ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

12 березня 2019 року

м. Харків

справа № 612/515/19

провадження № 22-ц/818/1340/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів - Кругової С.С., Маміної О.В.

учасники справи :

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 06 листопада 2019 року, постановлене суддею Лобановсько С.М.,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до АТ «Українська залізниця», в якій просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 11486,71 грн., без утримання із цієї суми передбачених законом податків та зборів та компенсацію за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати, у розмірі 2236,14 грн., без утримання із цієї суми передбачених законом податків та зборів.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що 06.04.16 відбулась реорганізація структурного підрозділу ДП «Донецька залізниця» шляхом злиття, як наслідок його переведено до Виробничого підрозділу «Ясинуватське БМЕУ» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця», про що маються відповідні записи у трудовій книжці). Враховуючи це, у 2016 році (під час тривання АТО) між ним та відповідачем, АТ «Українська залізниця», виникли трудові правовідносини.

15.03.17 в.о. начальника регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» Носулько О.О. видано наказ № 384-11 від 15.03.17 «Про встановлення простою».

Зазначає, що 10.07.17 структурним підрозділом АТ «Українська залізниця» видано наказ № 9531/ДН-ОС про його звільнення з 17.07.17 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, з яким його ознайомлено особисто. Враховуючи це, у 2017 році (під час тривання АТО) між ним та АТ «Українська залізниця», припинено трудові правовідносини.

Вказує, що за час перебування у трудових відносинах із відповідачем, АТ «Українська залізниця», роботодавцем допущено порушення строків виплати заробітної плати, через що на заробітну плату необхідно нараховувати компенсацію за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати. Разом з тим, у день звільнення із ним відповідач, АТ «Українська залізниця», повний розрахунок не провів, як наслідок має перед ним не погашену заборгованість із заробітної плати та компенсації за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати. У зв`язку із вищевикладеним просив позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Близнюківського районного суду Харківської області від 06 листопада 2019 року, постановленого у порядку спрощеного позовного провадження, заявлені позовні вимоги задоволено частково, стягнуто на користь ОСОБА_1 з АТ «Українська залізниця» заборгованість по заробітній платі у розмірі 10820,42 грн. та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 2536,14 грн., а всього 13356,43 грн. (без утримання з цієї суми передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів). В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» судовий збір в дохід держави в розмірі 731,90 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням відповідач в особі свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обгрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що сам по собі факт звільнення позивача 17.07.2017 року не може бути підставою для задоволення позовних вимог та стягнення заборгованості по заробітній платі за період часу з 16.03.2017 року по 17.07.2017 року, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, ст. 1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах. Вважає, що суд першої інстанції неправомірно стягнув заробітну плату на підставі документів, наданих позивачем, які були виготовлені на непідконтрольній території, оскільки вони є неналежними доказами у справі. Вказує, що згідно з Науково-правовим висноском Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року встановлено, що порушення норм трудового законодавства стосовно працівників структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» виникли через форс-мажорні обставини і на цій підставі АТ «Укрзалізниця» підлягає звільненню від відповідальності за невиконання обов`язків, передбачених законодавством про працю. Аналогічну позицію підтримує Верховний Суд України в постановах від 23.03.2016 по справам № 6-364цс16, № 6-365цс16.

Відзив на апеляційну скаргу з боку позивача не надходив.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач перебуваючи з відповідачем в трудових відносинах виконувала свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримала усі належні їй платежі.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimateexpectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Отже, законом передбачено, що при звільненні працівник одержує від підприємства, установи, організації всі суми, зокрема й заробітну плату, одержати яку він має право з урахуванням встановленого належним чином розміру заробітної плати.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи згідно трудової книжки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 01.03.2016 продовжено дію трудового договору на посаді сторожа Ремонтно-будівельної дільниці станції Ясинувата (наказ № 1/ос від 31 серпня 2016 року).

17 липня 2017 року ОСОБА_1 звільнений з роботи на підставі п.1 ст.40 Кодексу Законів про працю України у зв`язку зі скороченням штату на підставі наказу №9531/ДН-ос від 10.07.2017 року (а.с.17).

Матеріалами справи доведено та відповідачем не оспорюється, що позивач перебував з відповідачем у трудових відносинах до 17 липня 2017 року.

На підтвердження розміру нарахованої, але не виплаченої заробітної плати позивачем надані розрахунки, в яких зазначено, що ОСОБА_1 нараховано заробітну плату з березня 2017 року по липень 2017 року в сумі 11486,71 грн., у тому числі в березні 2017 року 2506,38 грн.; в квітні 2017 року 1722,25 грн.; в травні 2017 року 1414,28 грн.; в червні 2017 року 1048,69 грн.; в липні 2017 року 4795,11 грн. (а.с. 1).

З відомості на виплату грошей № 3 вбачається, що ОСОБА_1 було виплачено заробітну плату за половину березня 2017 року у розмірі 666,42 грн., яка була ним отримана (а.с. 68-69).

За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 перебував з відповідачем у трудових відносинах, при звільненні не отримав повного розрахунку, який підлягає стягненню з відповідача.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати, суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідач не спростував надані позивачем розрахунки заробітної плати за березень-липень 2017 року, у строки, встановлені ч. 1 ст. 116 КЗпП України, не виплатив заробітну плату при звільненні, не виплатив її на час розгляду справи у суді, тому наявні підстави для задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, однак з врахуванням виплачених сум за першу половину березня 2017 року., а саме заборгованість із заробітної плати з 15.03.2017 року по 17.07.2017 року 10820 грн.(з урахуванням виплаченої заробітної плати за період з 01.03.2017 по 15.03.2017 року в сумі 666,42 грн.) та компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у сумі 2536,14 грн., а всього 13356,43 грн.

Такі висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав належними та допустимими доказами надані позивачем розрахунки заборгованості заробітної плати за березень - липень 2017 року, копії наказів, трудової книжки. Зазначені розрахунки та докази нічим не спростовані.

При цьому посилання відповідача на відсутність первинної документації, як на підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати є необґрунтованими, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, тощо, покладено на працедавця, а не на працівника.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, відповідно до якої, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 30 Закону України «Про оплату праці» саме на роботодавця покладено обов`язок забезпечення достовірного обліку виконуваної роботи працівником та бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Позивачем в підтвердження не виплаченої заробітної плати за період з березня по липень 2017 року надані копії розрахунку заробітної плати, в яких зазначені нараховані суми щомісячно.

Оскаржуючи судове рішення, відповідач не надав доказів на спростування наданих позивачем доказів та на відсутність заборгованості перед позивачем.

За змістом ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Посилання на те, що відповідач не мав об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків, а тому відсутні підстави для виплати заробітної плати, не можуть бути прийнятими до уваги, так як спростовуються встановленими обставинами. Підприємство працювало в умовах АТО і до 2017 року повинно було передбачити всі можливі обставини, які б перешкодили подальшій діяльності структурних підрозділів, задля чого повинно було приймати всі заходи для того, щоб мати на території України всі первинні бухгалтерські документи для оплати праці працівників.

З матеріалів справи, а саме із наданих позивачем розрахунків заробітної плати (а.с. 23-27) вбачається, що починаючи з березня 2017 року по день звільнення позивачу нараховувалась оплата саме за простої.

При цьому згідно копії наказу начальника структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 17 березня 2017 року № 236/ДНД, підтверджується, що у зв`язку із відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності, викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування з непідконтрольною українській владі територією, встановлено початок простою з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції; на час простою встановлено щоденний режим роботи згідно діючих Правил внутрішнього трудового розпорядку та зобов`язано всіх працівників, які знаходяться на простої, з`являтися на свої робочі місця, актові зали, кабінети технічного навчання; зобов`язано працівників, які знаходяться на простої, розписуватися на початку та наприкінці робочого дня в «Журналі обліку приходу-уходу працівників, які знаходяться на простої»; на весь період простою працівникам в табелі обліку використання робочого часу проставляти літерний код «П»; оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку 2/3 тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи (а.с.11-12).

Відповідно до копії наказу № 645-Н3-1 від 28.04.2017 року «Про деякі питання діяльності регіональної філії «Донецька залізниця», керівництвом Регіональної філії «Донецька залізниця» було прийнято рішення про вилучення зі складу філії з 17.07.2017 року структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» та підпорядкованих виробничих підрозділів згідно з наведеним переліком, також прийнято рішення про скорочення штату працівників структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень» та підпорядкованих ним виробничих підрозділів з 17.07.2017 року, начальникам дирекцій залізничних перевезень було доручено, зокрема, провести процедуру вивільнення працівників відповідно до вимог чинного законодавства (а.с.47-49).

Доводи про те, що у відповідача відсутні табелі обліку робочого часу позивача, а тому відступні підстави для нарахування заробітної плати, є безпідставними. Відповідно до Наказу Держкомстату від 05 грудня 2008 року № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» табель обліку використання робочого часу це одна з типових форм первинної облікової документації підприємств, установ, організацій.

Типові форми первинного обліку використовуються з метою обліку використання робочого часу усіх категорій працюючих, для контролю за дотриманням встановленого режиму робочого часу, для отримання даних про відпрацьований час та інших показників, необхідних для складання форм державних статистичних спостережень з праці.

Зокрема, типова форма N П-5 «Табель обліку використання робочого часу» надається як рекомендована для застосування і використовується як формалізований набір показників у складі первинного обліку підприємства щодо використання робочого часу, необхідний для заповнення форм державних статистичних спостережень з праці.

Отже, цей первинний документ повинен бути оформлений відповідачем.

Незалежно від виниклої ситуації відповідач мав можливість вирішити питання оперативно щодо звільнення працівників, однак вирішив це питання лише в липні 2017 року. Доказів того, що для вирішення питання про видання наказу про звільнення працівників існувала непереборна сила не надано.

Доводи відповідача, щодо відсутності первинної документації, що унеможливлює нарахування позивачу сум, щодо яких виник спір, не приймаються до уваги з огляду на те, що обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на роботодавці, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.

Апелянтом не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб відповідач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень. Відповідач беззаперечно мав можливість ознайомитися із змістом позовної заяви і матеріалами справи, та саме відповідач несе ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням ним процесуальних дій.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості по заробітній платі (з урахуванням компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати).

Зазначені виплати були правильно враховані судом першої інстанції при визначенні розміру заборгованості по заробітній платі, яка підлягає стягненню на корись позивача, крім того також суд першої інстанції при визначені розміру позовних вимог врахував виплачену позивачу за березень частину заробітної плати.

Також ґрунтується на положеннях Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» висновок суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати, оскільки зазначена компенсація не є фінансовою санкцією, яка застосовується виключно за наявності вини позивача.

Щодо доводів апеляційної скарги про неможливість виконання своїх зобов`язань через настання форс-мажорних обставин, які було засвідчено Висновком торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, слід зазначити наступне.

Обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Наданий до суду першої інстанції науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України не звільняє відповідача від обов`язку виплатити працівнику заборгованість з оплати праці, а лише підтверджує відсутність вини підприємства у несвоєчасній виплаті заробітної плати.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покладаються на відповідача.

Відповідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця», подану представником Гноєвим Віктором Вікторовичем - залишити без задоволення.

Рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 20 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. В силу п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК Україниоскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді С.С. Кругова

О.В. Маміна