КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 88-ц/824/46/2020
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Київського апеляційного суду, прийнятої у складі судді-доповідача Нежури В.А., суддів Березовенко Р.В., Лівінського С.В. в м. Київ 11 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва про визнання неправомірними дій щодо невиконання рішення суду, визнання незаконними та скасування наказів, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та поновлення на роботі,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Деснянського районного суду м. Києва із заявою, в якій просила стягнути з КНП «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу - різницю в заробітку за час затримки виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року в розмірі 340092,19 грн., оскільки рішення суду підлягало негайному виконанню в частині поновлення на роботі, але на момент звернення з даною заявою в цій частині виконано не було.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з КНП «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва на користь ОСОБА_1 середній заробіток в розмірі 87830 грн., в іншій частині вимог відмовлено.

На вказану ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року відповідачем КНП «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва подано апеляційну скаргу.

Постановою Київського апеляційного суду від 11 червня 2020 року апеляційну скаргу КНП «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва задоволено, ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року змінено в частині кількості робочих днів з 481 на 44, та як наслідок зменшено стягнення різниці в заробітку за час затримки виконання рішення суду з 87830 грн. на 8034,40 грн., в іншій частині ухвалу залишено без змін.

У вересні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Київського апеляційного суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами постанови від 11 червня 2020 року, в якій просила змінити постанову частково, апеляційну скаргу КНП «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва залишити без задоволення, ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року за заявою ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року в порядку ст. 236 КЗпП України змінити в частині кількості робочих днів та як наслідок збільшити стягнутий середній заробіток за час затримки виконання рішення суду з 87830 грн. до суми 396049,08 грн., в іншій частині ухвалу залишити без змін; зобов`язати повернути у трикратному розмірі на користь Київського апеляційного суду компенсовані КНП «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва судові витрати у вигляді судового збору у сумі 2102 грн., сплаченого ним 13 березня 2020 року за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України; застосувати до КНП «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва у особі директора ОСОБА_2 захід процесуального примусу у розмірі 3 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб - 6954 грн., враховуючи свідоме зловживання правами та непоновлення ОСОБА_1 на роботі за судовим рішенням від 04 квітня 2018 року.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що Верховним Судом 19 серпня 2020 року по справі № 754/14783/17 було скасовано постанову Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2019 року, саме на підставі якої було прийнято постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2020 року, оскільки з огляду на встановлені цією постановою обставини колегія суддів Київського апеляційного суду, приймаючи постанову від 11 червня 2020 року, вважала доведеним факт виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі згідно наказу від 07 червня 2018 року № 123, і визнала обґрунтованими посилання КНП «Консультативно-діагностичний центр» на те, що строк затримки виконання рішення суду тривав з 04 квітня по 07 червня 2018 року, що складає 44 робочі дні.

Вказувала, що зазначену постанову Верховного Суду їй було направлено поштою 01 вересня 2020 року і отримано 07 вересня 2020 року.

Відповідач КНП «Консультативно-діагностичний центр» направив до суду письмові пояснення, в яких просив суд відмовити ОСОБА_1 в задоволенні її заяви про перегляд ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 11 червня 2020 року за нововиявленими обставинами та залишити зазначені судові рішення без змін. Посилався на те, що відповідач не вчиняв винних дій з затримки виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва, окрім тих дій, які були описані в постанові Київського апеляційного суду від 11 червня 2020 року і які обмежувались періодом з 04 квітня 2018 року по 07 червня 2018 року і за вчинення яких відповідач вже поніс відповідальність у вигляді стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку у розмірі 8034,40 грн.

Вказував, що станом на 02 грудня 2020 року ОСОБА_1 продовжує ухилятися від вчинення реальних дій, які б свідчили про її бажання приступити до роботи.

Крім того, відповідачем КНП «Консультативно-діагностичний центр» було подано до суду апеляційної інстанції заяву про витребування доказів, в якій відповідач просив витребувати від Деснянського районного суду м. Києва для огляду матеріали цивільних справ №№ 754/4508/18, 754/9059/16-ц, 754/7622/18, сторонами яких є ОСОБА_1 і КНП «Консультативно-діагностичний центр», в яких зазначаються обставини, на які посилався Деснянський районний суд м. Києва при постановленні ухвали від 02 березня 2020 року.

Суд апеляційної інстанції, вивчивши заяву та матеріали справи, відмовив в задоволенні заяви про витребування вищезазначених справ в зв`язку із її необґрунтованістю.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши заяву ОСОБА_1 та матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість заяви про перегляд постанови Київського апеляційного суду від 11 червня 2020 року за нововиявленими обставинами, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року в справі № 754/14783/17 частково задоволено позов ОСОБА_1 до КНП «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва про визнання неправомірними дій, визнання незаконними та скасування наказів, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та поновлення на роботі. Визнано незаконним та скасовано наказ № 222 від 07 листопада 2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади лікаря стоматолога-терапевта філії № 3 КНП «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва, поновлено ОСОБА_1 на посаді лікаря стоматолога-терапевта філії № 3 КНП «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва та стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 18990,40 грн. та моральну шкоду в розмірі 20000 грн., в решті позову відмовлено. В частині поновлення ОСОБА_1 на роботі рішення суду підлягало негайному виконанню (а. с. 70 - 102 т. 2).

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 07 червня 2018 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 29 жовтня 2018 року, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року було змінено в частині назви відділення, у якому поновлено позивача та зменшено розмір моральної шкоди до 10000 грн. (а. с. 66 - 77, 189 - 191 т. 3).

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Деснянського районного суду м. Києва із заявою, в якій просила стягнути з КНП «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу - різницю в заробітку за час затримки виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року в розмірі 340092,19 грн., оскільки воно підлягало негайному виконанню в частині поновлення на роботі, але на момент звернення з даною заявою в цій частині виконано не було (а. с. 1 - 8 т. 6).

Під час розгляду даної заяви ОСОБА_1 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року встановлено, що питання виконання даного судового рішення було предметом судового розгляду в межах цивільної справи № 754/4508/18 і постановою Верховного Суду від 14 серпня 2019 року встановлено наступне:

1) Деснянським районним судом м. Києва 19 червня 2018 року видано виконавчий лист № 754/14783/17, зокрема, про поновлення ОСОБА_1 на посаді лікаря стоматолога-терапевта стоматологічного відділення філії № 3 КНП «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва.

2) Державним виконавцем 21 червня 2018 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 56645395 щодо примусового виконання вищевказаного виконавчого листа № 754/14783/17.

3) Під час виконавчого провадження державним виконавцем 25 червня 2018 року складено акт, відповідно до якого КНП «Консультативно-діагностичний центр» надало завірену належним чином копію наказу від 07 червня 2018 року № 123 про поновлення на роботі ОСОБА_1 . Примірник наказу про поновлення на роботі ОСОБА_1 від 07 червня 2018 року № 123 відправлено поштою на адресу останньої.

4) Відповідно до наказу КНП «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва від 07 червня 2018 року № 123 ОСОБА_1 поновлено на посаді лікаря стоматолога-терапевта філії № 3 КНП «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва з 07 листопада 2017 року. Визначено робоче місце лікаря стоматолога-терапевта стоматологічного відділення філії № 3 КНП «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва, яке розташоване у стоматологічному кабінеті № 417 на вул. Матеюка 3, у м. Києві.

5) У наказі КНП «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва від 07 червня 2018 року № 123 зазначено, що у разі відсутності ОСОБА_1 з 08 червня 2018 року на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин - скласти акт про відсутність працівника на роботі у встановленому чинним законодавством порядку по кожному випадку відсутності.

6) Наказом КНП «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва від 12 червня 2018 року № 124 ОСОБА_1 звільнено з роботи з посади лікаря стоматолога-терапевта стоматологічного відділення філії № 3 КНП «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва у зв`язку з відсутністю на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, що підтверджується складеними актами відсутності від 07 червня 2018 року, від 08 червня 2018 року, від 11 червня 2018 року.

7) Державним виконавцем 09 липня 2018 року винесена постанова про закінчення виконавчого провадження, відкритого по справі № 754/14783/17 про поновлення ОСОБА_1 на посаді лікаря стоматолога-терапевта стоматологічного відділення філії № 3 КНП «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва.

8) Постановою Апеляційного суду м. Києва від 24 вересня 2018 року у справі № 754/9059/16-ц скасовано ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 22 червня 2018 року та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії та бездіяльність державного виконавця щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження № 54600593. Апеляційний суд м. Києва відмовив у задоволенні вищезазначеної скарги з тих підстав, що суд першої інстанції не залучив до участі у справі КНП «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва у якості заінтересованої особи, як учасника виконавчого провадження, припустився порушень його прав та інтересів, що призвело до ухвалення судового рішення з порушенням процесуального права.

9) Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2018 року у справі № 754/14783/17, яка набрала законної сили, визнано неправомірними дії державного виконавця Деснянського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Черухи О.М. по виконавчому провадженню № 56645395 при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження від 09 липня 2018 року та скасовано вказану постанову.

10) Під час розгляду справи № 754/14783/17 судом встановлено, що фактичного допущення ОСОБА_1 до роботи не відбулось. Також боржником не було виконано вимоги п. 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 5 про ознайомлення ОСОБА_1 під розписку в особистій картці із записом.

11) Відповідно до трудової книжки ОСОБА_1 від 10 лютого 1997 року станом на 11 червня 2018 року останній запис, що міститься в трудовій книжці - «12 лютого 2018 року розпочато виплату допомоги по безробіттю, згідно з частиною третьою статті 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Задовольняючи частково заяву ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі на підставі ст. 236 КЗпП України, Деснянський районних суд м. Києва у вищезазначеній ухвалі від 02 березня 2020 року виходив із того, що відповідачем КНП «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва не було виконано рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року, і оскільки зазначеним рішенням визначено середньоденний заробіток позивача ОСОБА_1 в розмірі 182,60 грн., а затримка виконання рішення становить 481 робочий день, із відповідача на користь позивача підлягають стягненню 87830,60 грн. (481 робочий день х 182,60 грн.).

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, відповідач КНП «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права, просив змінити ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року в частині розміру стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення та ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення з КНП «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання постановленого по суті спору рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року у справі № 754/14783/17 в розмірі 8034,40 грн., в іншій частині ухвалу залишити без змін.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що жодним судовим рішенням наказ про поновлення ОСОБА_1 на посаді лікаря стоматолога-терапевта стоматологічного відділення філії № 3 КНП «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва від 07 червня 2018 року № 123, як і запис до трудової книжки, не були визнані незаконними та не підлягали скасуванню відповідачем. Суд першої інстанції помилково зазначив в мотивувальній частині ухвали, що судовими рішеннями в цивільній справі № 754/4508/18 були встановлені обставини невиконання відповідачем рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року та непоновлення ОСОБА_1 на посаді, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій відповідача щодо невиконання рішення та невидання наказу про її поновлення на посаду були залишені судовими рішеннями, які набрали законної сили, без задоволення.

Зазначав, що порядок виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі визначається положеннями ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження», яка передбачає, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення провадження.

Вказував, що ОСОБА_1 оскаржила в судовому порядку дії державного виконавця щодо складання постанови про закінчення виконавчого провадження № 56645395 від 02 травня 2019 року, і ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25 липня 2019 року така скарга ОСОБА_1 була задоволена частково, проте за апеляційною скаргою відповідача постановою Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2019 року ухвала Деснянського районного суду м. Києва від 25 липня 2019 року в частині скасування постанови державного виконавця була скасована, і в своєму рішенні від 11 жовтня 2019 року суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про виконання судового рішення в порядку, передбаченому ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження» та наявність підстав для закінчення виконавчого провадження. Отже, враховуючи дату ухвалення рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року та дату винесення наказу відповідача про поновлення ОСОБА_1 на посаді та внесення запису до її трудової книжки, об`єктивно період затримки поновлення ОСОБА_1 на посаді в частині негайного поновлення на роботі складає 44 робочі дні, з 04 квітня 2018 року по 07 червня 2018 року, і середній заробіток при цьому становитиме 182,60 х 44 = 8034,40 грн.

Звертав увагу суду, що в ухвалі судом не зазначається, яка саме заява ОСОБА_1 була предметом судового провадження, і в цілому ОСОБА_1 не було дотримано порядку звернення до суду з заявою в порядку виконання рішення суду по трудових спорах щодо стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки, оскільки таке право позивача не передбачається ст. 430 - 446 ЦПК України.

Крім того, зі змісту ухвали та з огляду на документ про виклик відповідача до суду, вважав, що відповідач взагалі не був повідомлений судом належним чином про розгляд заяви ОСОБА_1 , як і не отримував на свою адресу жодного з письмових документів, долучених ОСОБА_1 до матеріалів справи у зв`язку з поданням своєї заяви, що у сукупності порушило право відповідача на представництво у справі особою, що надає правову допомогу, та принцип змагальності сторін при розгляді заяви по суті.

Від позивача ОСОБА_1 надійшов відзив, в якому вказувалось, що відповідач зловживає своїми процесуальними правами в частині подання завідомо сфальсифікованої апеляційної скарги з приховуванням фактів, встановлених постановою Верховного Суду від 14 серпня 2019 року, а тому просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Задовольняючи апеляційну скаргу КНП «Консультативно-діагностичний центр» на ухвалу Деснянського району м. Києва постановою від 11 червня 2020 року, Київський апеляційний суд виходив із обставин, встановлених постановою Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2019 року, вважав доведеним факт виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року про поновлення 07 червня 2018 року ОСОБА_1 на роботі згідно наказу від 07 червня 2018 року № 123, і визнав обґрунтованими посилання апелянта на те, що строк затримки виконання рішення суду тривав з 04 квітня по 07 червня 2018 року, що складає 44 робочих дні.

23 вересня 2020 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку заяву про перегляд постанови Київського апеляційного суду від 11 червня 2020 року за нововиявленими обставинами, якими вважала скасування постановою Верховного Суду від 19 серпня 2020 року постанови Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2019 року.

Відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є зокрема скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Для визначених пунктом 3 частини другої статті 423 ЦПК України нововиявлених обставин необхідними умовами є те, що вони існували на час розгляду справи, але підстави виникли після ухвалення рішення у справі (зокрема, шляхом скасування судового рішення, яке стало підставою для його ухвалення), спростовують обставини, встановлені судом на час розгляду справи, та мають важливе значення для її розгляду.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом. При перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову (частини четверта, п`ята статті 423 ЦПК України).

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими учасникам справи, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду за нововиявленими обставинами судового рішення.

Частина третя статті 429 ЦПК України визначає, що за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами суд може: 1) відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі; 2) задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення; 3) скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду.

Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 3 квітня 2008 року).

Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць. Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (PRAVEDNAYA v. RUSSIA, № 69529/01, § 27, 28, ЄСПЛ, 18 листопада 2004 року).

Так, постановою Верховного Суду від 19 серпня 2020 року в справі № 754/14783/17 скасовано постанову Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2019 року та залишено в силі ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 25 липня 2019 року, при цьому Верховний Суд погодився із висновком суду першої інстанції про те, що доказів фактичного допущення ОСОБА_1 до робочого місця виконавче провадження не містить, державним виконавцем таких доказів не здобуто, що свідчить про порушення ним положень Закону України «Про виконавче провадження».

Суд касаційної інстанції прийшов до висновку, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків; виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Тобто рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження». Апеляційний суд не звернув уваги на те, що 07 червня 2018 року ОСОБА_1 була направлена копія наказу КНП «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва від 07 червня 2018 року № 123 про поновлення на роботі, яка отримана останньою 08 червня 2018 року, тобто фактичного допущення ОСОБА_1 на роботі не відбулось. Крім того, державним виконавцем не було складено відповідного акту про фактичне допущення її до роботи. Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що боржником не було виконано вимоги п. 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників про ознайомлення ОСОБА_1 під розпис в особистій картці з записом, а державним виконавцем не перевірено фактичне допущення ОСОБА_1 до роботи та не складено відповідний акт. Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що безпідставним є акт державного виконавця від 11 квітня 2019 року, на підставі якого фактично закрито виконавче провадження, згідно з яким встановлено, що кабінет АДРЕСА_1 наявний у стоматологічному відділенні, у ньому встановлено два робочі місця, одне з яких належить ОСОБА_1 , відповідно до графіків роботи, на робочому місці остання згідно з графіком відсутня, оскільки з вищевказаного акту державного виконавця не вбачається, ким саме затверджено графік, на підставі яких доказів державним виконавцем встановлено факт належності робочого місця ОСОБА_1 у зазначеному кабінеті, вказаний графік не долучено до матеріалів виконавчого провадження. З указаного акту не вбачається фактичного допущення поновленого працівника до роботи.

Таким чином, оскільки постановою Верховного Суду від 19 серпня 2020 року скасована постанова Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2019 року, встановлені якою обставини виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року про поновлення 07 червня 2018 року ОСОБА_1 на роботі згідно наказу від 07 червня 2018 року № 123 були покладені в основу постанови Київського апеляційного суду від 11 червня 2020 року, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для перегляду постанови Київського апеляційного суду від 11 червня 2020 року за нововиявленими обставинами з підстав, передбачених пунктом 3 частини третьої статті 423 ЦПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 429 ЦПК України у разі задоволення заяви про перегляд судового рішення з підстав, визначених частиною другою, пунктами 1, 3 частини третьої статті 423 цього Кодексу, та скасування судового рішення, що переглядається, суд приймає постанову - якщо переглядалася постанова.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги КНП «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд враховує, що питання виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року в справі № 754/14783/17 було предметом розгляду судів, зокрема постановою Верховного Суду від 19 серпня 2020 року встановлено, що доказів фактичного допущення ОСОБА_1 до робочого місця, що є обов`язковим для виконання рішення про поновлення на посаді незаконно звільненого працівника, виконавче провадження не містить.

Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, не спростованими доводами апеляційної скарги, що оскільки КНП «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва не виконано рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року в справі № 754/14783/17, яке в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді підлягало негайному виконанню, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виконання рішення суду.

При цьому розмір середньоденної заробітної плати позивача було визначено рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року в сумі 182,60 грн., і саме цей розмір правомірно використано судом першої інстанції в ухвалі від 02 березня 2020 року при обчисленні середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.

Вказаний розмір середньоденної заробітної плати доводами апеляційної скарги також не заперечується.

Спростовуючи висновки суду першої інстанції в частині кількості днів, впродовж яких рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року залишалося невиконаним, відповідач посилався на те, що рішення про поновлення на роботі було ним фактично виконано виданням наказу від 07 червня 2018 року № 123 про поновлення ОСОБА_1 та внесенням відповідного запису до трудової книжки, із посиланням на правомірність дій державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, встановлену постановою Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2019 року, та чинність наказу від 07 червня 2018 року № 123 і запису до трудової книжки, які ніким не оспорювалися.

З урахуванням обставин, встановлених постановою Верховного Суду від 19 серпня 2020 року в справі 754/14783/17, якою скасовано постанову Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2019 року, та викладених у постанові касаційного суду мотивів щодо належного виконання судового рішення про поновлення на роботі, апеляційний суд відхиляє наведені доводи апеляційної скарги як необґрунтовані.

Разом із тим, перевіряючи правильність розрахунку середнього заробітку, зробленого судом першої інстанції, апеляційним судом встановлено, що кількість робочих днів, судом визначено як базу розрахунку невірно.

Так, термін із 04 квітня 2018 року по 02 березня 2020 року (час винесення ухвали Деснянського районного суду м. Києва) включає 477 робочих днів, а не 481, як помилково вважав суд першої інстанції.

Зокрема, в квітні 2018 року (з 04 квітня) було 18 робочих днів, з урахуванням Пасхи 09 квітня, з травні 2018 року - 20 робочих днів (з урахуванням 1 травня День праці, 9 травня День Перемоги, 28 травня Трійця), в червні 2018 року - 20 робочих днів (з урахуванням 28 червня День Конституції), в липні 2018 року - 22 робочих дні, в серпні 2018 року - 22 робочих дні (з урахуванням 24 серпня День Незалежності), у вересні 2018 року - 20 робочих днів, в жовтні 2018 року - 22 робочих дні (з урахуванням 15 жовтня День захисника України, перенесений з неділі 14 жовтня), в листопаді 2018 року - 22 робочих дні, в грудні 2018 року - 20 робочих днів. В січні 2019 року - 21 робочий день (з урахуванням 1 січня Новий рік та 07 січня Різдво), в лютому 2019 року - 20 робочих днів, в березні 2019 року - 20 робочих днів, в квітні 2019 року - 20 робочих днів (з урахуванням 29 та 30 квітня - Пасха, в травні 2019 року - 21 робочий день (з урахуванням 1 травня День праці, 9 травня День Перемоги), в червні 2019 року - 18 робочих днів (з урахуванням 17 червня Трійця, 28 червня День Конституції), в липні 2019 року - 23 робочих дні, в серпні 2019 року - 21 робочий день (з урахуванням 26 серпня день Незалежності, перенесений з суботи 24 серпня), у вересні 2019 року - 21 робочий день, у жовтні 2019 року - 22 робочих дні (з урахуванням 14 жовтня День захисника України), у листопаді 2019 року - 21 робочий день, в грудні 2019 року - 21 робочий день. В січні 2020 року - 21 робочий день (з урахуванням 1 січня Новий рік та 07 січня Різдво), в лютому 2020 року - 20 робочих днів, в березні (до 02 березня) - 1 робочий день, всього 42 робочих дні. Таким чином, в загальному підсумку між 04 квітня 2018 року по 02 березня 2020 року включно - 477 робочих днів, і сума середнього заробітку обраховуватиметься: 477 робочих днів х 182,60 грн. = 87100,20 грн.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не зазначено, яка саме заява була предметом розгляду, спростовується матеріалами справи, з яких вбачається, що 12 вересня 2019 року ОСОБА_1 було подано до суду першої інстанції заяву щодо винесення окремої ухвали про виплату різниці в заробітку за час затримки виконання рішення суду, що і було предметом розгляду по даній справі (а. с. 1 - 8 т. 6).

Не можна погодитися також із доводами апеляційної скарги щодо недотримання заявником порядку звернення з заявою в порядку виконання рішення суду по трудових спорах про стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки, оскільки таке право позивача не передбачається ст. 430 - 446 ЦПК України, виходячи із наступного.

Дійсно, нормами ЦПК України не передбачено право позивача на звернення до суду з заявою в порядку виконання рішення суду по трудових спорах щодо стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки, разом з тим, суд першої інстанції врахував ст. 236 КЗпП України, зміст якої наведено позивачем на а. с. 6 т. 6, хоча і без зазначення конкретної статті, та обґрунтовано виходив з того, що з вини відповідача відбулася затримка у виконанні рішення суду про поновлення позивача на роботі, що є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ч. 2 ст. 18 ЦПК України).

Отже, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі та фактично допустити працівника до роботи виникає відразу після проголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржено. Проте, відповідачем рішення суду в частині негайного поновлення позивача на роботі виконано не було.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно розглянув заяву ОСОБА_1 в порядку виконання рішення суду по трудових спорах, передбаченому ст. 236 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки, однак, враховуючи те, що ним було невірно зазначено кількість робочих днів затримки поновлення позивача на посаді, апеляційний суд відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України приходить до висновку про зміну ухвали суду в частині розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду з 87830 грн. до 87100,20 грн.

Крім того, апеляційний суд враховує, що на виконання постанови Київського апеляційного суду від 11 червня 2020 року, яка переглядається за нововиявленими обставинами, відповідачем на користь позивача було сплачено 8034,40 грн., про що свідчить копія платіжного доручення № 2 від 23 червня 2020 року (а. с. 206 том 11), відтак розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду в розмірі 87100,20 грн. має бути зменшений на вже сплачені суму за цей період в розмірі 8034,40 грн. і складає 79065,80 грн.

Апеляційний суд враховує, що одним із доводів апеляційної скарги є розгляд справи у відсутності представника відповідача, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, що відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, разом із тим, оскільки відповідач просив не скасовувати ухвалу суду першої інстанції, а змінити її в частині стягнутих сум, апеляційний суд не вбачає підстав для виходу за межі вимог апеляційної скарги та скасування законної і обґрунтованої ухвали.

Оцінюючи посилання відповідача КНП «Консультативно-діагностичний центр» в поясненнях на апеляційну скаргу на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 30 вересня 2020 року та сплату відповідачем на користь позивача середнього заробітку в розмірі 26842,20 грн., апеляційний суд вважає, що обставини, встановлені даною ухвалою, будь-яким чином не спростовують, а навпаки підтверджуються вищенаведені судом обставини щодо доведеності заяви позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, оскільки даною ухвалою із відповідача на користь позивача стягнуто середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за інший період із 02 березня 2020 року по день винесення ухвали - 30 вересня 2020 року.

Разом із тим не підлягають задоволенню вимоги заяви ОСОБА_1 про збільшення розміру стягнутих сум середнього заробітку станом на час прийняття ухвали апеляційним судом за результатами перегляду заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 423 ЦПК України при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Крім того, не можуть бути задоволені вимоги заяви ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача повернути у трикратному розмірі на користь Київського апеляційного суду судовий збір, сплачений ним 13 березня 2020 року, та про застосування до відповідача в особі директора ОСОБА_2 заходів процесуального примусу у вигляді штрафу на користь держави, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають розгляду в межах перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами.

Таким чином, заява ОСОБА_1 про перегляд ухвали Київського апеляційного суду від 11 червня 2020 року за нововиявленими обставинами підлягає частковому задоволенню, а постанова Київського апеляційного суду від 11 червня 2020 року - скасуванню з частковим задоволенням апеляційної скарги і зміною ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року, зменшивши стягнуту суму середнього заробітку із 87830 грн. до 79065,80 грн.

В іншій частині ухвала Деснянського районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року є законною, обґрунтованою і не підлягає зміні із підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України - зміні, оскільки викладені у ній висновки не відповідають обставинам справи, що є підставою для зміни судового рішення суду першої інстанції, зменшивши стягнуту суму середнього заробітку із 87830 грн. до 79065,80 грн.

Керуючись ст. 423-429, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Київського апеляційного суду від 11 червня 2020 року задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2020 року скасувати за нововиявленими обставинами та прийняти нову постанову.

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва задовольнити частково.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року змінити в частині суми середнього заробітку, стягнутого із Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва на користь ОСОБА_1 , зменшивши її із 87830 грн. до 79065,80 грн.

В іншій частині ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.