___________________________________________________________________________________________________________________
справа № 520/6615/19
провадження № 2/947/591/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2020 року м. Одеса

Київський районний суд м. Одеси у одноособовому складі:

суддя Літвінова І.А. головуючий (секретар суду - Молодов В.С.).

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 520/6615/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

28 березня 2019 року до Київського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Позивач просить розділити 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , яка згідно реєстру прав власності на нерухоме майно належить відповідачу на праві приватної власності, наступним чином: виділити у власність позивача 1/6 частину квартири, виділити у власність відповідача 1/6 частину квартири, інші частки власників залишити без змін.

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 відкрито ухвалою суду від 20.05.2019 року. Цією ж ухвалою залучено до участі у справі третіми особами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Звертаючись до суду з позовом позивач в обґрунтування зазначає, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03 вересня 2018 року шлюб був розірваний. 15 червня 2018 року між ним та відповідачем був укладений договір про поділ майна, що є об`єктом спільної власності подружжя, згідно якого сторони у добровільному порядку за взаємною згодою розділили між собою спільне майно. 14 грудня 2007 року відповідач набула у власність нерухоме майно 1/3 частку в квартирі АДРЕСА_1 . частка є ідеальною, не виділена в натурі. Вказана частка квартири не увійшла до поділу згідно договору від 15 червня 2018 року. Під час придбання вказаної квартири позивач особисто частково брав участь у фінансуванні купівлі цієї квартири власними коштами у розмірі 5000 доларів США. Тому він просить здійснити поділ спільного майна подружжя.

14.06.2019 від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позов ОСОБА_1 , в якому вона не погоджується з позовом, вважає його необґрунтованим та таким, що не відповідає нормам діючого законодавства, а тому не підлягаючим задоволенню.

Ухвалою суду від 03.07.2019 року прийнято відзив, розгляд справи по суті відкладено із продовженням строку вчинення процесуальних дій учасниками справи.

04.07.2019 року зі сторони третіх осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на адресу суду надійшли спільні пояснення, в яких треті особи наполягають на необґрунтованості позову, зазначаючи, що спірна квартира була придбана згідно договору купівлі-продажу від 06.12.2007 року за 72326,00 гривень отриманих від продажу трьохкімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка була відчужена за договором купівлі-продажу за два дні до цього - 04.12.2007 року за меншу суму - 72028,00 гривень. Тобто спірна квартира придбана за кошти, які належали їх сім`ї відразу після продажу іншої квартири. Відповідач знав про придбання вказаної квартири, але ніякої участі не приймав ні в купівлі ні в подальшому утриманні квартири. Сумісна власність подружжя ОСОБА_5 була ними поділена 16.06.2018 році шляхом укладення договору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В свою чергу, 10.10.2019 року, позивач ОСОБА_1 надав «заперечення на відзив відповідача», у яких висловив непогодження із викладеними відповідачем та третіми особами доводами, та наполягав на задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 22.10.2019 року продовжено строк вчинення процесуальних дій учасникам справи. Прийнято пояснення третіх осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на позов ОСОБА_1 , а також «заперечення на відзив відповідача», подані позивачем ОСОБА_1

13.11.2019 року на адресу суду зі сторони відповідача ОСОБА_2 надійшли заперечення на відповідь на відзив позивача ОСОБА_1 , в яких відповідач просила в позові відмовити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 08.12.2019 року позивачу роз`яснено право на подання пояснень, наведення своїх доводів, міркувань, щодо питань, які викладені відповідачем у запереченнях.

Ухвалою суду від 04.03.2020 року закінчено строк, встановлений ухвалами від 20.05.2019, 03.07.2019, 22.10.2019, 08.12.2019 на вчинення процесуальних дій учасниками цивільної справи № 520/6615/19 та цивільну справу № 520/6615/19 призначено до розгляду по суті.

В ході розгляду справи судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 22 грудня 2001 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 .

Шлюб між позивачем та відповідачем розірвано рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03 вересня 2018 року (справа № 760/8489/18; головуючий суддя Лазаренко В.В.).

15 червня 2018 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 підписаний договір про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рагуліною Л.О. та зареєстрований в реєстрі за № 800.

Відомостями про об`єкт нерухомого майна, а саме спірної квартири АДРЕСА_1 встановлено, що квартира належить трьом особам: ОСОБА_2 (відповідач у справі), ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (треті особи у справі).

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

ОСОБА_1 в позові зазначено, що він особисто частково брав участь у фінансуванні купівлі-продажу спірної квартири власними коштами у розмірі 5000 доларів США.

Однак на підтвердження цієї обставини позивачем не надано доказу у відповідності до приписів ст. 81 ЦПК України.

ОСОБА_2 навпаки зазначає, що позивач не має права на поділ її частки в спірній квартирі, посилаючись на те, що спірна квартира була придбана на кошти отримані від продажу іншої квартири, яка належала відповідачу до реєстрації шлюбу з позивачем.

Таку ж саму позицію викладають й треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які є співвласниками квартири, у якій відповідачу належить 1/3 частка.

На підтвердження своїх доводів надають докази, при ознайомленні з якими встановлено, що 04 грудня 2007 року ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 (продавці) з однієї сторони продали, а ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (покупці) з другої сторони купили квартиру АДРЕСА_3 за обумовлену в цьому договорі грошову суму, п. 3 вказаного договору вартість квартири визначена 73028, 00 гривень.

Довідкою Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Чорноморської міської ради Одеської області від 11.06.209 р. № 691 підтверджено, що станом на 22.01.1998 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зі складом сім`ї: ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 приймали участь у приватизації квартири за наступною адресою: АДРЕСА_2 .

06 грудня 2007 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 купили квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нефедовою Т.О. та зареєстрованим в реєстрі за № 4151. Відповідно до пункту 3 вказаного договору вартість нерухомого майна згідно витягу № 16900626, наданого КП «ОМБТІ та РОН» 04.12.2007 року, становить 72326,00 гривень.

Стороною відповідача доведено, що 1/3 частка квартири АДРЕСА_1 куплена нею за кошти, отримані від продажу іншої квартири та є особистою приватною власністю відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

З урахуванням вище встановлених фактичних обставин у цій справі, проаналізувавши матеріали справи та усі наявні в ній докази, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити за необґрунтованістю та недоведеністю.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволенню не підлягає, судові витрати не відшкодовується.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 3, 10, 13, 76-83, 89, 141, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 (паспорт громадянина України: НОМЕР_2 , виданий Іллічівським МВ УМВС України в Одеській області 24.07.1996; ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ); адреса, вказана позивачем: АДРЕСА_5 ) до ОСОБА_2 (паспорт громадянина України: НОМЕР_4 , виданий Іллічівським МВ УМВС України в Одеській області 06.10.2004; ідентифікаційний номер картки платника податків НОМЕР_5 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_6 ; адреса, вказана позивачем місцем фактичного проживання відповідача: АДРЕСА_7 ), треті особи: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_7 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_7 ) про поділ майна подружжя - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складання.

Днем складання рішення є п`ятниця 13 березня 2020 року.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Суддя Літвінова І. А.