ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

30 листопада 2020 року

м. Харків

справа № 641/3317/20

провадження № 22-ц/818/5281/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Огар І.В.,

ім`я (найменування) сторін:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Державне підприємство «Дослідне виробництво Інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної академії наук України», Інститут проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної академії наук України,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 ,

представник ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу голови комісії з припинення діяльності Державного підприємства «Дослідне виробництво Інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної академії наук України» Заїки Миколи Володимировича на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08 вересня 2020 року в складі судді Музиченко В.О.,

у с т а н о в и в:

30 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненим в подальшому позовом до Державного підприємства «Дослідне виробництво Інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної академії наук України» (далі ДП «ДВ ІПМаш ім. А.М. Підгорного НАН України») та Інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної академії наук України (далі ІПМаш ім. А.М. Підгорного НАН України), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 , та просив стягнути з відповідачів на його користь 327 767,99 грн компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення та витрати на професійну правничу допомогу.

Позов мотивовано тим, що з 30 жовтня 2000 року по 18 листопада 2019 року він перебував у трудових стосунках з ДП «ДВ ІПМаш ім. А.М. Підгорного НАН України» та займав посаду директора. 18 листопада 2019 року він звільнився з посади за власним бажанням у зв`язку зі станом здоров`я. На час звільнення існувала заборгованість по виплаті компенсації за 246 днів невикористаної відпустки, яка не була виплачена йому в день звільнення. Зазначає, що у зв`язку із невиплатою у встановлені законом строки компенсації за дні невикористаної відпустки він має право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день ухвалення рішення суду.

18 травня 2020 року голова комісії з припинення діяльності ДП «ДВ ІПМаш ім. А.М. Підгорного НАН України» Заїка М.В. подав відзив на позову заяву, в якому просив у задоволенні позовним вимог ОСОБА_1 відмовити.

Відзив мотивовано тим, що згідно з розрахунками підприємства, проведеними з урахуванням висновків Держаудитслужби України та експертизи Харківського науково дослідного експертно криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України позивач має 206 днів невикористаної відпустки. Тому, усі розрахунки в справі повинні бути здійснені виходячи з вказаної кількості днів.

15 червня 2020 року Волков Іван Миколайович представник ІПМаш ім. А.М. Підгорного НАН України подав відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити.

Відзив мотивовано тим, що ІПМаш ім. А.М. Підгорного НАН України є неналежним відповідачем у даній справі та не повинен відповідати за зобов`язаннями ДП ДВ ІПМаш ім. А.М. Підгорного НАН України. Зазначає, що станом на момент подання позову ДП ДВ ІПМаш ім. А.М. Підгорного НАН України не ліквідовано, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» відсутній запис про припинення вказаної юридичної особи, а тому визначення ІПМаш ім. А.М. Підгорного НАН України співвідповідачем є необґрунтованим та безпідставним.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08 вересня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ДП ДВ ІПМаш ім. А.М. Підгорного НАН України на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 246 814,26 грн та компенсацію середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку при звільненні в розмірі 129 639,19 грн, всього 376 453,45 грн. В задоволенні іншої частини позову відмовлено. Стягнуто з ДП ДВ ІПМаш ім. А.М. Підгорного НАН України на користь держави судовий збір в розмірі 3 764,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на підставі поданих сторонами доказів судом встановлено, що кількість днів невикористаної щорічної відпустки позивача становить 246 днів. Розрахунок грошової компенсації за невикористану відпустку проведено судом відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100). Сума за один день компенсації за невикористані дні щорічної відпустки дорівнює 1 003,31 грн (355 171,53 грн загальна сума отриманих позивачем коштів: 354 днів кількість відпрацьованих позивачем днів на підприємстві). Загальна сума компенсації за 246 днів невикористаної щорічної відпустки, яка підлягає стягненню, становить 246 814,26 грн (1003,31 грн х 246 днів).

Сторонами не оспорюється визначена середньоденна сума середнього заробітку за час затримки виплати компенсації при звільненні у розмірі 566,11 грн за один день. Отже, сума середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільненні станом на 07 вересня 2020 року складає 129 639,19 грн (566,11 грн х 229 календарних дні), яка підлягає стягненню на користь позивача без утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів.

Відмовляючи в задоволенні позову до ІПМаш ім. А.М. Підгорного НАН України, суд першої інстанції виходив із того, що ДП ДВ ІПМаш ім.А.М. Підгорного НАН України на час розгляду справи є унітарним, має самостійний баланс, а тому саме ДП ДВ ІПМаш ім.А.М. Підгорного НАН України є належним відповідачем і повинно відповідати за зобов`язаннями щодо виплати компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку.

25 вересня 2020 року голова комісії з припинення діяльності ДП «ДВ ІПМаш ім. А.М. Підгорного НАН України» Заїка М.В. подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову про часткове задоволення позовних вимог, а саме стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 11 830,74 грн та компенсацію середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку при звільненні в розмірі 113 222,00 грн, всього 125 052, 74 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що позивач з 30 жовтня 2020 року по 28 грудня 2018 року перебував у трудових стосунках з НАН України, а не з ДП «ДВ ІПМаш ім. А.М. Підгорного НАН України». Тому, позовні вимоги позивача до підприємства за вказаний проміжок часу є безпідставним та незаконним. Позивачу за період з 29 грудня 2018 року по 18 листопада 2019 року нараховано 27 днів щорічної відпустки, з яких 4 дні ним було використано.

Вважає, що довідку ДП «ДВ ІПМаш ім. А.М. Підгорного НАН України» про доходи позивача від 21 серпня 2019 року № 105, на підставі якої суд першої інстанції розрахував суму за один день компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, не можна вважати належним доказом у справі, оскільки цей документ підписано самим позивачем.

ІПМаш ім. А.М. Підгорного НАН України рішення суду першої інстанції не оскаржило, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалось.

20 листопада 2020 року ОСОБА_1 подав відзив на позову заяву, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального права, з урахуванням усіх обставин справи, на підставі поданих сторонами доказів, яким надана належна оцінка. Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що з 30 жовтня 2000 року по 28 грудня 2018 року ОСОБА_1 перебував у трудових стосунках з ДП «ДВ ІПМаш ім. А.М. Підгорного НАН України», працюючи на посаді директора, а з 29 грудня 2018 року по 18 листопада 2019 року на посаді заступника даного підприємства, що підтверджується копією трудової книжки.

Відповідно до наказу № 23-к від 18 листопада 2019 року ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника директора ДП «ДВ ІПМаш ім. А.М. Підгорного НАН України» з 18 листопада 2019 року за власним бажанням у зв`язку зі станом здоров`я за статтею 38 КЗпП України.

Згідно з інформацією Управління з питань праці Головного управління Держпраці у Харківській області від 16 грудня 2019 року № П-1325/02.02/12-08/15488 при звільненні 18 листопада 2019 року ОСОБА_1 не була нарахована та станом на 12 грудня 2019 року не виплачена грошова компенсація за всі не використані дні щорічної відпустки, а саме за 246 днів щорічної відпустки.

Постановою Московського районного суду міста Харкова від 18 лютого 2020 року по справі № 643/21819/19 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 41 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

Судом, під час розгляду справи про адміністративне правопорушення було встановлено, що ОСОБА_2 , як директор ДП «ДВ ІПМаш ім. А.М. Підгорного НАН України», допустив порушення вимог частини першої статті 83 КЗпП України, а саме при звільненні ОСОБА_1 не нарахована та не виплачена грошова компенсація за всі дні невикористаної щорічної відпустки.

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У довідці ДП «ДВ ІПМаш ім. А.М. Підгорного НАН України» від 21 серпня 2019 року № 105 зазначено про нараховану позивачеві щомісячну заробітну плату, починаючи з серпня 2018 року по липень 2019 року.

Середньоденна сума середнього заробітку за час затримки виплати компенсації при звільненні становить 566,11 грн за один день, що сторонами не оспорюється.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України).

Відповідно до положень статей 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно з частиною першою статті 83 КЗпП України та частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Положеннями статей 4, 6 Закону України «Про відпустки» передбачено, що щорічна відпустка складається з основної відпустки, додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткової відпустки за особливий характер праці, інших додаткових відпусток, передбачених законодавством.

Розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Таким чином, закон покладає на роботодавця обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких, згідно з пунктом 3 є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Згідно з положеннями статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум.

Нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях, провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються (пункт 7 розділу IV Порядку № 100).

Перелік виплат, що включаються у розрахунок для обчислення середньої зарплати для оплати щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки викладений в пункті 3 розділу ІІІ Порядку № 100.

Встановивши, що загальний розмір доходу ОСОБА_1 за період з листопада 2018 року по жовтень 2019 року складає 355 171,53 грн, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що з ДП «ДВ ІПМаш ім. А.М. Підгорного НАН України» на користь позивача підлягає стягненню сума в розмірі 246 814,26 грн із розрахунку: 355 171,53 загальна сума отриманих позивачем коштів : 354 днів у розрахунковому періоді = 1 003,31 грн сума за один день компенсації за невикористані дні щорічної відпустки; 246 днів невикористаної щорічної відпустки х 1 003,31 грн.

Обраховуючи суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції правильно виходив з того, що розрахунок з позивачем затримано на 229 днів, починаючи з наступного за звільненням днем 19 листопада 2019 року, до дня ухвалення рішення судом першої інстанції 07 вересня 2020 року, а середньоденна заробітна плата позивача становить 566,11 грн. Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільненні, станом на 07 вересня 2020 року, складає 129 639,19 (566,11 грн х 229).

Суд апеляційної інстанції також погоджується з вказаним порядком розрахунку, оскільки він проведений у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки позов задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу голови комісії з припинення діяльності Державного підприємства «Дослідне виробництво Інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної академії наук України» Заїки Миколи Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 15 грудня 2020 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина