Ухвала

13 березня 2020 року

м. Київ

справа № 638/18041/13-ц

провадження № 61-4519ск20

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 12 грудня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 28 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за договором позики.

В обґрунтування вимог зазначав, що 23 листопаду 2009 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір позики на суму еквівалентну 25 000 дол. США, а також власноруч у присутності двох свідків ним було складено розписку на суму еквіваленту 5 000 дол. США. Згідно цих документів боржник повинен був сплатити зобов`язання за вищевказаними документами до 23 листопада 2010 року . ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_4 . Його спадкоємці ОСОБА_1 та ОСОБА_3 фактично прийняли спадщину, але добровільно виконати боргові зобов`язання спадкодавця відмовились.

Просив стягнути з відповідачів заборгованість в сумі 201 000 грн.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 12 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано ОСОБА_2 кредитором спадкодавця ОСОБА_4 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Харкові та помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 солідарно з кожної за борговими зобов`язаннями ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 201 000 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що спадкоємці ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Постановою Харківського апеляційного суду від 28 січня 2020 року заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 12 грудня 2018 року - в частині солідарного стягнення з ОСОБА_3 за борговими зобов`язаннями ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 - 201 000 грн та судовий збір пропорційно в сумі 2 010 грн на користь ОСОБА_2 скасовано і в позові в цій частині відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 17 листопада 2016 року ОСОБА_3 було усунуто від права на спадкування після смерті ОСОБА_4

04 березня 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 12 грудня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 28 січня 2020 року в зазначеній вище справі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у даній справі становить 201 000 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102 х 100 = 210 200).

Доводів щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не наведено.

Застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не навів інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 12 грудня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 28 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за договором позики.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська