Єдиний унікальний номер справи 368/796/16-ц
Провадження №22-ц/824/1231/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 01 липня 2019 року у справі за позовом державної установи «Кагарлицька виправна колонія №115» до ОСОБА_1 , третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «ГУГЛ» про захист ділової репутації, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

В травні 2016 року державна установа «Кагарлицька виправна колонія №115» звернулася до суду з даним позовом, обґрунтовуючи його наступним:

В квітні 2016 року через мережу Інтернет відповідачем поширено інформацію, яка є недостовірною та принижує ділову репутацію позивача, а саме здійснено показ відеоролика з заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_1 » та з коментарем про те, що виконуючі роботи з прибирання вулиць особи є засудженими до відбування покарання та утримуються у Кагарлицькій ВК № 115. При цьому їх заставляють працювати в тих місцях, де повинні виконувати роботи працівники КП «Міськрембудсервіс». Позивач вважає, що поширена відповідачем інформація стосується саме Кагарлицької виправної колонії, а сама інформація є неправдивою, у зв`язку з чим просив изнати зазначену інформацію такою, що порушує особисте немайнове право позивача на недоторканість ділової репутації, зобов`язати ОСОБА_1 видалити зазначену інформацію зі своїх персональних сторінок на офіційних Інтернет-сайтах та спростувати її шляхом поширення через мережу Інтернет тексту спростування. Крім того просив стягнути з відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі 75 000 грн.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 01 липня 2019 року вищезазначений позов задоволений частково; визнано інформацію про Кагарлицьку виправну колонію управління Державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київській області (№115), поширену 20.04.2016 року ОСОБА_1 через мережу інтернет, недостовірною та такою, що порушує особисте немайнове право на недоторканість ділової репутації; стягнуто відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн. та судові витрати в сумі 1921,20 грн. В решті позовних вимог було відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим по справі рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, оскаржуване рішення вважає незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неповним встановленням обставин, які мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права. Посилається на те, що позовна вимога позивача як суб`єкта владних повноважень про стягнення моральної шкоди є безпідставною та суперечить приписам ст.31 Закону України «Про інформацію». Судом не була врахована правова позиція, викладена у Постанові Пленуму ВСУ від 27.02.2009 року №1, відповідно не надано належної оцінки щодо необхідності встановлення саме автора недостовірної інформації. Судом не надано належної оцінки положенням ст.30 Закону України «Про інформацію», оскільки ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за розповсюдження оціночних суджень. При цьому суд не дослідив обставин, що сервер сайту, з якого відбулось розповсюдження інформації, знаходиться поза контролем відповідача, а сама інформація на час розгляду справи вже була видалена. Також із мотивувальної частини рішення не вбачається, які саме докази досліджувались судом, а ті що були ним покладені в основу рішення - отримані з порушенням порядку. На підставі наведених доводів просив рішення суду скасувати та в задоволенні позову відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу третя особа зазначила, що ТОВ «Гугл» не є власником чи адміністратором веб-сайту, на якому за твердженням позивача була поширена оспорювана інформація, відтак залучення такого товариства до участі у даній справі є некоректним.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступного:

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення.

Свою незгоду з ухваленим по справі рішенням ОСОБА_1 обґрунтовував рядом обставин та порушень вимог закону, які з його точки зору допустив суд першої інстанції при вирішенні справи. В той же час колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з усіма такими доводами апелянта. Зокрема колегія суддів відхиляє твердження ОСОБА_1 стосовно того, що в ході розгляду справи не було належним чином встановлено саме автора розповсюдженої інформації. Даному питанню суд першої інстанції приділив значну увагу, дослідив та дав оцінку ряду доказів з цього приводу, отриманих в ході розгляду справи, за результатом чого було встановлено, що саме відповідач є автором спірної інформації, оскільки саме він здійснив її відеозйомку. Окрім того в ході розгляду справи було встановлено, що зазначена інформація була розміщена на веб-сторінках саме відповідача, оскільки саме така інформація а також відповідні фотоматеріали містилися на них, з яких можна зробити висновок про контроль над ними саме з боку відповідача. При цьому суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги посилання апелянта на отримання несанкціонованого доступу третіх осіб до таких інтернет-сторінок, оскільки такі твердження не були відповідним чином підтверджені належними доказами.

Не може бути взято колегією суддів до уваги і твердження апелянта щодо відсутності предмета спору з тих підстав, що спірний відеоматеріал вже видалено із зазначених позивачем ресурсів. Той факт, що в ході розгляду справи спірний відео матеріал було видалено з інтернет мережі, жодним чином не може спростовувати як факту початкового його розповсюдження, так і відсутність підстав для покладення на його розповсюджувача відповідальності у разі встановлення недостовірності такої інформації та спричинення цим шкоди іншій особі.

Не може бути прийнята колегією суддів апеляційного суду і позиція апелянта стосовно відсутності у позивача права на пред`явлення вимоги про стягнення моральної (немайнової) шкоди. Таку свою позицію ОСОБА_1 ґрунтує на положеннях ст.31 Закону України «Про інформацію», відповідно до якої суб`єкти владних повноважень як позивачі у справах про захист честі, гідності та ділової репутації вправі вимагати в судовому порядку лише спростування недостовірної інформації про себе і не мають права вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди. В той же час позивач по справі не є суб`єктом владних повноважень, відтак дані обмеження на нього не можуть розповсюджуватися.

Не може погодитись колегія суддів і з позицією апелянта стосовно відсутності підстав для прийняття судом доказів, якими той обґрунтовував своє рішення. Вказані докази подані до суду з відповідними клопотаннями позивача, а час та необхідність їх подання були обумовлені саме позицією відповідача по справі, який в ході розгляду справи її постійно змінював.

Окремо звертає увагу колегія суддів і на те, що відповідно до положень ст.376 ЦПК України судове рішення може бути скасоване або змінене через порушення процесуальних норм лише за умови, що такі порушення призвели до невірного вирішення справи по суті. Таким чином тривалість судового розгляду (на чому наголошував апелянт) не може використовуватись для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

В той же час, незважаючи на вищевикладені висновки, колегія суддів апеляційного суду тим не менш погоджується з доводами апелянта стосовно невірного вирішення судом першої інстанції справи по суті спору.

В тексті позовної заяви позивачем не було чітко зазначено, які саме відомості з усього поширеного відеоматеріалу він вважає недостовірним та таким, що порушує його права. В судовому засіданні в ході розгляду справи представник позивача пояснив, що державна установа «Кагарлицька виправна колонія» не заперечує факту виконання особами, що відбувають покарання, певних видів робіт, а також надав докази, що підтверджують такі обставини. В той же час представник позивача зазначив, що недостовірною є інформація про низьку оплату праці таких засуджених осіб або взагалі її безоплатність.

З аналізу спірної інформації, розповсюдженої відповідачем, вбачається, що посилання на рівень оплати праці засуджених було викладено не в якості беззаперечної, чітко встановленої інформації з приводу даних обставин, а є по суті викладенням відношення автора до низького з його точки зору рівня оплати такої праці. Про зазначене зокрема свідчить й характер викладення таких обставин, оскільки автор зазначав про це не як про встановлений факт у зверненні до глядачів, а посилається на це в зафіксованому спірним відео особистому зверненні до виконавців таких робіт. Також про це свідчить і факт той факт, що в заголовку відеоматеріалу зазначено про «дармову» робочу силу, в той час як по ході самого такого матеріалу вказується все ж таки про здійснення оплати таких робіт, однак в незначному розмірі. Все це з точки зору колегії суддів апеляційного суду не дає можливості вважати зазначені відомості конкретними твердженнями про факти, а обумовлює сприйняття такої інформації саме в якості оціночних суджень автора.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

При вирішенні зазначених питань слід розрізняти поширення фактів та оціночних суджень. Наявність та достовірність фактів можна довести, в той час як по відношенню до оціночних суджень цю вимогу неможливо виконати, а зобов`язання такого доведення стосовно останніх було б порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 7 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Поняття «оціночне судження» чітко визначено нормою ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію», за якою оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані.

У відповідності до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» при розгляді справ суди застосовують Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Щоб розрізнити твердження щодо фактів та оціночні судження необхідно враховувати обставини справи та загальний тон висловлювань (рішення ЄСПЛ у справі «Бразільє проти Франції» від 11 квітня 2006 року), оскільки судження з питань, які становлять суспільний інтерес, можуть на цій підставі становити оціночні судження, а не твердження щодо фактів (рішення ЄСПЛ «Патурель проти Франції» від 22 грудня 2005 року, «ТОВ «Інститут економічних реформ» проти України» від 02 червня 2016 року).

Положеннями ст.30 Закону України «Про інформацію» передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Окремо звертає увагу колегія суддів й на те, що в ході розгляду справи позивачем не було належним чином обґрунтовано, яким саме чином розповсюджена інформація завдала шкоди його діловій репутації позивача, відтак такі посилання залишилися недоведеними і не можуть бути прийняті судом.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають до задоволення. В той же час суд першої інстанції на це увагу не звернув, що призвело до невірного вирішення справи по суті спору.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування апеляційним судом судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, зважаючи на невірне вирішення справи судом першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Згідно положень п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, з позивача на користь відповідачапідлягає стягненню понесені останнім судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 2881 грн. 80 коп.

В ході перегляду справи апеляційним судом апелянтом було скеровано до суду розрахунок витрат на правову допомогу. В той же час зазначені витрати не можуть бути стягнуті на користь відповідача, оскільки на їх підтвердження стороною надано загальний договір про надання юридичних послуг, додаток до договору, в якому встановлена вартість таких юридичних послуг, копія квитанції про сплату та акт про прийняття-передачу наданої правової допомоги. При цьому самого розрахунку, з якого можна було б встановити які саме юридичні послуги фактично були отримані відповідачем, з чого саме складається заявлена сума витрат на правову допомогу та яким чином вони були нараховані, до суду подано не було. Звертає увагу колегія суддів апеляційного суду і на те, що відповідно до акту про прийняття-передачу наданої правової допомоги, адвокатом об`єднання «Джастіфай» серед іншого була обрахована вартість участі представника в одному судовому засіданні апеляційної інстанції. В той же час дані обставини не відповідають дійсності, оскільки представниками адвокатського об`єднання після 23.01.2020 року (дата укладання договору) участь в судових засіданнях по справі не приймалася. Все це обумовлює неможливість прийняття зазначеного акту з огляду на недостовірність викладеної в ньому інформації в якості належного доказу по даній справі. В свою чергу це обумовлює відсутність підстав для стягнення таких коштів в якості судових витрат. Про відсутність таких підстав зазначав і представник позивача в ході апеляційного розгляду справи, з чим погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 01 липня 2019 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.

В задоволені позову державної установи «Кагарлицька виправна колонія №115» до ОСОБА_1 , третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «ГУГЛ» про захист ділової репутації, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди відмовити.

Стягнути з державної установи «Кагарлицька виправна колонія №115» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2881 (дві тисячі вісімсот вісімдесят одну) грн. 80 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько