ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 606/1306/20Головуючий у 1-й інстанції Марціцка І.Б.
Провадження № 22-ц/817/1078/20 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

з участю секретаря - Іванюта О.М.

сторін:

апелянта ОСОБА_1 ,

позивачки ОСОБА_2 ,

представника позивачки ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 606/1306/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 09 жовтня 2020 року, ухваленого суддею Марціцкою І.Б. у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалася на те, що з 12 квітня 1999 року перебуває із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, в якому народилося двоє дітей - син ОСОБА_6 , 1999 року народження, та донька ОСОБА_7 , 2006 року народження. В зв`язку із різними поглядами на сімейне життя та ведення спільного господарства, відсутністю взаєморозуміння та почуття кохання спільне життя із відповідачем не склалося, шлюб виявився невдалим, в зв`язку із чим його збереження недоцільне та суперечитиме інтересам позивачки.

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 09 жовтня 2020 року позов задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно дійшов до висновку про необхідність розірвання шлюбу, оскільки не встановлено час та причини фактичного припинення шлюбних стосунків між сторонами. Також судом не наведено мотиви, з яких суд визнав, що збереження сім`ї є неможливим. Крім того, судом порушено норми процесуального права у ході розгляду справи. Так, згідно ухвали суду про надання строку на примирення від 25 серпня 2020 року вбачається, що дана ухвала постановлена у підготовчому судовому засіданні. У наступному судовому засіданні підготовче провадження не закривалося. Однак, суд, в порушення п.6 ст. 277 ЦПК України ухвалив рішення в порядку спрощеного позовного провадження.

Враховуючи наведене, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників по справі не надходив.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Позивачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 проти апеляційної скарги заперечили та просили рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

12 квітня 1999 року сторони зареєстрували шлюб у сільській раді Волиця Сокальського району Львівської області, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 12 квітня 1999 року, актовий запис №6 (а.с.8).

Від даного шлюбу народилося двоє дітей: син ОСОБА_6 , 1999 року народження, який в даний час є повнолітнім, а також донька ОСОБА_7 , 2006 року народження, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 27 квітня 2006 року (а.с.9).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.6 ст.7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї.

Відповідно до ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ч. 3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, а за ч.2 ст.112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Відповідно до ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.

Встановлено, що між подружжям погіршилися відносини та сторони не підтримують шлюбних стосунків. Шлюб носить формальний характер.

Апеляційний суд звертає увагу, що ухвалою Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 25 серпня 2020 року сторонам надано строк для примирення тривалістю до 01 жовтня 2020 року. Однак, вжиті судом першої інстанції заходи щодо примирення сторін, ніяких результатів не дали. Позивачка наполягає на розірванні шлюбу.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов і розірвав шлюб, оскільки судом вірно встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам одного з подружжя.

Також, судом першої інстанції надавався сторонам строк на примирення, проте сторонами не надано суду доказів про вжиття заходів щодо примирення, що свідчить про небажання відповідача примиритися із позивачкою.

Крім того, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що йдеться у ст.16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» у ч.1 підпункту «с» - «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

Таким чином, примушування до перебування у шлюбі одного з подружжя, який проти цього заперечує, буде порушувати його законні права та інтереси і суперечити вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано наявність у сторін малолітньої дитини і посилання, що сім`ю необхідно зберегти в інтересах їх спільних дітей, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки позивачка категорично настоює на розлученні, про що вказує у позові, поясненнях у судових засіданнях суду першої та апеляційної інстанцій, що, у свою чергу, свідчить про стійке бажання розлучитися і не мати сімейних (шлюбних) стосунків із відповідачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами були деякі непорозуміння, але це не є підставою для розірвання шлюбу, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки судом встановлено, що шлюбні стосунки між сторонами припинені, а перебування у шлюбі з відповідачем суперечили б волі позивачки, тоді як примушування жінки чи чоловіка до шлюбу не допускається.

З приводу посилань апелянта на те, що судом у даній справі не закривалося підготовче провадження колегія суддів зазначає, що у відповідності до ч.ч.2, 3 ст.378 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо:

1) справу розглянуто неповноважним складом суду;

2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою;

3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою;

4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі;

5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні;

6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу;

7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Судом першої інстанції при розгляді справи не допущено порушень норм процесуального права, які б слугували підставою для скасування рішення суду.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог та вірно застосував до правовідносин, що виникли між сторонами положення ст.112 СК України.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи позов, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 09 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 14 грудня 2020 року.

Головуючий

Судді