Справа № 461/4814/19 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/811/3451/19 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Ванівського О.М., Курій Н.М.

без участі сторін,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду міста Львова від 19 серпня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

АТ «Ідея Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 02.08.2017 року між ПАТ «Ідея Банк» та відповідачем укладено угоду №С20.178.76755 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки згідно умовами договору комплексного банківського обслуговування, текст якого розміщено на інтернет - сторінці банку за посиланням www.ideabank.ua. Згідно кредитного договору відповідач отримала кредит шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії по відкритому поточному рахунку № НОМЕР_1 , процентна ставка за користування коштами становить 24% річних, максимальний ліміт кредиту 200 000 грн. Всупереч умовам кредитного договору відповідач не виконала договірних зобов`язань, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість перед банком, яка станом на 18.06.2019 року становить 96904,91 грн., з яких основний борг 46310,69 грн., прострочений борг 12448,91 грн., прострочені проценти 33012,01 грн., строкові проценти 4383,30 грн., інші штрафні санкції 750 грн.

Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 19 серпня 2019 року позов Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за договором №С20.178.76755 від 02.08.2017 року у розмірі 96904,91 грн., яка включає в себе: основний борг 46310,69 грн., прострочений борг 12448,91 грн., прострочені проценти 33012,01 грн., строкові проценти 4383,30 грн., інші штрафні санкції 750 грн.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» суму сплаченого судового збору в розмірі 1 921 грн.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що задовольняючи позовні вимоги Банку, суд першої інстанції не врахував, що сума боргу за кредитним договором не є підтверджена позивачем належними та достатніми доказами. Вважає, що надана позивачем банківська виписка по рахунку є лише доказом руху коштів за угодою про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки та не підтверджує дійсний розмір заборгованості за такою. Зазначає, що для встановлення реального розміру боргу необхідним є призначення у даній справі судово-бухгалтерської експертизи. Вважає, що неврахування судом зазначених обставин призвело до постановлення незаконного та необгрунтованого рішення, яке підлягає скасуванню.

Рішення Галицького районного суду міста Львова від 19 серпня 2019 року просить скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

13 лютого 2020 року від АТ «Ідея Банк» надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду міста Львова від 19 серпня 2019 року. Вважає рішення суду законним та обгрунтованим. Зазначає, що законом не встановлено обов`язкової форми розрахунку заборгованості за кредитним договором. Вважає, що розрахунок розміру заборгованості ОСОБА_1 відповідає умовам кредитного договору та проведений Банком з урахуванням усіх коштів, які надійшли на погашення заборгованості за цим договором. Звертає увагу на те, що відповідачем не надано суду жодного іншого розрахунку заборгованості на спростування розрахунку Банку. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 25 лютого 2020 року, є дата складення повного судового рішення 13 березня 2020 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що 02.08.2017 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено угоду №С20.178.76755 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки згідно умовами договору комплексного банківського обслуговування, текс якого розміщено на інтернет - сторінці Банку за посиланням www.ideabank.ua.

За умовами кредитного договору відповідач отримала кредит шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії по відкритому поточному рахунку № НОМЕР_1 , процентна ставка за користування коштами становить 24% річних, максимальний ліміт кредиту 200 000 грн.

Матеріалами справи встановлено, що кредитним договором, який розміщено на офіційному сайті АТ «Ідея Банк», умови якого не змінювалися протягом строку дії укладеного з позивачкою договору, та до якого приєдналася позичальник ОСОБА_1 , чітко визначено умови договору, зокрема щодо ціни договору, відсоткової ставки, строку дії договору, відповідальності за порушення строків виконання зобов`язання.

Банк виконав взяті на себе зобов`язання, здійснивши відкриття поточного рахунку № НОМЕР_1 з максимальним лімітом кредиту 200 000 грн., що підтверджується випискою-повідомленням № 40.96.007365, яка є невід`ємною частиною договору комплексного банківського обслуговування, та випискою по рахунку клієнта-фізичної особи № /0618 за розрахунковий період з 02.08.2017 року по 18.06.2019 року /а.с. 23, 31-38/.

Встановлено, що останній платіж позичальником ОСОБА_1 здійснено (поповнено поточний рахунок) 10.05.2019 року.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач допустила порушення умов договору в частині строків погашення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, що призвело до виникнення заборгованості за таким.

З копії вимоги про усунення порушення кредитних зобов`язань за вих. № 12.4.2/С20.178.76755 від 02.05.2019 року вбачається, що позивач повідомив ОСОБА_1 про наявність заборгованості за кредитним договором №С20.178.76755 від 02.08.2017 року в розмірі 92762,84 грн., а також про необхідність погашення боргу /а.с. 40/.

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №С20.178.76755 від 02.08.2017 року, долученого банком до позовної заяви, станом на 18.06.2019 року у відповідача перед позивачем існує заборгованість за кредитом в розмірі 96904,91 грн., з яких основний борг 46310,69 грн., прострочений борг 12448,91 грн., прострочені проценти 33012,01 грн., строкові проценти 4383,30 грн., інші штрафні санкції 750 грн.

Заборгованість відповідача також підтверджується випискою по особовому рахунку № НОМЕР_1 (а.с.31-38) та довідкою-розрахунком заборгованості (а.с.39).

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Ідея Банк», районний суд виходив з того, що між сторонами було укладено договір кредиту, умови якого сторони визначили при його укладенні. Кошти за договором відповідач отримала, зобов`язання за договором належним чином не виконувала, що призвело до виникнення заборгованості за договором, яка підлягає стягненню з відповідача в судовому порядку.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами або стороною.

Згідно ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ст.627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Частиною 2 статті 638 ЦК України передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно ст. 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання.

Згідно п.5.8. угоди №С.20.178.76755 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки від 02.08.2017 року у разі невиконання клієнтом умов цієї угоди або відсутності коштів у клієнта, Банк має право вимагати відшкодування збитків та витрат шляхом здійснення примусового стягнення, пред`явити позов до клієнта, а також віднести на рахунки простроченої заборгованості всі суми заборгованості клієнта.

Внаслідок того, що відповідач ОСОБА_1 умов кредитного договору належним чином не виконувала, допустила порушення термінів повернення кредитних коштів та нарахованих відсотків, утворилася заборгованість, яка згідно розрахунку, наданого банком, станом на 18.06.2019 року становить 96904,91 грн., з яких основний борг 46310,69 грн., прострочений борг 12448,91 грн., прострочені проценти 33012,01 грн., строкові проценти 4383,30 грн., інші штрафні санкції 750 грн.

З огляду на наявність боргу у ОСОБА_1 за кредитним договором №С20.178.76755 від 02 серпня 2017 року, який виник у зв"язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, суд підставно задовольнив вимоги позивача, стягнувши суму боргу, проценти за користування кредитними коштами та штрафні санкції за порушення умов кредитного договору.

Судом не приймаються до уваги твердження скаржника про невідповідність дійсному розміру заборгованості за кредитним договором №С20.178.76755 від 02 серпня 2017 року розміру, визначеному в розрахунку Банку, оскільки таке спростовується умовами кредитного договором та розрахунком заборгованості, копії яких знаходяться в матеріалах справи.

Крім того, відповідачем не подано до суду доказів, які можна було б визнати належними та допустимими (своїх розрахунків), на спростування розрахунків банку, якими останній обгрунтовує свої позовні вимоги.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, Банком надано детальний розрахунок по кредиту № С20.178.76755 від 02 серпня 2017 року, який підтверджує розмір заборгованості ОСОБА_1 в сумі 96904,91 грн.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив та оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 жодним чином правильності висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав вважати рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду міста Львова від 19 серпня 2019 рокузалишити без змін.

Керуючись ч. 5 ст. 268, ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду міста Львова від 19 серпня 2019 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 13 березня 2020 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Н.М. Курій