Номер провадження: 22-ц/813/5238/20
Головуючий у першій інстанції Салтан Л. В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро України на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2019 року по цивільній справі за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу

В С Т А Н О В И В :

У липні 2019 року, Моторно (транспортне) страхове бюро України (далі МТСБУ) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , у якому просив суд стягнути з відповідача на його користь суму сплаченого відшкодування в розмірі 13326,28 грн., суму витрат на встановлення розміру збитку та збір документів в розмірі 820,00 грн. та суму сплаченого судового збору в розмірі 1921,00 грн.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2019 року у задоволенні позовної заяви Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, МТСБУ подало до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позов МТСБУ задовольнити та стягнути сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 3153,00 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 06 листопада 2017 року ОСОБА_1 , під час керування автомобілем марки «TOYOTA CAMRY», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », допустив зіткнення з автомобілем «SUZUKI», реєстраційний номер « НОМЕР_2 », під керуванням ОСОБА_2 .

Постановою Приморського районного суду міста Одеси від 28 листопада 2017 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні цього ДТП.

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до звіту № 07-12/2 з визначення розміру збитку завданого ушкодження розмір завданих збитків складає 33555 грн. 51 коп.

При цьому у розрахунку розміру регламентної виплати за № 46159 від 13 лютого 2018 року, вказаний автомобіль марки «SKODA FABIA», державний номер « НОМЕР_3 ».

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що в матеріалах справи зазначена інша марка автомобілю.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, відповідно до п.1 ст. 1188 ЦК України, шкода внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно зі ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Частиною 1 ст. 1191 ЦК України передбачено, що регресна вимога пред`являється в разі виконання однією особою зобов`язання, яке повинна виконати інша особа.

Відповідно до ст. 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судовим розглядом справи встановлено, що згідно постанови Приморського районного суду міста Одеси від 28 листопада 2017 року, учасниками ДТП, яка мала місце 06 листопада 2017 року у м.Одесі є водій ОСОБА_1 , який керував автомобілем марки «TOYOTA CAMRY», д/н НОМЕР_1 та автомобіль марки «SUZUKI», д/н НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_2 .

В той час, як правильно встановлено судом першої інстанції, згідно висновку розрахунку розміру регламентної виплати за № 46159 від 13 лютого 2018 року, розмір регламентної виплати, яка належить власнику КТЗ марки SKODA FABIA 1.4. з номерним знаком НОМЕР_3 внаслідок пошкодження під час ДТП, має складати: 13 326 грн. 28 коп. (а.с. 33).

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд погоджується із висновком місцевого суду, що позовна заява є необґрунтованою.

У доводах апеляційної скарги, МТСБУ зазначає, що у вищевказаному розрахунку розміру регламентної виплати за № 46159 від 13 лютого 2018 року дійсно допущена технічна помилка, що на думку апелянта не є підставою для відмови у задоволенні позову. Окрім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не повідомив позивача про розгляд справи та не повідомив про встановлені неточності, не надав можливості надання позивачем з цього приводу пояснень, висловлення думки, тощо.

Разом з тим, як встановлено матеріалами справи, позивач неодноразово повідомлявся належним чином про слухання справи у суді першої інстанції (а.с. 25, 35). Зокрема, як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, адресованому «МТСБУ», позивач отримав 04.11.2019 року копію ухвали про відкриття провадження в порядку спрощеного провадження.

Більш того, з позовної заяви також вбачається, що позивач просив розглянути справу у спрощеному порядку (а.с.3-5).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено ст.ст. 76,77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як установлено ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на вищевикладене, МТСБУ не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Також, під час слухання справи у суді апеляційної інстанції, 12.03.2020 року до канцелярії апеляційного суду надійшло клопотання від МТСБУ, у якому представник МТСБУ просить суд долучити до матеріалів справи та врахувати при прийнятті рішення Розрахунок розміру регламентної виплати, яка належить власнику колісного транспортного засобу марки «Suzuki Grand Vitara» з номерним знаком НОМЕР_2 по справі №46159, у якому виправлено технічну помилку щодо назви транспортного засобу.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до п. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Однак, апелянтом не надано до апеляційного суду жодних доказів неможливості подання зазначеного документу, а саме Розрахунку розміру регламентної виплати, яка належить власнику колісного транспортного засобу марки «Suzuki Grand Vitara» з номерним знаком НОМЕР_2 по справі №46159 з виправленими технічними помилками щодо назви транспортного засобу до суду першої інстанції.

При цьому, виходячи з принципу змагальності цивільного процесу сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції саме в суді першої інстанції, а безпідставне прийняття нових доказів на стадії апеляції може призводити до скасування рішень районних судів, а надалі до скасування рішень апеляційних судів і залишення в силі попередніх.

Окрім того, апеляційний суд зазначає, що позивач не позбавлений повторно звернутися до суду, надавши належні та допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог.

З урахуванням наведеного, вирішуючи спір, суд першої інстанції належним чином встановивши дійсні обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку, про відмову у задоволенні позову, оскільки він є необґрунтованим та недоведеним належними доказами.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги МТСБУ відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, тому судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції скарги компенсації не підлягають.

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України залишити без задоволення.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2019 року по цивільній справі за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 11.12.2020 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда