іменем України

08 грудня 2020 року м. Миколаїв

справа № 470/806/16-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Тищук Н.О.,

секретар судового засідання Біляєва В.М.

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , його представник ОСОБА_2 , представники відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1 , поданою його представником ОСОБА_2

на рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області, ухваленого 10 вересня 2020 року під головуванням судді Лусти С.А. в приміщенні цього ж суду, повне судове рішення складено 15 вересня 2020 року, у цивільній справі

за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ФГ «АГРО-ЛІГА» недійсним,

в с т а н о в и в:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі фермерського господарства (далі- ФГ ) «АГРО-ЛІГА» від 05 грудня 2013 року.

Позивач зазначав, що 25 січня 2007 року став засновником та головою ФГ «АГРО-ЛІГА». В зв`язку з незадовільним станом здоров`я, наявністю великої кількості боргових зобов`язань та відсутністю грошових коштів, у грудні 2013 року був змушений продати відповідачу вказане фермерське господарство на вкрай невигідних умовах за 1000 грн.

Посилаючись на те, що ця угода укладена ним під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, позивач просив суд визнати її недійсною.

Під час розгляду справи представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_3 подав відзив на позовну заяву, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що вимоги позивача є безпідставними через недоведеність тяжких обставин та вкрай невигідних умов при укладанні спірного договору. ОСОБА_1 в позовній заяві зазначив в якості тяжких обставин хворобу та відсутність грошових коштів через борги. Проте незадовільний стан здоров`я позивача не може вважатися тяжкою обставиною, у розумінні статті 233 ЦК України, оскільки позивач хворіє з юнацьких років та продовжує хворіти до даного часу, однак це не завадило йому створити фермерське господарство та займатися підприємницькою діяльністю. Надані позивачем в якості доказів іпотечні договори та розписки про заборгованість фізичним особам стосуються тільки його особисто і жодним чином не могли впливати на діяльність ФГ «АГРО-ЛІГА», як юридичної особи. Позивач мав дійсну волю на відчуження належних йому 100% частки в статутному капіталі фермерського господарства. Підтвердженням цього є те, що ОСОБА_1 після продажу частки залишився працювати в ФГ «АГРО-ЛІГА». На протязі трьох років з дати підписання договору про продаж 100% частки в статутному капіталі фермерського господарства, ОСОБА_1 не заявляв про те, що цей договір було укладено під час збігу тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах для нього.

Позивач надав відповідь на відзив, у якому просив позов задовольнити, посилаючись на те, що уклав угоду під впливом тяжких обставин та на невигідних для себе умовах. Вважає, що обставини які зазначені у відзиві не заслуговують на увагу та не відповідають дійсності.

Рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 10 вересня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи недоведеність позивачем та його представником, що оспорюваний договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі було укладено позивачем на вкрай невигідних для нього умовах, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання вказаного договору недійсним з підстав, встановлених статтею 233 ЦК України.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати, задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що приймаючи рішення суд помилково дійшов висновку, що існування інших цивільно-правових відносин між позивачем та відповідачем направлено на виконання саме оспорюваного правочину, з чим апелянт не погоджується.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена з таких підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 належало 100% частки в статутному капіталі ФГ «АГРО-ЛІГА».

Відповідно до пунктів 1.6 та 4.3 Статуту вказаного фермерського господарства, його головою та єдиним власником є позивач ОСОБА_1 , а розмір статутного капіталу складає 1000,00 грн. (т.1 а.с.143-147 ).

05 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ФГ «АГРО-ЛІГА», за яким відповідач набув право на 100% частки у статутному капіталі вказаного господарства, за ціною 1000,00 грн., які позивач отримав у день укладення договору (т.1 а.с.6-7,139, 140 ).

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 зазначав, що вказана угода укладена ним на вкрай невигідних умовах, виходячи з ціни, а також під впливом тяжких обставин, зокрема, прострочених грошових зобов`язань перед громадянами ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , в розмірі 692470,00 грн. та 36000 доларів США, про що свідчать копії відповідних розписок (т.1 а.с.26-31), а також хвороби, яка підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого кардіологічного центру Миколаївської обласної лікарні № 2443/457, відповідно якої позивач хворів на гіпертонічну хворобу ІІ ступеню, з ураженням серця і нирок, тяжке злоякісне кризове плинення, ускладнений затягнувшийся криз, дисциркуляторну енцефалопатію ІІ ступеню, змішаний генез, зниження когнітивних функцій, в зв`язку з чим з 18 лютого до 05 березня 2013 року проходив стаціонарне лікування (т.1 а.с.19).

В судовому засіданні суду першої інстанції та апеляційного суду позивач пояснив, що метою укладення спірного договору було отримання від відповідача грошових коштів для погашення боргових зобов`язань. Саме про це він попередньо домовився з відповідачем. Після укладення договору він отримав біля 800000 грн., які направив на погашення своїх боргів. Між тим, він вважає, що отримав менше коштів ніж розраховував, в зв`язку з чим і вирішив подати цей позов.

Водночас, відповідач надав до суду документи на підтвердження того, що ОСОБА_1 отримав за період з 11 грудня 2013 року по 6 жовтня 2014 року 1209050 грн. (т. 2 а.с. 23-73).

Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину. Це означає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути важка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

За змістом статті 233 ЦК України для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох підстав: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину.

Для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених статтею 233 ЦК України, позивачу у сукупності необхідно довести наявність таких підстав: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення у судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні.

Що стосується вкрай невигідних умов, то слід враховувати таке.

По-перше, ці невигідні умови безпосередньо мають бути пов`язані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити.

По-друге, умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. Тобто такі умови мають бути явно кабальними для особи.

По-третє, хоча ЦК України і не встановлює, чого саме мають стосуватися умови правочину, однак з аналізу цієї норми випливає, що це насамперед ціна або інші обтяжливі для особи обов`язки.

Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи.

Ураховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про недоведеність заявлених ОСОБА_1 позовних вимог є вірним.

Позивач уклав оплатний договір купівлі-продажу частки статутного капіталу фермерського господарства, отримав грошові кошти за відчуження частки статутного капіталу фермерського господарства.

Крім того, судом встановлено, що позивач отримав в рахунок оплати за укладеним спірним договором купівлі-продажу грошові кошти та зерно на загальну суму 1209050 грн.

Позивач частково визнав отримання вказаних коштів на суму 800000 грн. в рахунок оплати за спірним договором.

Відповідно до положень частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

В зв`язку з цим, колегія суддів вважає недоведеними доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що отриманні ОСОБА_1 грошові кошти від відповідача не пов`язані зі спірним договором, а є розрахунком за іншими цивільно-правовими угодами сторін.

Отже, позивачем не доведено, що оспорюваний договір купівлі-продажу було укладено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для позивача умовах та що його волевиявлення не відповідало внутрішній волі й не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених оспореним договором.

Крім того, колегія суддів враховує непослідовну та суперечливу поведінку позивача щодо обставин укладання спірного договору. Зокрема, як видно з матеріалів кримінального провадження № 0000317, ОСОБА_1 в липні 2015 року звертався до правоохоронних органів із заявою про те, що ОСОБА_5 без його відома переоформив на себе належне йому фермерське господарство «Агроліга». При цьому ОСОБА_1 пояснював, що ніяких документів з відповідачем не підписував (т. 1 а.с. 205, 210-211).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Отже, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення яке оскаржується, підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою його представником ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 10 вересня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими ст.389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийІ.В. Лівінський Судді Т.Б. Кушнірова Н.О. Тищук

Повне судове рішення складено 10 грудня 2020 року.