КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів та стягнення моральної шкоди,

встановив:

В квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів та стягнення моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 червня 2013 року відповідач зобов`язаний сплачувати на користь позивачки на утримання ОСОБА_3 аліменти в розмірі ј частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 28 березня 2013 року.

На підставі зазначеного рішення суду було видано виконавчий лист №2/759/3188/13.

Посилається на те, що відповідач аліменти добровільно не сплачував, внаслідок чого утворилася заборгованість зі сплати аліментів.

Зазначає, що постановою державного виконавця Солом`янського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві від 02 травня 2018 року відкрито виконавче провадження по виконавчому листу №2/759/3188/13 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліментів в розмірі ј частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 28 березня 2013 року та до досягнення дитиною повноліття, а також виконаний розрахунок заборгованості зі сплати аліментів.

Позивач вважає, що станом на 15 квітня 2019 року загальна сума пені за несвоєчасну сплату аліментів становить 136745,02 грн.: за період з 02 травня 2015 року по 11 червня 2017 року в сумі 126040,44 грн., а за період з 11 липня 2017 року по 11 червня 2018 року - 10704,58 грн.

Крім того вказує, що через протиправну поведінку відповідача, яка проявилась у нехтуванні рішенням суду та відмові сплачувати аліменти у добровільному порядку, вона постійно відчуває моральні страждання та душевні переживання.

Відсутність грошових коштів на утримання неповнолітньої дитини тяжко вплинуло на її моральний стан та душевний спокій.

У зв`язку з наведеним, позивач постійно знаходиться в тяжкому психологічному стані, що істотно порушило її нормальний життєвий ритм та зв`язки, і тепер вона змушена прикладати додаткові зусилля для організації свого життя.

Вважає, що з відповідача на її користь підлягає відшкодуванню моральна шкода.

Просила, стягнути з відповідача на її користь пеню за прострочення сплати аліментів в розмірі 136745,02 грн. та у рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 Євро, що еквівалентно 133800 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через представника подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилалася на те, що із доданого до матеріалів справи розрахунку заборгованості зі сплати аліментів №56296783, виданого старшим державним виконавцем Солом`янського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві вбачається, що заборгованість відповідача зі сплати аліментів станом на березень 2019 року становила 14950,30 грн.

Зазначає, що судом не було взято до уваги зазначений письмовий доказ та не надано цьому доказу належної оцінки.

В своєму рішенні суд спирається на усні, не підтверджені належними доказами пояснення відповідача, що ним начебто усі аліменти вчасно сплачено та заборгованості не існувало.

Просила скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Не погоджуючись із доводами апеляційної скарги ОСОБА_2 через свого представника подав відзив.

В обґрунтування доводів відзиву посилається на те, що позивач на основі особистого розрахунку встановила суму пені за прострочення сплати аліментів, яка становить 136745 грн., проте дана сума ґрунтується виключно на домислах та не відповідає правилам розрахунку заборгованості по сплаті аліментів та суперечить діючому законодавству.

Таким чином, загальний розмір розрахованої позивачем пені в межах заявленого періоду є не вірним та може становити не більше 14950 грн. 30 коп., оскільки розмір заборгованості по аліментах відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів №56296783, виданого старшим державним виконавцем Солом`янського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві станом на березень 2019 року становила 14950,30 грн.

Просив, залишити рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2020 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 червня 2013 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_3 аліменти в розмірі ј частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 28 березня 2013 року.

На виконання зазначеного рішення суду, позивачці 29 листопада 2013 року було видано виконавчий лист №2/759/3188/13.

Як вбачається із доданого до матеріалів справи розрахунку заборгованості від 22.04.2019/25829 зі сплати аліментів №56296783, виданої старшим державним виконавцем Солом`янського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві заборгованість відповідача зі сплати аліментів станом на березень 2019 року становила 14950,30 грн.

Як вбачається з зазначеного розрахунку, та не заперечувалося сторонами, після відкриття виконавчого провадження, від відповідача надходили кошти по сплаті аліментів.

У серпні 2018 року на адресу роботи відповідача з виконавчої служби надійшли документи виконавчого провадження, відповідно до яких заборгованість відповідача перед позивачкою у виконавчому провадженні була нарахована державним виконавцем станом на травень 2018 року у розмірі 20298,37 грн., заборгованість погашалася шляхом стягнення коштів із його зарплати. Крім того, відповідач у лютому 2019 року сплатив решту суми боргу, що підтверджується довідкою.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов подано до суду 17 квітня 2019 року, тоді як з пояснень відповідача, не спростованих позивачкою, вбачається, що на лютий 2019 року заборгованості по сплаті аліментів вже не існувало.

Тобто, суд першої інстанції вважав недоведеною наявність у відповідача перед позивачкою боргу зі сплати аліментів.

Оскільки, вимога позивачки про стягнення з відповідача моральної шкоди є похідною від вимоги про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, суд відмовив і в її задоволенні.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з висновками чинного законодавства з огляду на наступне.

Колегією суддів встановлено, що 12 жовтня 2001 року між сторонами по справі був укладений шлюб, зареєстрований відділом РАГС Ленінградського РУЮ м. Києва, про що зроблено актовий запис №1129.

Від цього шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

16 березня 2010 року шлюб між сторонами був розірваний Святошинським районним судом м. Києва.

Після розірвання шлюбу донька залишилася проживати разом із позивачкою.

Відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 червня 2013 року відповідач зобов`язаний сплачувати на користь позивачки на утримання ОСОБА_3 аліменти в розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 28 березня 2013 року.

Постановою державного виконавця Солом`янського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві від 02 травня 2018 року відкрите виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2/759/3188/13, виданого Святошинським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на неповнолітню дитину.

Відповідно до розрахунку державного виконавця заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів на доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 станом на березень 2019 року склала 14950,30 грн.

Згідно з наданим позивачкою розрахунком, загальна сума неустойки (пені), що визначена додаванням сум неустойки за кожний з місяців заборгованості склала 136745,02 грн.

ЗУ «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет.

Основні засади державної політики у цій сфері ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини, та з метою забезпечення прав дитини на такі умови життя, які будуть достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку дитини.

Відповідно до частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.

Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, як передбачено у частині четвертій статті 155 СК України.

Крім того, відповідно до ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини.

Цей припис підтверджує довід про підвищений захист прав дитини.

У статті 179 СК України послідовно зазначається, що аліменти призначені для утримання дитини і не можуть бути використані не за цільовим призначенням.

Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 182 СК України).

У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця.

Тобто, у разі несплати аліментів у поточному місяці, з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки.

Згідно з частиною першою статті 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо.

Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною.

Законодавець установив розмір пені - 1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені.

Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені.

Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток.

Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %.

За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.

Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.

У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання.

У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1 %.

Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості.

У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року (справа №333/6020/16-ц).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів погоджується з доводами позивача, які знайшли своє підтвердження в сукупності зібраних доказів в матеріалах справи та погоджується з наданим позивачем розрахунком.

Згідно ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1997 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

На підставі ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

На підставі ч. 1 ст. 196 СК України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.

На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.

Однак відповідач не зазначив жодних поважних причин, які б йому перешкоджали своєчасно сплачувати аліменти та не надав жодних доказів, які б свідчили про вище зазначені причини.

Однак відповідно до частини 2 ст. 196 СК України розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Так, відповідно до довідки Форми ОК-7 виготовленої Пенсійним фондом України, загальний дохід ОСОБА_2 за 2011 рік склав 14839,99 грн.; за 2012 рік - 14800 грн.; за 2013 рік - 12526,09 грн.; за 2014 рік - 20326,02 грн.; за 2015 рік - 17213,18 грн.; за 2016 рік - 24427,90 грн.; за 2017 рік - 45252,98 грн.; за 2018 рік - 48150,48 грн.; за п`ять місяців 2019 року - 22500 грн.

Тому, враховуючи що у відповідача існує суттєва заборгованість перед позивачем із сплати аліментів, враховуючи матеріальний стан відповідача, розумність, доцільність стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів, колегія суддів вважає за доцільне застосувати ч. 2 ст. 196 СК України та зменшити розмір неустойки.

Колегія суддів вважає, що стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів у розмірі 20000 грн. при тому, що сума заборгованості зі сплати аліментів становила 14950,30 грн., яка на час розгляду справи повністю погашена, є справедливою та сприятиме ефективному захисту прав дитини.

Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів виходить з наступного.

За правилами статтями 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Оцінюючи досліджені по справі докази на підтвердження спричинення позивачеві моральної шкоди, колегія суддів доходить висновку, що позивачем доведено наявність такої шкоди, однак, позивачем не доведено, що глибина його душевних страждань та порушення нормальних життєвих зв`язків відповідає заявленому розміру їх відшкодування у сумі 133800 грн.

Колегія суддів вважає, що невчасна сплата відповідачем аліментів на користь колишньої дружини на утримання їх неповнолітньої доньки порушила нормальні життєві зв`язки позивача несуттєво.

На думку колегії суддів, розумним, достатнім та справедливим буде визначити розмір відшкодування заподіяної позивачеві відповідачем моральної шкоди у розмірі 5000 грн.

У відповідності до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено вимогами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, у зв`язку з чим рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2020 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 20000 грн неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, а також 5000 грн моральної шкоди.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 5 000 (п`ять тисяч) грн. на відшкодування моральної шкоди.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 11 грудня 2020 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана