Дата документу 11.03.2020 Справа № 320/4266/19
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 320/4266/19Головуючий у 1-й інстанції Урупа І.В. Повний текст рішення складено 09.12.2019 року.
Пр. № 22-ц/807/738/20Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.,

за участі секретаря Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , про визнання дійсним договору дарування земельної ділянки

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулись до суду із вищезазначеним позовом, який у вересні 2019 року уточнили (а.с. 82-84) та в якому просили визнати дійсним договір дарування земельної ділянки площею 600.14 м2 від 25.10.2007 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Зубовою А.О.

В обґрунтування свого позову позивачі зазначали, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько ОСОБА_2 та чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_5 . Мелітопольський міськрайонний суд 20 листопада 2012 року ухвалив рішення в рамках цивільної справи № 2-421/2012. На час ухвалення цього рішення власник земельної ділянки площею 600,14м2- ОСОБА_5 вже був померлий. При вирішенні права власності на земельну ділянку з моменту укладання договору купівлі-продажу жилого будинку, тобто з 10 листопада 2006 року, шляхом визнання недійсним договору дарування, було застосовано закон, який не підлягав застосуванню, а саме: вимоги ст. 377 ЦК України, коли зміст ст.120 ЗК України не був приведений у відповідність до ст. 377 ЦК України. Ця норма закону була приведена у відповідність лише 27 квітня 2007 року. Було вирішено право власності померлої особи. Таким чином було незаконно позбавлено ОСОБА_5 права власності на земельну ділянку, чим було порушено вимоги ст. 321 ЦК України. Незаконно було позбавлено ОСОБА_5 права на оскарження в апеляційному порядку незаконного рішення суду, яким було вирішено про його права та обов`язки, чим було порушено вимоги ст. 352 ЦПК України. ОСОБА_5 залишився власником земельної ділянки площею 600,14 м2 на підставі Державного акту на право власності на землю від 22 червня 2000 року, не зважаючи на ухвалення судового рішення, яке набрало законної сили, не зважаючи на визнання ОСОБА_4 власником. На сьогодні вказаний Державний акт ні ким не визнаний незаконним та не скасований. Відсутні будь які рішення судів стосовно внесення змін до Державного акту. Таким чином Державний акт на право власності земельну ділянкою площею 600,14 м2 є належним підтвердженням права власності ОСОБА_5 .. Земельна ділянка площею 600,14 м2, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , була передана у приватну власність ОСОБА_5 на підставі рішення XXI сесії 23 скликання Мелітопольської міської ради народних депутатів 2/7 від 12.06.2000, на яку ним був одержаний Державний акт на право власності на землю від 22.06.2000. За життя 25 жовтня 2007 року ОСОБА_5 передав безоплатно у власність ОСОБА_6 земельну ділянку площею 600,14 м2, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування земельної ділянки, посвідченого нотаріусом Мелітопольського нотаріального округу Запорізької області Зубовою А.О. За договором дарування до ОСОБА_2 перейшло право власності на земельну ділянку площею 600,14 м2 за Державним актом на право власності, про що здійснена запис нотаріусом ОСОБА_7 А ОСОБА_8 О. на цьому Державному акті. Цей Державний акт дійсний до сьогодні. Обґрунтуванням позовних вимог є те, що ОСОБА_5 залишився власником своєї земельної ділянки на підставі Державного акту на право власності на землю від 22 червня2000 року, незважаючи на визнання за ОСОБА_4 права власності, а тому остання повинна повернути земельну ділянку обдарованій, отриману нею безпідставно за рішенням суду від 20 листопада 2012 року, ухваленого з померлим, із застосуванням закону, який не підлягав застосуванню, шляхом визнання дійсним нотаріально посвідченого договору дарування від 25жовтня 2007 року. У зв`язку зі смертю ОСОБА_5 за позовом відповідає нотаріус Зубова А.О., яка посвідчувала цей договір дарування.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Урупа І.В. (а.с. 12).

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 липня 2019 року (а.с. 57) вищезазначену позовну заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було повернуто позивачам, яка в подальшому була скасована постановою Запорізького апеляційного суду від 30 серпня 2019 року (а.с. 76-78) із направленням для продовження розгляду цієї справи до суду першої інстанції.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11.09.2019 року (а.с. 87) відкрито провадження у цій справі, залучено до участі у справі у якості третьої особи ОСОБА_4 , справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 грудня 2019 року (а.с. 134- 136) у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_1 у цій справі відмовлено.

Всі учасники цієї справи із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували, окрім позивачів.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивачі у цій справі подали апеляційні скарги.

Позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 142-147) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення щодо задоволення позовної заяви ОСОБА_1 про визнання дійсним договору дарування від 25 жовтня 2007 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Зубовою А.О. та зареєстрованого в державному реєстрі під номером 4427, направити апеляційну скаргу до Верховного суду для вирішення її оскарження іншим апеляційним судом, яким знаходиться за межами Запорізької області.

Позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 152-156) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення щодо задоволення позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання дійсним договору дарування від 25 жовтня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Зубовою А.О.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 158).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 159), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 160).

Учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначені апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у цій справі.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

У судове засідання 11 березня 2020 року повідомлені апеляційним судом з дотриманням вимог ЦПК України належним чином про час і місце розгляду цієї справи (а.с. 170-172, 176-183) всі учасники цієї справи не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Третя особа ОСОБА_4 подала апеляційному суду заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с. 173).

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання всіх учасників цієї справи, що не з`явились, і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю всіх учасників цієї справи.

В силу вимог ст. 247 ч. 2 ЦПК України у разі неявки в судове засіданні всіх учасників справи…, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Учасниками цієї справи відводів суддям апеляційного суду у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційні скарги позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у цій справі підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

І хоча апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції, правильно відмовляючи у задоволенні позову позивачів у цій справі, правильно керувався ст. ст. 12, 13, 18, 19, 81, 82, 89, 133, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, ст. ст. 11, 15, 16 ЦК України та правильно виходив із необґрунтованості та недоведеності позову позивачів у цій справі, відсутності підстав для задоволення останнього.

Оскільки, відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення своїх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ст. 13 ч. 1 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 була передана у приватну власність ОСОБА_5 на підставі державного акту на право власності на землю від 22.06.2000 № і на час набуття права власності дорівнювала 0,1062 га та належала останньому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 22 червня 2000 року № 0564.

У зв`язку з відчуженням частини цієї земельної ділянки площею 461,92 кв. м за будинком по АДРЕСА_1 залишилась земельна ділянка площею 600,14 кв. м у зв`язку з чим до державного акту від 22 червня 2000 року були внесені зміни в частині площі та опису земельної ділянки.

10 листопада 2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 . (а.с. 25-26). Будь-яких правочинів щодо земельної ділянки на якій знаходиться цей будинок між сторонами укладено не було.

25.10.2007 року ОСОБА_5 , за договором дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Зубовою А.О. за № 4427, передав безоплатно у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 600,14 кв. м за адресою АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Спадкоємцем за законом після його смерті є ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину у встановленому законом порядку, звернувшись з відповідною заявою до нотаріальної контори.

Судом першої інстанції також було правильно встановлено, що дружина померлого, ОСОБА_1 відмовилась від спадщини на користь дочки - ОСОБА_2 .

До складу спадщини після смерті ОСОБА_5 увійшли лише вклади в ощадбанках м. Мелітополя.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року, ухваленим за результатами розгляду справи №2/421/2012 за позовом ОСОБА_4 (третя особа у цій справі) до ОСОБА_2 , треті особи Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам, приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Н.В., КП «Водоканал», ВАТ «Мелітопольгаз», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Зубова А.О. (відповідач у цій справі), про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, про визнання недійсним правочину щодо купівлі-продажу земельної ділянки, про визнання права власності на земельну ділянку, про встановлення постійного земельного сервітуту, стягнення судових витрат та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , треті особи ВАТ «Мелітопольгаз», КП «Водоканал», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Н.В., про стягнення грошових сум, зокрема визнано за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку площею 600 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташований житловий будинок загальною площею 25,2 кв. м з моменту укладення договору купівлі-продажу від 10.11.2006 (а.с. 101-107).

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 600,14 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 25.10.2007 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Зубовою А.О., зареєстрований за № 4427.

Рішення оскаржувалося позивачкою ОСОБА_2 та набрало законної сили після апеляційного перегляду 28 березня 2013 року (а.с. 107 зворот).

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Отже, житловий будинок АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_5 на праві власності був проданий ним за життя ОСОБА_4 , відповідно до договору купівлі-продажу від 10.11.2006, а право власності на земельну ділянку площею 600,14 кв. м, на якій розміщений жилий будинок було визнано за ОСОБА_4 на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20.11.2012 з моменту укладення договору купівлі-продажу від 10.11.2006.

Таким чином, право власності ОСОБА_5 на спірну земельну ділянку було припинено 10.11.2006 і з цього часу її власником є ОСОБА_4 .

Отже, на час розгляду справи є рішення суду, яке набрало законної сили, є чинним на час розгляду цієї справи судом (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні), та за яким визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 600,14 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 25.10.2007 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , право власності на спірну земельну ділянку було визнано за третьою особою ОСОБА_4 .

Про вищевказане судове рішення та встановлені ним обставини позивачка ОСОБА_2 була обізнана, оскільки приймала участь у судовому розгляді вказаної справи.

Спірна земельна ділянка включена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності як така, що зареєстрована за ОСОБА_4 на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20.11.2012 року, (номер витягу 7869289).

Враховуючи чинне судове рішення, за яким визнано за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку з дня придбання нею будинку, немає підстав вважати, що зазначена земельна ділянка належала ОСОБА_5 на час його смерті.

Ч. 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у … цивільній …справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Крім того, відповідно ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, за наявності судового рішення, яким визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 600,14 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 25.10.2007 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції у цій справі правильно вважав, що позов про визнання цього ж договору дійсним - задоволенню не підлягає, а вимоги позивачів у цій справі є необґрунтованими.

ОСОБА_4 правомірно набула право власності на земельну ділянку на підставі судового рішення, а тому доводи позивачів щодо безпідставності такого набуття третьою особою та наявності підстав для визнання дійсним договору дарування земельної ділянки площею 600.14м2 від 25.10.2007, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений нотаріусом Мелітопольського міського округу Запорізької області Зубовою А.О. є хибними.

Також, суд першої інстанції правильно вважав, що доводи позивачів про те, що судом при визнанні за ОСОБА_4 права власності на земельну ділянку, на якій розміщений житловий будинок було невірно застосовано норми ст. 377 ЦК України, оскільки згідно із частиною другою ст. 377 ЦК України в редакції, що діяла на час укладання договору, якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування, зводяться фактично лише до невірних, на її думку, висновків суду при розгляді іншої цивільної справи № 2-421/2012 та її незгодою з цим рішенням. Наведені позивачкою обставини були предметом розгляду іншої справи, рішення у якій для даної справи є преюдиційним, і факти установлені у яких не потребують доказуванню.

Отже, суд першої інстанції правильно зазначав, що у нього в даній справі відсутні процесуальні повноваження щодо оцінки висновків суду у справі, яка вже розглянута.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судове рішення є найважливішим актом правосуддя, яке покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист же цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Крім того, суд першої інстанції правильно встановив, що позивачами у цій справі не доведено факту порушення їх прав з боку відповідача приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Зубової А.О., а тому їх вимоги щодо визнання дійсним договору дарування земельної ділянки безпідставні і з цих причин.

Окрім цього, суд першої інстанції правильно вважав безпідставними посилання позивачів у цій справі на те, що державний акт про право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_5 не скасовано в судовому порядку, а тому він є чинним.

У зв`язку з прийняттям судового рішення про визнання недійсним договору дарування та визнання за ОСОБА_4 права власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_5 втратив право власності на земельну ділянку з моменту укладання договору дарування, тобто з 25.10.2007.

При вищевикладених обставинах, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову позивачів у цій справі.

Проте, у цій справі мають місце порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які в силу вимог ст. 376 ч. 3 п. 7 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування цього рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову позивачів у цій справі з тих самих підстав, а саме: суд розглянув в порядку спрощеного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження (позивач ОСОБА_1 обґрунтовувала свою скаргу такою підставою у тому числі а.с. 114).

Не ґрунтуються на цивільному процесуальному законі доводи апеляційних скарг позивачів у цій справі про те, що дана справа судом першої інстанції у складі судді Урупа І.В. розглянута неналежним складом суду, оскільки остання не могла приймати участь у цій справі в силу вимог ст. 37 ЦПК України (недопустимість повторної участі судді в розгляді справи) через те, що 16.09.2019 року №3011/01-13/19 вих. голова Запорізького апеляційного суду Бєлка В.Ю. встановив, що в провадженні Запорізького апеляційного суду вже перебуває понад 300 скарг ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , які надійшли після повторного розгляду їх позовних заяв суддями Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області.

Оскільки, встановлено, що судді Урупа І.В. у цій справі ЄУН 320/4266/19 було скасовано Запорізьким апеляційним судом постановою від 30 серпня 2019 року лише ухвалу від 04 липня 2019 року про повернення позовної заяви позивачам (а.с.76-78).

Тому, остання мала право на розгляд у подальшому цієї справи по суті, що й було зроблено останньою.

За змістом ст. 36 ч. 4 ЦПК України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення … судді в інших справах…не може бути підставою для відводу (самовідводу) судді.

Питання про передачу цієї справи із Запорізького апеляційного суду до іншого апеляційного суду (вимога апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 а.с. 147) вирішується Верховним Судом за відповідним клопотання особи, яка цього бажає, поданим окремо від цієї справи безпосередньо до Верховного Суду, і не входить до компетенції апеляційного суду у цій справі, передбаченої ЦПК України, за результатами розгляду вищезазначеного апеляційної скарги позивачів на рішення суду першої інстанції у цій справі.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційних скарг позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.

За таких обставин, апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід задовольнити частково, рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 грудня 2019 року у цій справі слід скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , про визнання дійсним договору дарування земельної ділянки відмовити.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ч. 1, 13 ЦПК України у разі лише часткового задоволення апеляційної скарги позивачів у цій справі при вищевикладених обставинах, останні не мають права на компенсацію у цій справі будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи, пов`язаних із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Керуючись ст. ст. 12-13, 81-82, 89, 141, 367-368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 грудня 2019 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , про визнання дійсним договору дарування земельної ділянки відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 16.03.2020 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.