Справа № 712/7569/19
Провадження № 2/712/154/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2020 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого-судді Мельник І. О.

з участю секретаря Хоменко А.В.

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Яцюка М.В.

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Кірси В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про витребування майна із чужого незаконного володіння, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення зобов`язань,

В С ТА Н О В И В:

Позивач звернуся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про витребування майна із чужого незаконного володіння, посилаючись на те, що він виявив бажання придбати будинок. Знайшовши необхідний об`єкт нерухомості, позивач звернувся до власника щодо питання його продажу. Зацікавлена особа від власника в особі працівника агентства нерухомості запропонував укласти договір про наміри щодо купівлі-продажу нерухомого майна. Зважаючи на те, що позивач не володіє спеціальними юридичними знаннями, він не знав, що побідний договір не викликає у сторін правовідношення будь-яких прав та обов`язків щодо укладення в майбутньому попереднього та/або основного договору купівлі-продажу майна. Між сторонами 18.01.2019 було підписано договір про наміри щодо купівлі-продажу нерухомого майна. На підставі цього протоколу намірів позивач передав, а відповідач прийняв 28000 грн. Підписами на цьому договорі сторони підтвердили факт передання коштів в присутності третьої особи та представника ФОП Франко (агентство нерухомості). У зв`язку із тим, що в подальшому сторони не перейшли до питання підписання попереднього та/або основного договору купівлі-продажу, а договір про наміри не породжує прав та обов`язків, позивач бажає повернути з відповідача майно, яке знаходиться у відповідача без відповідної правової підстави. Тому, просить суд витребувати у відповідача 28000 грн., яка знаходиться з 18.01.2019 в чужому незаконному володінні відповідача.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 27.06.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

До суду ОСОБА_2 скеровано 16.07.2019 зустрічний позов про припинення зобов`язань, яким просить суд його зобов`язання перед ОСОБА_1 щодо повернення суми авансу, в розмірі 28000 грн. зарахувати в рахунок погашення зустрічного зобов`язання ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 щодо сплати суми штрафу, в розмірі 28000 грн., а відповідні зобов`язання сторін припинити внаслідок такого зарахування, оскільки договору купівлі-продажу між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, передана ОСОБА_1 грошова сума (аванс) у розмірі 28000 грн. підлягає поверненню. Натомість, відповідно до положень п. 5.3. договору про наміри, ст.,ст.. 549, 551,611 ЦК України із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути суму штрафу у розмірі 1,28 % від вартості об`єкта продажу, що становить 28000 грн. В задоволенні первісного позову просить суд відмовити повністю. Судові витрати покласти на відповідача

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 19.09.2019 зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення зобов`язань, прийнято до спільного розгляду в одному провадженні з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння. Ухвалено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання, яке ухвалою від 28.10.2019 закрито та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Яцюк М.В. первісні позовні вимоги підтримав з підстав наведених у позові. Суду пояснив, що в юриспруденції відсутнє юридичне поняття «договір про наміри», відсутня законодавча база, яка регулює подібні правовідносини. Наміри не є договором в розумінні права, адже договір є волевиявленням сторін, а наміри бажання до волевиявлення, яке не породжує обов`язки. Отже, зважаючи на відсутність законної підстави володіння відповідачем коштами позивача, позивач має право просити витребувати у відповідача грошову суму в розмірі 28000 грн.

Представник відповідача адвокат Кірса В.В. первісні позовні вимоги не визнав та пояснив, що положеннями договору про наміри сторони передбачили відповідальність за невиконання/належне виконання своїх зобов`язань, зазначивши, зокрема, в п. 5.3. договору, що у разі невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань щодо укладення договору купівлі-продажу у визначений сторонами строк (тобто до 16-00 години 08.02.2019) юридично аванс повертається ОСОБА_1 , натомість, останній сплачує ОСОБА_2 штраф в розмірі 1,28 % від суми вартості об`єкта в якості неустойки, тобто аванс фактично залишається у ОСОБА_2 . Таким чином, враховуючи, однорідність вимог (грошові) сторін за первісним та зустрічним позовом, які виникли внаслідок укладення договору про наміри від 18 січня 2019 року, строк виконання яких настав та враховуючи відповідну заяву ОСОБА_2 , що обумовлюється доводами позову, вказані зобов`язання підлягають зарахуванню. Просить суд зустрічні позовні вимоги задовольнити.

Третя особа в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 18 січня 2019 року між ОСОБА_2 , від імені якого за дорученням діє ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 укладено договір про наміри щодо купівлі-продажу нерухомого майна, за яким сторони зобов`язалися в майбутньому (тобто до 16-00 години 08.02.2019) укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна, яке належить ОСОБА_2 , а саме: будинку та земельної ділянки, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 за узгодженою ціною 2184000 грн., що є еквівалентом 78000 доларів США, посвідчення якого мало відбутися у погодженого сторонами нотаріуса ОСОБА_4 за надання сторонами необхідних для цього документів, підготовку яких сторони зобов`язались здійснити.

У зв`язку з цим, позивачем було передано відповідачу кошти в розмірі 28000 грн., що за курсом банку Промінвест 28 грн. за 1 долар на день укладання цього договору еквівалентно 1000 дол. США, що не заперечується сторонами по справі.

Відповідно до ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі; сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства; зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення; договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Аналізуючи наведене, суд доходить висновку, що укладений сторонами договір про наміри не є попереднім договором в розумінні ст. 635 ЦК України.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відподівно до статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору.

Оскільки договір купівлі-продажу між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися про наміри укласти такий договір у майбутньому (не пізніше 08.02.2019), передана позивачем грошова сума у розмірі 28000 грн. не є авансом, а також не може вважатися завдатком, так як вказані платежі здійснюються лише на підставі договору.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Таким чином, норми статті 1212 ЦК, як і загалом норми глави 83 ЦК, свідчать про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23 березня 2016 року у справі № 6- 2978цс15, за змістом частини 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Отже, об`єктивними умовами виникнення зобов`язань є: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Таким чином, предметом позову є позадоговірне зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України, в зв`язку з не укладенням основного договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Враховуючи вищевикладене, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а вони лише домовилися про наміри укласти такий договір у майбутньому, то перерахована позивачем відповідачу грошова сума в розмірі 28000 грн. підлягає поверненню, а, відтак, задоволенню первісного позову.

Отже, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення зобов`язань слід відмовити, оскільки вони не грунтуються на вимогах закону.

Керуючись ст.ст. 2-13, 76-83, 141, 142, 258, 259, 263-268 ЦПК України, ст.ст.387, 626, 635, 657 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про витребування майна із чужого незаконного володіння задовольнити.

Витребувати у ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_1 , грошові кошти в сумі 28000 грн., стягнувши їх на користь ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення зобов`язань відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 13.03.2020.

Головуючий І.О.Мельник