Справа № 338/139/20
Провадження № 22-ц/4808/1149/20
Головуючий у 1 інстанції Шишко О. А.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

за участю секретаря Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Богородчанського районного суду в складі судді Шишка О.А., ухвалене 06 серпня 2020 року в селищі Богородчани Івано-Франківської області, в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року ОСОБА_2 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_1 , в якому просила зобов`язати відповідачку усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, яка розташована по АДРЕСА_1 , шляхом знесення самочинно збудованого бетонного фундаменту та паркану протяжністю 25 м, а також дерев`яної споруди прямокутної форми типу « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Позов обґрунтовувала тим, що вона є власником домоволодіння та користувачем земельної ділянки площею 0,1800 га, які знаходиться по АДРЕСА_1 . По сусідству проживає ОСОБА_1 , яка чинить їй перешкоди у користуванні ділянкою. Зокрема, самовільно змістивши межу між господарствами встановила на її земельній ділянці бетонний фундамент та паркан протяжністю 25 метрів. Також встановила на її земельній ділянці біля літньої кухні дерев`яну споруду прямокутної форми типу « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». З приводу таких дій відповідачки вона зверталася до Старобогородчанської сільської ради та Богородчанського ВП ГУНП в Івано-Франківської області. За результатами проведеної перевірки земельною комісією сільської ради складено акт, яким встановлено факт зміщення паркану в її сторону на 2 м 15 см. Оскільки добровільно усунути перешкоди ОСОБА_1 відмовляється, вона змушена звернутися до суду. Посилаючись на вказані обставини просила задовольнити позов.

Рішенням Богородчанського районного суду від 06 серпня 2020 року позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_2 земельною ділянкою по АДРЕСА_1 шляхом знесення розташованих на ній самочинно збудованого бетонного фундаменту та паркану протяжністю 25 м, а також дерев`яної споруди прямокутної форми.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 встановивши на частині земельної ділянки, якою користується ОСОБА_2 , огорожу та дерев`яну споруду чинить останній перешкоди в її користуванні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати. Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що 07 травня 2020 року вона подала до місцевого суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 , Старобогородчанської сільської ради про визнання незаконним та скасування рішення виконкому Старобогородчанської сільської ради від 09 грудня 2003 року №115, свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21 квітня 2004 року та рішення реєстратора прав ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» від 21 квітня 2004 року про реєстрацію за відповідачем прав власності на спірне домоволодіння. Однак при вирішенні спору обставини щодо законності (правомірності) набуття права власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 судом не досліджувались, рішення по цих вимогах не прийнято.

Також всупереч статті 84 ЦПК України судом не вирішено її клопотання про витребування в ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» документів, на підставі яких за позивачкою було зареєстровано право власності на зазначене домоволодіння та рішення реєстратора ОКП «Івано-Франківське ОБТІ».

Поза увагою суду залишена і та обставина, що позивачкою не надано правовстановлюючих документів щодо власності чи користування спірною земельною ділянкою у відповідних розмірах, з конкретними межами та визначеної конфігурації. Відтак, не набувши право власності чи право користування земельною ділянкою ОСОБА_2 відповідно до вимог статті 4 ЦПК України та статті 15 ЦК України не має права на судовий захист.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Боднарук А.В. посилається на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення місцевого суду, Вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Так, позивачка є землекористувачем спірної ділянки, яка була виділена ще покійному чоловіку ОСОБА_3 . Межі цієї ділянки визначені у будівельному паспорті на схемі виносу в натурі меж земельної ділянки. Факт порушення межі між господарствами сторін підтверджується актом земельної комісії від 23 серпня 2019 року і графічним зображенням до нього, листом Відділу містобудування, архітектури, інфраструктури та захисту довкілля від 24 червня 2020 року, фотосвітлинами та показами свідків. Тому взявши до уваги сукупність досліджених та перевірених доказів місцевий суд обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_2 .

Також вказує, що зустрічні позовні заяви подані після проведення підготовчого судового засідання, тобто з порушенням встановлених частиною першою статті 193 ЦПК України строків. Будь-яких поважних причин пропуску строків на подання зустрічного позову ОСОБА_1 не наведено. А тому ухвалою Богородчанського районного суду від 25 травня 2020 року ці зустрічні позовні заяви було повернуто.

У засідання апеляційного суду ОСОБА_1 не з`явилася будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Що відповідно до положень статті 372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи в її відсутності.

Представник ОСОБА_2 адвокат Боднарук А.В. доводів скарги не визнав посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

За змістом статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 адвоката Боднарука А.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив, і це підтверджується матеріалами справи, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно ОСОБА_2 є власником домоволодіння, яке знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.14 т.1).

Також позивачка є користувачем земельної ділянки за цією адресою. Вказана ділянка площею 0,07 га була виділена покійному чоловікові ОСОБА_3 на підставі рішення виконкому Богородчанської районної ради народних депутатів № 196 від 20 липня 1983 року для будівництва житлового будинку. Межі земельної ділянки визначені у будівельному паспорті на схемі виносу в натуру меж земельної ділянки і розбивки будівель. При цьому зазначено, що земельна ділянка межує з ділянками гр. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (батька відповідачки) (а.с.10-13 т.1).

Саме в господарстві покійного батька по сусідству з позивачкою і проживає ОСОБА_1 .

Звертаючись до суду із вказаним позов ОСОБА_2 покликалась на те, що відповідачка встановила на її земельній ділянці бетонний фундамент та паркан, а також дерев`яну споруду прямокутної форми типу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », чим створює їй як землекористувачу перешкоди у користуванні земельною ділянкою.

Частиною першою статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із вимогами статті 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства.

В силу статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до акта земельної комісії Старобогородчанської сільської ради об`єднаної територіальної громади від 23 серпня 2019 року комісією при обстеженні земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд по АДРЕСА_1 встановлено, що зведений суміжником ОСОБА_1 паркан до кута будинку проходить рівно, а дальше повертає в глиб господарства позивачки, що в кінці ділянки має відхилення від розміру вказаного в будівельному паспорті на 2,15 м (а.с.26 т.1).

За змістом листа Відділу містобудування, архітектури, інфраструктури та захисту довкілля №008/01-30 від 24 червня 2020 року при здійсненні обмірів з прив`язкою до вказаного в будівельному паспорті індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_2 , збудованого в 1950 році (розміщення і розміри якого не змінились) начальником КП «ГПВАПБ Богородчанського району», сертифікованим архітектором Збіглей Ф.В. встановлено, що реальні межі і розміри земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 не відповідають тим, які вказані в схемі виносу в натурі меж земельної ділянки і розбивки. Що відповідно є складовою частиною будівельного паспорта №480 від 19 липня 1983 року, виданого районним архітектором виконкому Богородчанської районної ради народних депутатів. Площа земельної ділянки по фактичних промірах становить орієнтовно 527 кв.м, а згідно будівельного паспорта 554,7 кв.м (а.с.148-150 т.1).

У ході розгляду справи ОСОБА_1 не заперечувала факту спорудження фундаменту та паркана, що розмежовує суміжні земельні ділянки сторін, і дерев`яної споруди прямокутної форми. При цьому на спростування доводів позивачки щодо порушення її прав землекористування не представила жодних належних та допустимих доказів зведення цих споруд на своїй земельній ділянці.

Встановивши, що зведена огорожа та дерев`яна споруда порушує встановлені межі між господарствами сторін, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 чинить перешкоди позивачці у користуванні земельною ділянкою.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

З матеріалів справи вбачається, що розглянувши заяву ОСОБА_3 (чоловіка позивачки, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ) про надання земельної ділянки на перебудову на старому місці індивідуального житлового будинку виконком Старобогородчанської сільської ради вирішив згідно затвердженого проекту планування та будови в с. Старі Богородчани і погодження районною архітектурою виділити за рахунок ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,07 га в АДРЕСА_1 (а.с.11).

27 серпня 1983 року встановлено межі земельної ділянки, виділеної ОСОБА_3 для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських споруд, площею 0,07 га, що підтверджується актом виносу в натурі меж земельної ділянки і розробки будівель (а.с.12 т.1).

Статтею 16 ЗК УРСР 1970 року, в редакції який діяв на час винесення рішення сільської ради, було передбачено, що надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР. У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею.

За положеннями статті 20 ЗК УРСР 1970 року відповідно до основ земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР. Право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування. Право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі. Право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів.

Згідно записів у погосподарській книзі по особовому рахунку № НОМЕР_1 у користуванні господарства, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 з 1980 по 1985 роки рахувалась земельна ділянка загальною площею 0,25 га (а.с.16-19, 20-22 т.1).

Таким чином записами в погосподарській книзі засвідчено право постійного користування земельною ділянкою ОСОБА_3 (чоловіка позивачки).

Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (стаття 23 ЗК Української РСР 1990 року).

Згідно пункту 5 Постанови Верховної Ради Української РСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» від 18 грудня 1990 року № 562-XII громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.

Стаття 120 ЗК України 2001 року (в редакції, чинній на час оформлення права власності на домоволодіння), визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці.

Так, частина перша статті 120 ЗК України передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди.

Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, необхідно враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, можна зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, необхідно виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками (користувачами) земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику (користувачу).

Таким чином, набувши права власності на житловий будинок після смерті чоловіка, ОСОБА_2 набула і право користування спірною земельною ділянкою. Дана обставина підтверджується також записами облікової картки об`єкта погосподарського обліку за 2016-2019 роки, згідно яких за господарством по АДРЕСА_1 у користуванні знаходиться, в тому числі, земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,07 га (а.с.23-24 т.1).

Зазначене право користування зберігається незалежно від наявності або відсутності у позивачки правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку, оскільки зміна законодавства, за загальним правилом, не може впливати на існування того права, що правомірно та у встановленому попереднім законодавством порядку виникло у правопопередника чоловіка ОСОБА_3 .

З огляду на вищенаведене не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не представлено державного акта на право власності або право постійного користування землею, відповідно вона не має права на судовий захист.

Стосовно доводів апелянта ОСОБА_1 щодо не вирішення судом її вимог за зустрічним позовом, а це впливає на результат розгляду позову ОСОБА_2 , то такі є неспроможними.

За положеннями частин першої, другої та третьої статті 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом.

Частиною третьою статті 194 ЦПК України передбачено, що зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частини першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику.

З матеріалів справи вбачається, що 07 травня 2020 року ОСОБА_1 надіслано на електронну пошту місцевого суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 , Старобогородчанської сільської ради про визнання незаконним та скасування рішення виконкому Старобогородчанської сільської ради від 09 грудня 2003 року №115, свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21 квітня 2004 року та рішення реєстратора прав ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» від 21 квітня 2004 року про реєстрацію за ОСОБА_2 прав власності на спірне домоволодіння.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутня ухвала суду про прийняття цього зустрічного позову та об`єднання в одне провадження з первісним позовом. Як і доказів направлення її копії ОСОБА_2 , Старобогородчанській сільській раді та судових викликів, адресованих їм.

Крім того, на час подання такої зустрічної позовної заяви первісний позов уже розглядався судом по суті.

Таким чином, оскільки ця зустрічна позовна заява не була прийнята судом до розгляду, надуманими є посилання апелянта, що місцевим судом не було вирішено її вимоги щодо законності (правомірності) набуття ОСОБА_2 права власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 та клопотання про витребування доказів.

При цьому колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи законного інтересу не позбавлена права на звернення до суду із вказаними позовними вимогами у встановленому порядку.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до частин першої та другої статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Зважаючи на результати розгляду та перегляду справи судовий збір за подання цієї апеляційної скарги та апеляційної скарги на ухвалу Богородчанського районного суду від 08 жовтня 2020 року покладається на особу, яка подала скарги.

Керуючись статтями 374, 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Богородчанського районного суду від 06 серпня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови виготовлено 11 грудня 2020 року