Справа № 183/3947/20
№ 2/183/2918/20
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 грудня 2020 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
секретаря Устименко М.О.,
розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, третя особа Новомосковська державна нотаріальна контора Південно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом, -
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, третя особа Новомосковська державна нотаріальна контора Південно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), в якому просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її матір ОСОБА_2 , яка на випадок своєї смерті склала заповіт, посвідчений 13 січня 2010 року державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Шевченко О.М., та зареєстрований в реєстрі за №2-33, яким все належне їй майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, усі майнові права та обов`язки, заповіла їй.
У встановленому законом порядку вона прийняла спадщину, подавши відповідну заяву до Новомосковської державної нотаріальної контори Південно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро).
Також позивач у позові зазначає, що крім неї, інших спадкоємців ні за законом, ні за заповітом не існує.
У липні 2020 року позивач звернулась до Новомосковської державної нотаріальної контори Південно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) із заявою про видачу свідоцтва про спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , на житловий будинок за АДРЕСА_1 , який належав спадкодавцеві на підставі договору про надання в безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва індивідуального житлового будинку та свідоцтва про право на спадщину за законом. Однак постановою державного нотаріуса Голубовою О.С. від 04 липня 2020 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про спадщину за заповітом на означене спадкове майно, оскільки наданий заповіт від імені ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Шевченко О.М., та зареєстрований в реєстрі за №2-33, нотаріус вважає нікчемним, оскільки він був посвідчений з порушенням вимог ст. 1257 ЦК України.
Крім того, позивач зазначила, що подані нею правовстановлюючі документи на житловий будинок за АДРЕСА_1 , належним чином не зареєстровані в Державному реєстрі речових прав, оскільки були видані ще до початку діяльності такого реєстру, що також унеможливить видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом.
Таким чином позивач просить визнати за нею право власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом, посилаючись на те, що заповіт складено у письмовій формі, посвідчений повноважною особою, не змінений, не скасований, не визнаний недійсним.
Ухвалою суду від 24 липня 2020 року відкрите провадження по справі (а.с. 25-26).
Цією ж ухвалою зобов`язано державного нотаріуса Новомосковської державної нотаріальної контори Південно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) надати належним чином копію спадкової справи після смерті ОСОБА_1 .
Ухвалою суду від 25.09.2020 року закінчене підготовче судове засідання, призначено розгляд справи по суті.
В судове засідання представник позивача не з`явилася, її представник позов підтримали, надали суду заяву про розгляд справи у її відсутність.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, відзив на позов не подав, про причини своєї неявки суд не повідомив, тому суд, відповідно до вимог ст.. 280 ЦПК України, провів заочний розгляд справи.
Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м.Новомосковську Дніпропетровської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.11).
Після смерті ОСОБА_2 державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Південно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) заведено спадкову справу №106/210, матеріали якої свідчать про таке.
24 лютого 2010 року спадщину прийняла спадкоємець за заповітом ОСОБА_1 , подавши до нотаріуса відповідну заяву.
Так зі змісту заповіту, посвідченого 23 січня 2010 державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Шевченко О.М., зареєстрованого в реєстрі за № 2-55, вбачається, що ОСОБА_2 заповіла, на випадок своєї смерті, усе майно, де б воно не було і з чого б не складалося ОСОБА_1 (а.с. 17)
Далі, ОСОБА_1 в особі представника за довіреністю 04 липня 2020 року звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2 , за результатами розгляду якої державним нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 04 липня 2017 року (а.с.23), у зв`язку з тим, що приватний нотаріус вважає заповіт нікчемним, так як він був посвідчений з порушенням вимог п.1 ст. 1257 ЦК України.
Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані наступними нормами закону, а саме.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
За приписами ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
У відповідності до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. Відповідно до ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (ст.1234 ЦК України).
У відповідності до ст.1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до ст.1251 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.
Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини (частина друга статті 1236 ЦК України).
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.
За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Пленум Верховного Суду України у п. п. 17, 18 Постанови № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.
В силу статей 215-216 ЦК України нікчемним правочин є в силу закону, а тому він не підлягає визнанню судом нікчемним, що не виключає можливості визнання його недійсним з метою незастосування нікчемного правочину.
Однією із підстав нікчемності заповіту є порушення вимог щодо його форми та посвідчення.
Загальні вимоги до форми заповіту встановлені ст. 1247 ЦК, а саме: письмова форма; нотаріальне посвідчення або посвідчення особами, уповноваженими на це законом (статті 1251, 1252 ЦК); зазначення у заповіті місця та часу його складання; підписання заповіту заповідачем.
Відповідно до ст. 37 Закону України «Про нотаріат», яка регламентує нотаріальні дії, що вчиняються посадовими особами органів місцевого самоврядування, у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії: посвідчують заповіти (крім секретних).
Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.
Зазначений заповіт, який приватний нотаріус вважає нікчемним, з підстав порушення вимог п.4 ст. 204 та п.1 ст. 1257 ЦК України, відповідає формі заповіту, заповіт посвідчений уповноваженою особою, а тому у суду відсутні сумніви щодо наявності волевиявлення у заповідача на посвідчення заповіту 13 січня 2010 року, як і відсутні сумніви, що волевиявлення ОСОБА_2 було вільним.
Зазначений заповіт не визнаний недійсним в судовому порядку.
Між тим, суду в достатній мірі доведено, що отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом в позасудовому порядку позивач позбавлена можливості, виходячи з наступного.
Так, на підтвердження набуття заповідачем права власності на житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами, суду подано наступні документи.
У відповідності до дублікату Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, укладеного 20 травня 1960 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надано земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12-14).
У відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 09 грудня 1966 року, після смерті ОСОБА_3 , його дружина ОСОБА_4 успадкувала Ѕ частину будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Обидва документи зареєстровані в бюро технічної інвентаризації, дублікати документів посвідчені державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори 02 грудня 1980 року та 09 грудня 1980 року відповідно.
Обидва документи містять відомості про зміну нумерації будинку на № 11.
Про реєстрацію зазначених документів в органах БТІ також свідчить відповідна довідка КП «Новомосковське МБТ» Дніпропетровської обласної ради» (а.с. 18).
Відповідно до технічного паспорту на території домоволодіння збудовані житловий будинок А загальною площею 55,9 кв.м., житловою площею 29,5 кв.м., прибудова а, тамбур а1, сарай Б, погріб - ПГ, вбиральня В, гараж Г, колодязь Ѕ - К, зливна яма Я, огорожа № 2, ворота № 3, хвіртка № 4 (а.с. 20-22).
Відповідно зі ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
У відповідності до вимог ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини та не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом.
У відповідності до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, а спадкоємець, який прийняв спадщину, в розумінні ч.1 ст. 1218 ЦК України, має право вимагати визнання за ним права власності на спадкове майно в судовому порядку.
Як зазначає ОСОБА_1 отримати відповідне свідоцтво про право на спадщину на домоволодіння за АДРЕСА_1 вона позбавлена можливості, оскільки нотаріусом їй відмовлено у видачі такого свідоцтва через нікчемність заповіту, а також через відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно, відповідно до вимог статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» .
Між тим, за змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до пункту 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності реєстрації таких прав, відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.
По об`єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття Постанови КМУ від 05.08.1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку, що складається БТІ.
Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу, яка втратила чинність 13 грудня 1995 року, та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно, затверджене Міністерством юстиції України 07.02.2002 року № 7/5, зареєстроване і Міністерстві юстиції України 18.02.2002 року за № 157/6445.
Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу, реєстрація будинків проводили органи БТІ виконкомів місцевих рад. Об`єктами реєстрації були будинки і домоволодіння з окремим порядковим номером в межах міст та сіл, що належали, в тому числі громадянам на праві особистої власності. Інструкція втратила чинність 13 грудня 1995 року.
Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підтверджуються належними допустимими та достовірними доказами, доданими до позову та підтверджують обставини, на які вона посилається.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1ст. 89 ЦПК України).
Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступному.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.
Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.
При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов`язків. Відповідно до них цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
Рішенням Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення докористування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що згідно зі ст. 19 ЦПК України загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК).

ЦК та іншими законами може встановлюватися для захисту певних чи окремих категорій прав спеціальні способи захисту прав. Наприклад, земельне законодавство регулює відносини, у тому числі й цивільні, об`єктом яких є земля; сімейне законодавство містить норми щодо захисту цивільних прав, пов`язаних з сімейними відносинами, тощо.

З урахуванням наведеного суд під час розгляду і вирішенні цивільної справи визначає спосіб захисту виходячи із закону, який регулює конкретні правовідносини, і тих юридичних фактів, що обумовлюють виникнення цих правовідносин та цього спору.

У тих випадках, коли спеціальна норма закону встановила інший, ніж визначений ст. 16 ЦК України, спосіб захисту, застосовується спосіб захисту, встановлений спеціальною нормою. Одночасно можуть застосовуватися положення ст. 16 ЦК України і положення спеціальної норми щодо способу захисту у випадках, коли ці способи тотожні й на них поширюється дія ЦК.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 обґрунтований та підлягає задоволенню. В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що волевиявлення заповідача ОСОБА_2 на випадок своєї смерті було вільним, однак позивач, з урахуванням винесеної державним нотаріусом постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, з підстав його, нікчемності, позбавлена можливості захищати свої порушені спадкові права, інакше, як в судовому порядку.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12,76,81,89,263,265,265, 280 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, третя особа Новомосковська державна нотаріальна контора Південно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом, - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКП НОМЕР_1 , право власності на житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з момент отримання ним копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Сорока.