ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2633/20 Справа № 208/9079/18 Суддя у 1-й інстанції - Похваліта С. М. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

при секретарі - Пивоваровій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 жовтня 2019 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей адміністрації Заводського району Кам`янської міської ради, Приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Дербіна Регіна Євгеніївни про визнання договорів дарування недійсними, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом посилаючись на те, що з 06 липня 2001 року по 11 квітня 2015 рік перебував в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 . Від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який залишився проживати із ним в житловому будинку АДРЕСА_1 .

29 листопада 2018 року, під час розгляду іншої справи за його позовом до ОСОБА_2 про поділ житлового будинку, він дізнався про укладені 09 жовтня 2018 року договори дарування житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій розташований спірний житловий будинок на імя матері відповідача ОСОБА_3 .

Позивач вказує, що ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 24 вересня 2018 року накладено арешт в частині заборони на відчуження майна, а також вчинення будь-яких дій на зменшення вартості або знецінення спірного житлового будинку, тобто спірний будинок набув статусу майна, яке обмежене в цивільному обороті, але, незалежно на обмеження відчуження майна, спірне майно було відчужено відповідачу ОСОБА_3 на підставі договору дарування житлового будинку.

Оскільки ОСОБА_2 протиправно, у незаконний спосіб шляхом обману посадової особи відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб адміністрації Заводського району міської ради, написала заяву про зняття дитини з реєстраційного обліку у спірному житловому будинку, договори дарування житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій розташований спірний житловий будинок від 09 жовтня 2018 року, посвідчені приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Дербіною Р.Є. є недійними та такими, що порушують його права та права неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , яка протиправно була позбавлена права користування житловим будинком, який було відчужено відповідачем з метою позбавлення його права користування та права на частку у спільному майні подружжя.

З урахуванням відсутності його згоди на відчуження спільного сумісного майна, як і згоди орану опіки та піклування, просив визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 09 жовтня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Дербіною Р.Є., зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, скасувавши його державну реєстрацію; визнати недійним договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер :02:020:0088, площею 0,0521 га АДРЕСА_1 по АДРЕСА_1 області від 09 жовтня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Дербіною Р.Є., реєстр № 1184, зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, скасувавши його державну реєстрацію; вирішити питання про судові витрати.

Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 жовтня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договорів дарування недійсними.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову не звернув увагу на наявну в матеріалах справи копію ухвали Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 вересня 2018 року про заборону відчуження майна, на вчинення будь-яких дій на зменшення вартості або знецінення спірного житлового будинку, залишив поза увагою те, що під час дії заборони відбувається відчуження нерухомого майна особою, обізнаною про накладення арешту на майно, відповідний правочин може визнаватися недійсним і є таким, що порушує публічний порядок. При цьому не має правового значення і не може бути перешкодою для визнання договору недійсним той факт, що ухвала суду про накладення арешту не була зареєстрована відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Суд не взяв до уваги, що оскаржуваними правочинами порушено права неповнолітнього ОСОБА_4 при його знятті з реєстраційного обліку в спірному житловому будинку, тоді як єдиним законним представником неповнолітнього ОСОБА_4 є він, ОСОБА_1 , і те, що спірні договори, порушують права його неповнолітнього сина, оскільки укладені не його батьками або його опікунами, а лише його родичем бабкою ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , яка не має будь-якого відношення до ОСОБА_4 , у зв`язку з її позбавленням батьківських прав.

Отже, дотримуючись рекомендацій ст. 8 ЦК України необхідно за аналогією закону, до даних правовідносин в частині недійсності правочину застосувати норми ст.ст. 203, 215 ЦК України, чого не було дотримано при укладенні спірного договору його сторонами, що тягне за собою визнання його недійсності з послідуючими наслідками, передбаченими ст.216 ЦК України.

05 лютого 2020 року представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, який мотивовано тим, що матеріали справи не містять жодних доказів того, що відповідачам було відомо про встановлену судом заборону відчужувати майно, що є вирішальним для правильного вирішення спору. Крім того, права неповнолітнього ОСОБА_4 при його знятті з реєстраційного обліку в спірному житловому будинку не порушені, оскільки на час укладання договорів дарування, останній за вказаною адресою зареєстрованим не був.

Враховуючи вищезазначене, суд не припустився порушень норм процесуального права, застосував вірно норми матеріального права, у зв`язку із чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники провадження правом передбаченим положеннями ст.360 ЦПК України, не скористалися.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість заявлених позовних вимог. Суд дійшов висновку про те, що обставин, які б свідчили про порушення його майнових прав, зокрема, на належне йому нерухоме майно, внаслідок укладення цього договору не встановлено.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим у справі обставинам, зібраним по справі доказам, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що з 06 липня 2001 року по 22 квітня 2015 рік ОСОБА_1 перебував в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 . Від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який залишився проживати із позивачем в житловому будинку АДРЕСА_1 .

На підставі договору дарування від 10 листопада 2004 року ОСОБА_2 отримала у особисту приватну власність спірний житловий будинок АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, на якій розташований спірний житловий будинок на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 15 червня 2009 року.

09 жовтня 2018 року між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладені договори дарування житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,0521 га., посвідчені приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Дербіною Р.Є., реєстр № 1183 та зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.17-21).

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, на час укладання договорів дарування житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки за вказаною адресою, неповнолітній ОСОБА_4 не був зареєстрований за вказаною адресою.

З 01 вересня 2018 року неповнолітній ОСОБА_4 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Так, згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частини перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою, третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Право на звернення до суду з позовом про визнання правочину недійсним виникає у особи, яка не була учасником правочину у разі, якщо таким правочином порушено право цієї особи і воно може бути відновлено шляхом повернення сторін до попереднього стану.

Отже, встановивши відсутність наведених позивачем підстав недійсності договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки за вказаною адресою, з підстав ст. 203 та ст. 215 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх такими, що відповідають встановленим обставинам у справі та письмовим матеріалам справи.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанцій правомірно та на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів, дійшов до обґрунтованого висновку, що спірні правочини не є угодою про відчуження нерухомого майна подружжя, оскільки спірне майно ОСОБА_2 отримала у дар, докази іншого позивачем не надано, на момент укладання договорів неповнолітній син проживав за іншою адресою, тому позивачем не доведена обґрунтованість (не надано суду належних та допустимих доказів) заявлених ним позовних вимог та факт порушення його особистих прав та прав дитини, зокрема ним не доведена та обставина, що вчинення відповідачами спірних договорів, порушувала його права та обов`язки.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Способи захисту судом цивільних прав визначені статтею 16 ЦК України та іншим спеціальним законодавством України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Звертаючись до суду з позовом, особа повинна визначити такий спосіб захисту порушених цивільних прав, який призведе до реального їх поновлення.

З огляду на наведене можна дійти висновку, що обов`язковою умовою для судового захисту будь-якого права, є наявність достовірних даних про те, що право особи порушено, не визнане, або оспорене іншими.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи наведені вище і проаналізовані докази у даній справі, як кожний окремо, так і в своїй сукупності, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з відсутності підстав для визнання недійсними договорів дарування укладених між відповідачами, що обумовлює відсутність підстав для визнання недійсними цих правочинів та застосування реституційних наслідків.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про незаконність укладених договорів під час дії заборони відчуження житлового будинку не заслуговують на увагу, оскільки повторюють зміст його позовної заяви, який був предметом дослідження суду першої інстанції, у зв`язку із чим йому надано належну правову оцінку відображену у рішенні суду, а отже повторної перевірки ці доводи не потребують.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було враховано, що оскаржуваними правочинами порушено права неповнолітнього ОСОБА_4 при його знятті з реєстраційного обліку в спірному житловому будинку за місяць до його відчуження, тоді як єдиним законним представником свого неповнолітнього сина ОСОБА_4 є він, ОСОБА_1 , зводяться до фактичної незгоди з висновками суду першої інстанції та переоцінки доказів у справі, оскільки неповнолітній ОСОБА_4 починаючи з 01 вересня 2018 року проживає та зареєстрований за іншою адресою: АДРЕСА_2 .

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав відсутніми обставини, які б свідчили про порушення майнових прав позивача, зокрема, на належне йому майно, внаслідок укладення цих договорів. Спірний житловий будинок належав ОСОБА_2 на праві приватної власності, він не був спільною сумісною власністю подружжя та на час укладення оспорюваного позивачем договору дарування права власності на нерухоме майно, доведено не було.

Колегія суддів вважає, що укладаючи договір дарування ОСОБА_2 , як власник житлового будинку, скористалася своїм правом на його відчуження, згоди позивача таке відчуження не потребувало, оскільки ОСОБА_2 хоч і отримала даний житловий будинок у період шлюбу, проте він був їй подарований, а тому не відноситься до спільного сумісного майна подружжя. Відтак, оспорюваний договір не порушує майнових прав позивача.

Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано позивачем до апеляційної скарги, не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у своїй сукупності доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції. Суд надав їм належну оцінку та мотивував з яких підстав взяв до уваги одні та відхилив інші доводи сторін.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду. Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

У кожному конкретному випадку суд повинен ретельно оцінити докази й мотиви заявника, уважно вивчити обставини справи та надати мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд навів у рішенні мотиви з яких не вбачав підстав для задоволення позову. Під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Висновки суду першої інстанції по суті вирішення спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи. Наведені у апеляційній скарзі доводи не спростовують висновку суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального чи процесуального права.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида