ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/165/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2020 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі

головуючого судді Колесника О.М.

при секретарях Заболотній Л.Г.,

Лавро А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства „КОРСІМ" про встановлення факту перебування у трудових відносинах, зобов`язання вчинити дії, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання наказу про встановлення факту перебування у трудових відносинах, зобов`язання вчинити дії, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що з 15 лютого 2005 року вона працювала на посаді сортувальника вторинної сировини в ПП „КОРСІМ", віддавши керівнику свою трудову книжку, її було допущено до роботи. 7.08.2017 року позивача було звільнено з займаної посади з невідомих причин, не сплативши заробітної плати і не видавши трудової книжки. Вважають, що звільнення позивачки відбулось в порушення чинного законодавства, оскільки ніяких причин звільнення їй не було пред`явлено, а до керівництва її не допускали, тому просять встановити факт перебування ОСОБА_4 у трудових відносинах з ПП „КОРСІМ" без оформлення трудових відносин з 15.02.2005 року по 6.08.2017 року, зобов`язати відповідача внести відомості до трудової книжки про прийняття ОСОБА_1 на посаду сортувальника вторинної сировини ПП „КОРСІМ" з 15.02.2005 року, поновити ОСОБА_1 на посаді сортувальника вторинної сировини ПП „КОРСІМ" з 7.08.2017 року, стягнути з ПП „КОРСІМ" на користь позивача 156 000 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з яких нарахувати та сплатити податок на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за зазначений період, стягнути з відповідача на користь позивача 50 000 грн. моральної шкоди та зобов`язати ПП „КОРСІМ" видати ОСОБА_1 її трудову книжку з усіма відомостями про її трудову діяльність на підприємстві відповідача.

Представник відповідача ПП „КОРСІМ" Бобошко В.М. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі, пояснивши, що позивач ніколи не працювала на будь-якій посаді в ПП „КОРСІМ". Вона не зверталась з заявою про прийняття її на роботу, не допускалась до робочого місця, не видавався наказ про прийняття її на посаду сортувальника вторинної сировини і у табелях виходу на роботу її прізвище відсутнє. Тому позов заявлений ОСОБА_1 до ПП „КОРСІМ" є безпідставним та необгрунтованим.

Заслухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Стаття 43 Конституції України зазначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі встановив наступні факти та правовідносини.

Як наголошує ст.2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники мають право на … звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади.

Як зазначає ст.2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Як наголошує ч.1, ст.139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

За правилами ч.2, ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач та її представник наполягали, що з 15 лютого 2005 року ОСОБА_1 працювала на посаді сортувальника вторинної сировини в ПП „КОРСІМ", передавши керівнику свою трудову книжку, її було допущено до роботи. Того ж, 15.02.2005 року був підписаний трудовий контракт між позивачем та відповідачем строком на 1 рік у одному примірнику, другого примірника ОСОБА_1 ніколи не давали. Від підприємства контракт підписував ОСОБА_5 . Кожного року в лютому місяці контракт переоформлювався на новий рік. З 15.02.2005 року ОСОБА_1 працювала на складі сортувальницею за місцем знаходження підприємства по АДРЕСА_1 , а з 25.11.2009 року по день звільнення працювала у орендованому приміщенні по вул. Гайова, 19 в м. Києві . Вона приймала вторинну сировину як від фізичних осіб, так і від постійних приватних структур: приймальний пункт по АДРЕСА_3 та ПП „Чайка". 7.08.2017 року позивача було звільнено з займаної посади з невідомих причин, не сплативши заробітної плати і не видавши трудової книжки.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив, що працював водієм-вантажником у ТОВ „Чайка" і протягом тривалого часу, понад десять років возив вторинну сировину ТОВ „Чайка" для прийому в пункт прийому ПП „КОРСІМ" по вул. Гайова , 19 в м. Києві, а потім в Бортничі. Завжди приймала макулатуру ОСОБА_1 , вона була там вісовщицею і видавала довідки про вагу прийнятого з печаткою ПП „КОРСІМ", яку він передавав своєму керівництву ТОВ „Чайка". Крім ОСОБА_1 там працював начальником бази ОСОБА_5 , який керував позивачкою, а вона виконувала всі його вказівки. Протягом всіх цих років він бачив постійно тільки на цій посаді ОСОБА_1 .

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив, що він працював разом з ОСОБА_1 в ПП „КОРСІМ", працюючи на карі, а позивачка на вагах: приймала та зважувала макулатуру. Він прийшов на 2-3 місяці раніше неї літом 2009 року, а ОСОБА_1 перейшла з Бортничів до пункту, розташованого по вул. Гайова, 19 в м. Києві . В її обов`язки входило прийняти макулатуру, що вона і робила, а він на карі її відвозив до місця складування. Ми з нею працювали за трудовим договором, який підписували кожного року, продовжуючи на 1 рік. Я не одноразово бачив, як вона підписувала свій договір. Ми з ОСОБА_1 виконували одну роботу в загальному циклі, отримуючи заробітну плату на банківську картку. Нашим керівником був ОСОБА_5 , який в серпні 2017 року привіз нову сортувальницю і повідомив, що ОСОБА_1 звільнена з посади, а нова буде працювати. Через кілька місяців звільнили і мене.

Таким чином, суд приходить до висновку, що факт перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з Приватним підприємством „КОРСІМ" на посаді сортувальника вторинної сировини з 15.02.2005 року по 6.08.2017 року без оформлення трудових відносин є встановленим і доведеним у судовому засіданні.

Ствердження представника відповідача ОСОБА_8 про те, що позивач ніколи не працювала на будь-якій посаді в ПП „КОРСІМ", вона не зверталась з заявою про прийняття її на роботу, не допускалась до робочого місця, не видавався наказ про прийняття її на посаду сортувальника вторинної сировини і у табелях виходу на роботу її прізвище відсутнє, що підтверджується наданими ним копіями табелів обліку використання робочого часу з 2005 по 2017 роки (т.1, а.с.38-197), податковими платіжними відомостями (т.1, а.с.198-т.2, а.с.7), звітностями про нарахування заробітної плати (т.2, а.с.8-т.3, а.с.55), суд не може покласти в основу рішення, оскільки вони спростовуються показаннями описаних вище свідків, які не є суперечливими, упередженими або необ`єктивними і узгоджуються між собою за своїм змістом.

Як зазначає ч.1, ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

6.08.2017 року позивача ОСОБА_1 було повідомлено про звільнення без роз`яснень підстав з посади сортувальника вторинної сировини Приватного підприємства „КОРСІМ" з 7.08.2017 року. Оскільки судом встановлено факт трудових відносин, укладених між ОСОБА_1 та ПП „КОРСІМ" в період з 15.02.2005 року по 7.08.2017 року, а об`єктивних підстав її звільнення судом не встановлено, тому ОСОБА_1 підлягає поновленню на роботі: на посаді сортувальника вторинної сировини Приватного підприємства „КОРСІМ" з 7.08.2017 року.

Крім того, підлягають задоволенню і позовні вимоги, які є похідними від встановлення факту трудових відносин між позивачем і відповідачем у зазначений вище період та поновлення на роботі, про зобов`язаня ПП „КОРСІМ" внести відомості до трудової книжки ОСОБА_1 про прийняття її на посаду сортувальника вторинної сировини Приватного підприємства „КОРСІМ" з 15.02.2005 року та зобов`язання ПП „КОРСІМ" видати ОСОБА_1 її трудову книжку з всією інформацією про трудову діяльність на підприємстві відповідача.

За змістом ч.2, ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Як вбачається з пояснень позивача ОСОБА_1 , їй щомісяця на картку надходили 4 500 грн. заробітної плати, з суми якої за червень та липень 2017 року, середньоденний розмір становить 219 грн. 51 коп. (4500 х 2) : 41 робочий день. Тому час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення (7.08.2017 року) по день ухвалення судового рішення (3.03.2020 року) складає 652 робочих дня.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення по день ухвалення судового рішення становитиме (219 грн. 51 коп. х 652 робочих дні = 143 120 грн. 52 коп.). Вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в порядку ч.2, ст.235 КЗпП України з відрахуванням всіх податків і зборів згідно діючого законодавства, в задоволенні решти суми необхідно відмовити.

Згідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У відповідності до п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року „Про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" відповідно до ст.137 ЦПК України у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди крім інших вимог, передбачених цією статтею, має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується.

Як роз`яснює п.13 Постанови Пленуму Верхового Суду України №4 від 31.03.1995 року „Про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" відповідно до ст.237-1 КЗпП (322-08) (набрала чинності 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Оскільки позивачу ОСОБА_1 було завдано моральних страждань та психологічних переживань неправомірними діями відповідача щодо незаконного звільнення з роботи, а вона, не отримуючи належних коштів для проживання, втратила нормальні життєві зв`язки, що природно зрозуміло, які вимагали від неї в подальшому додаткових зусиль для організації свого життя, тому з відповідача на її користь необхідно стягнути 7 000 грн. моральної шкоди, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, в решті стягнення суми в розмірі 43 000 грн. моральної шкоди необхідно відмовити.

Згідно ст.133; 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову з відповідача на користь держави підлягає стягненню 5 044 грн. 80 коп. судового збору як сума шести задоволених позовних вимог (840 грн. 80 коп. х 6), від якого була звільнена позивач при зверненні до суду з даним позовом.

Також в порядку на підставі п.2; 4, ч.1, ст.430 ЦПК України рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі місячної заробітної плати 4500 грн. з відрахуванням всіх податків і зборів згідно діючого законодавства підлягає негайному виконанню.

Керуючись ст.4; 10; 12-13; 76-80; 81; 133; 141; 223; 258-259; 263-265; 430 ЦПК України, на підставі ст.43 Конституції України, ст.2; 2-1; 32; 40; 139; 233; 235; 237-1 КЗпП України, ч.2, ст.315 ЦПК України, п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 6.11.1992 року; п.4; 13 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року „Про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Встановити факт перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з Приватним підприємством „КОРСІМ" на посаді сортувальника вторинної сировини з 15.02.2005 року по 6.08.2017 року без оформлення трудових відносин.

Поновити ОСОБА_1 на посаді сортувальника вторинної сировини Приватного підприємства „КОРСІМ" з 7.08.2017 року.

Стягнути з Приватного підприємства „КОРСІМ" на користь ОСОБА_1 143 120 грн. 52 коп. в рахунок стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з відрахуванням всіх податків і зборів згідно діючого законодавства, включаючи податок на доходи фізичних осіб та єдиний внесок на заганообов`язкове державне соціальне страхування, 7 000 грн. моральної шкоди, в задоволенні стягнення решти суми в цій частині позову відмовити.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі місячної заробітної плати 4 500 грн. з відрахуванням всіх податків і зборів згідно діючого законодавства підлягає негайному виконанню.

Зобов`язати Приватне підприємство „КОРСІМ" внести відомості до трудової книжки ОСОБА_1 про прийняття її на посаду сортувальника вторинної сировини Приватного підприємства „КОРСІМ" з 15.02.2005 року.

Зобов`язати Приватне підприємство „КОРСІМ" видати ОСОБА_1 її трудову книжку з всією інформацією про трудову діяльність.

Стягнути з Приватного підприємства „КОРСІМ" на користь держави 5 044 грн. 80 коп. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення через Дарницький районний суд м. Києва.

Суддя :