Номер провадження: 22-ц/813/1220/20
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Черевка П.М.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на рішення Київського районного м. Одеса від 18 січня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Другого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» про звільнення майна з-під арешту,

ВСТАНОВИВ:

01 листопада 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами до Другого Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, третьої особи - ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" та просить суд ухвалити рішення, яким скасувати арешт, накладений постановою державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, зареєстрований 29.04.2010 року Одеською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер обтяження 9786874).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 січня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Звільнено з під арешту 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер обтяження 9786874), який накладено постановою державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, зареєстрований 29.04.2010 року Одеською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права.

В доводах апеляційної скарги зазначено, що заборгованість за кредитним договором ОСОБА_1 не сплачена; арешт, який накладений постановою №168170 Другим Київським відділом ДВС м. Одеси ГТУЮ у Одеській області на 1/6 частину квартири АДРЕСА_2 є в рамках виконавчого провадження відкритого за ініціативою Банку та оскільки за позивачем обліковується заборгованість.

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 липня 2009 року по справі №2-3230/09 задоволені позовні вимоги ВАТ «ВіЕйБіБанк» і стягнено з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором на користь Відкритого акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» у розмірі 54 743,06 грн., з яких: 54 171, 35 грн. заборгованість за кредитним договором, а саме: 49 203,00 гривень загальна заборгованість за кредитом; 2186,65 гривень прострочена заборгованість по відсоткам; 2682,37 гривень пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 99,33 гривень пеня за несвоєчасне повернення процентів; судовий збір у розмірі 541,71грн., та витрати на оплату ІТЗ у розмірі 30 гривень.

06 жовтня 2009 року на примусове виконання рішення суд видав виконавчий лист № 2-3230/09.

У 2010 році старшим державним виконавцем Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Васильєвим Ю.Ю. було відкрито виконавче провадження з виконання вищезазначеного виконавчого листа №2-3230/09р.

В межах виконавчого провадження державний виконавець Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції 29 квітня 2010 року виніс постанову про арешт (реєстраційний номер обтяження 9786874 ) нерухомого майна боржника ОСОБА_1 , а саме - 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 та належить боржнику ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Постанову про арешт 29 квітня 2010 року було внесено до державного реєстру заборон Одеською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України.

На виконання рішення суду ОСОБА_1 сплатив банку 27080,84 грн.

Постановою старшого державного виконавця Васильєва Ю.Ю. від 30 грудня 2011р. зазначений вище виконавчий лист повернуто Банку з підстав, визначених п.4 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, що була чинна станом на грудень 2011 року.

30 березня 2016 року Банк звернувся до Київського районного суду м. Одеси з заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання. Ухвала Київського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2016 року про задоволення заяви ПАТ «ВіЕйБі Банк» про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання скасована 06 червня 2016 року апеляційним судом Одеської області і справу направлено на новий розгляд.

В подальшому Київський районний суд м. Одеси 27 липня 2016 року виніс ухвалу про відмову ПАТ «ВіЕйБі Банк» у задоволенні заяви про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання. Ухвала набрала законної сили 06 серпня 2016 року.

10 березня 2017 року ПАТ «ВіЕйБі Банк» повторно звернувся до Київського районного суду м. Одеси з заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 2017 року у задоволенні заяви ПАТ «ВіЕйБі Банк» про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання відмовлено. Ухвала набрала законної сили 31 травня 2017 року.

У березні 2017 року ПАТ «ВіЕйБі» звернувся до суду з вимогами ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість в сумі 164017,56 грн. за кредитним договором №86/06ф, укладеним 08 червня 2006 року між (нині ПАТ) «ВіЕйБі» і ОСОБА_1 , стверджуючи, що відповідач ухиляється від виконання зобов`язань за договором кредиту.

18 жовтня 2017 року позов Публічного Акціонерного Товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Славкіної М.А. до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту залишено без задоволення.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 15 травня 2018 року апеляційна скарга банку була залишена без задоволення, а рішення Київського райсуду м. Одеси від 18 жовтня 2017 року без змін.

21 жовтня2016 року ОСОБА_1 звернувся до виконавчої служби з питання щодо скасування постанови про арешт майна та заборону на його відчуження від 29 квітня 2010 року.

У виконавчій службі ОСОБА_1 отримав роз`яснення щодо неможливості скасування постанови про арешт майна боржника, тому як станом на теперішній час за ним є борг, не сплачено виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій, також відповідно до частини 5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції 02.06.2016р., який набрав чинності 05 жовтня 2016 року.) у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Представник позивача доводить, що наявність арешту на майно ОСОБА_1 - на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 , порушує право власності позивача на це майно, що відновити право позивача є можливим тільки в судовому порядку. Посилаючись на положення ст.16 ЦК України, позивач вимагає ухвалити судове рішення про звільнення майна з під арешту шляхом скасування постанови державного виконавця про арешт майна та заборону на його відчуження.

Дослідивши надані до позову документи суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до правової позиції ВСУ України від 15 травня 2013 року у справі № 6-26цс13 вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту.

Відповідно до п.п. 9.9., 9.10 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 2274/5 від 25 грудня 2008 року строк зберігання переданих до архіву виконавчих проваджень та здавальних описів (завершених виконавчих проваджень) становить три роки, після чого вони підлягають знищенню. Отже на даний час дане виконавче провадження знищено через закінчення трирічного терміну його зберігання, а інші виконавчі провадження з цього приводу відсутні.

Відповідно до ч.ч. 1.2 ст.40 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що вимоги ОСОБА_1 є доведеними, обґрунтованими і підлягають задоволенню

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними. Обставини викладені у апеляційній скарзі не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують наведені вище висновки суду першої інстанції і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Також судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» залишити без задоволення.

Рішення Київського районного м. Одеса від 18 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 16 березня 2020 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко