ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року

м.Суми

Справа №590/677/18

Номер провадження 22-ц/816/314/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Страшка Олега Володимировича,

на заочне рішення Ямпільського районного суду Сумської області від 29 листопада 2019 року в складі судді Бондарчук Я.П., ухвалене у смт Ямпіль Сумської області, повне судове рішення виготовлено 06 грудня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_1 пред`явила позов до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування за заповітом.

Свої вимоги мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3 , за життя він склав заповіт, за змістом якого все своє майно, яке буде йому належати на день смерті, заповів своїй доньці ОСОБА_1

08 листопада 2013 року позивачка звернулась до державного нотаріуса у м. Дніпродзержинськ (м. Кам`янське) для відкриття спадкової справи і дізналась, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який належав батькам позивачки, був подарований іншій дочці спадкодавця ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 28 серпня 1997 року.

Позивачка вважає, що договір дарування суперечить нормам закону, оскільки укладений без згоди матері позивача, яка на момент укладення спірного договору перебувала з батьком в зареєстрованому шлюбі, крім того, батько позивача був людиною похилого віку, інвалідом першої групи, укладаючи спірний договір дарування житлового будинку вважав, що укладає договір довічного утримання, оскільки не мав іншого житла і подарувавши відповідачці будинок, сподівався на утримання з її боку, проте з 2011 року ОСОБА_2 створила батьку неможливі умови для проживання, тому з 2011 року і до моменту смерті ОСОБА_3 проживав і був зареєстрований за місцем проживання позивачки.

Посилаючись на викладені обставини позивачка просила суд визнати договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 28 серпня 1997 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , недійсним; визнати за позивачкою право власності у порядку спадкування за заповітом після смерті батька на вказане домоволодіння; визнати причини пропуску строку звернення до суду поважними; поновити пропущений строк звернення до суду з позовом.

В обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду позивачка зазначила, що 16 вересня 2008 року вона перенесла важку операцію, внаслідок чого була поставлена на «Д» облік, змушена постійно лікуватись.

Заочним рішенням Ямпільського районного суду Сумської області від 29 листопада 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

У січні 2020 року представник ОСОБА_1 адвокат Страшок О.В. подав апеляційну скаргу на заочне рішення суду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення не зазначив з яких саме підстав позивачці відмовлено у задоволенні позову: за недоведеністю позовних вимог чи за пропуском строку позовної давності, стверджує, що строк позовної давності нею був пропущений з поважних причин, а саме через стан здоров`я, перенесену важку операцію. Звертає увагу на те, що судом не враховано доводи позовної заяви про недійсність договору дарування з підстав порушення при його укладанні норм статті 22 КпШС України, статті 60 Сімейного кодексу України, оскільки спірне домоволодіння перебувало у спільній сумісній власності ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_4 , а тому ОСОБА_3 не мав правових підстав самостійно ним розпоряджатися. Крім того, апелянт наголошує на тому, що оспорюваний договір дарування був укладений ОСОБА_3 під впливом помилки, а тому підлягає визнанню недійсним.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не подала.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Страшка О.В., який підтримав доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що 13 червня 1959 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб, прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу - ОСОБА_6 (а.с. 24 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилась донька ОСОБА_1 (а.с. 23 том 1).

01 грудня 1987 року ОСОБА_3 набув право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.189 том 1).

28 серпня 1997 року ОСОБА_3 уклав договір дарування на користь своєї доньки ОСОБА_2 , відповідно до умов якого подарував останній жилий будинок житловою площею 32,8 кв.м із господарськими спорудами: сарай - Б, навіс - б, погріб - Пг, вбиральня - У, огорожа, що знаходиться в АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці Орлівської сільської ради Ямпільського району Сумської області. Договір посвідчено державним нотаріусом Ямпільської районної державної нотаріальної контори Пастушенко Л.В., зареєстровано в реєстрі за №2-885, договір підписано сторонами в присутності нотаріуса. Особу сторін встановлено нотаріусом, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_3 жилого будинку, що відчужується, перевірено (а.с.188 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_4 (а.с. 8 том 1).

10 листопада 2012 року ОСОБА_3 склав заповіт, відповідно до якого належні йому права та обов`язки, а також все інше майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належать йому на день смерті, і на що він за законом буде мати право заповів ОСОБА_1 . Заповіт складений зі слів ОСОБА_3 та записаний нотаріусом та у зв`язку з хворобою, до його підписання зачитаний для заповідача свідками у голос. Заповіт посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Посипанко А.А. в присутності свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , зареєстрований у реєстрі за №3-1798 (а.с.11 том 1).

Станом на 31 грудня 2012 року ОСОБА_2 зареєструвала своє право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 19 том 1).

У квітні 2013 року відповідачка зареєструвала право власності на земельну ділянку кадастровим номером :04:017:0023, площею 0,0555 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 15 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а.с.20 том 1).

Спадщину після померлого прийняла спадкоємиця за заповітом ОСОБА_1 (а.с.14).

Рішенням Ямпільського районного суду Сумської області від 25 листопада 2014 року справа №590/928/14-ц, провадження №2/590/196/14, позовну заяву ОСОБА_1 до Територіальної громади в особі Орлівської сільської ради Ямпільського району Сумської області про встановлення факту належності на праві власності земельної ділянки за померлим та визнання права власності на цю земельну ділянку за спадкоємцем за заповітом, задоволено. Встановлено факт належності земельної ділянки, загальною площею 0,36 га для ведення особистого підсобного господарства, розташованої на території Орлівської сільської ради Ямпільського району Сумської області, за ОСОБА_3 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,36 га для ведення особистого підсобного господарства, розташованої на території Орлівської сільської ради Ямпільського району Сумської області, за заповітом.

Місцевим судом у зазначеній справі також встановлено, що спадкоємцем на вказану вище земельну ділянку є сестра позивача, ОСОБА_2 , дочка померлого ОСОБА_3 , яка проживає в с. Орлівка, Ямпільського району, Сумської області, на момент смерті батька вона була непрацездатною, тобто мала право на обов`язкову частку у спадщині, але в нотаріальну контору із заявою вона не зверталася, строк на прийняття спадщини пропустила.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що вона не довела належними допустимими доказами порушення вимог чинного цивільного законодавства при укладенні ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 договору дарування від 28 серпня 1997 року, зокрема в частині перебування предмета дарування у спільній сумісній власності та відсутності згоди на вчинення правочину іншого співвласника, а також не підтвердила, що цей правочин вчинений дарувальником під впливом помилки.

Оскільки договір дарування було укладено 28 серпня 1997 року, то спір про визнання цього правочину недійсним має вирішуватися на підставі норм, які були чинними в момент його укладення, тобто ЦК УРСР (в редакції, чинній на момент укладення договору дарування, далі по тексту у відповідній редакції).

Відповідно до статті 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Договір дарування опосередковує перехід майна від однієї особи до іншої, при цьому дарувальник і обдарований є юридично рівноправними суб`єктами.

Для договору дарування необхідна наявність взаємного волевиявлення сторін, без якої цей договір не вважається укладеним. Договір дарування завжди є безоплатним договором. У зв`язку з цим дарувальник не має права вимагати від обдарованого зустрічних дій майнового характеру. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому, і тому він належить до реальних договорів. Майно, що передається за договором дарування, переходить у власність від однієї особи (дарувальника) до іншої (обдарованого). Тому майно, що передається, повинне бути власністю дарувальника.

Договір дарування укладається в формі, яка визначається загальними правилами цивільного законодавства про форму договорів (статті 43, 44, 46 ЦК Української РСР).

Договір дарування нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений (частина третя статті 244, частина перша статті 227 ЦК УРСР ).

Згідно з частиною першою статті 56 ЦК УРСР угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Обравши способом захисту своїх прав визнання договору дарування недійсним, позивачка в силу положення ЦПК України щодо змагальності сторін зобов`язана була довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог, що нею не виконано і у даній справі було її процесуальним обов`язком.

Під час розгляду справи, позивачка не довела обставин, з якими вона пов`язувала недійсність оспорюваного договору дарування, згідно із заявленими в суді першої інстанції позовними вимогами.

Зокрема доводи позивачки про недійсність договору дарування з огляду те, що ОСОБА_4 не надавала згоди на його укладання, як співвласниця домоволодіння, не підтверджені належними допустимими доказами.

Договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 укладений ОСОБА_3 28 серпня 1997 року за життя ОСОБА_4 , при цьому у матеріалах справи відсутні докази того, що вона була співвласницею домоволодіння, заперечувала проти укладання такого договору, вважаючи свої права порушеними, або оспорювала договір в установленому порядку.

Під час нотаріального посвідчення договору дарування нотаріус, дотримався вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України №18/5 від 18 червня 1994 року, перевірив дієздатність сторін договору, а також наявність у ОСОБА_3 правовстановлюючого документа на будинок, а саме свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого виконкомом Ямпільської районної Ради від 01 грудня 1987 року, що підтверджує належність йому домоволодіння.

Твердження позивачки про те, що дарувальник помилявся щодо природи договору і фактично мав намір укласти договір довічного утримання жодними доказами також не підтверджено та має характер припущення, оскільки за життя ОСОБА_3 своєї волі на визнання недійсним укладеного ним договору дарування не виявляв, до суду з відповідним позовом на захист свого права не звертався.

Установивши, що оспорюваний договір дарування від 28 серпня 1997 року за формою і змістом відповідає вимогам Цивільного кодексу УРСР щодо таких правочинів, його укладено у письмовій формі та нотаріально посвідчено державним нотаріусом, який встановив особи, перевірив їх дієздатність і наявність волевиявлення ОСОБА_3 , як дарувальника, цей договір виконано і реалізовано шляхом реєстрації ОСОБА_2 права власності на будинок, а позивачка не є стороною цього правочину і підстав його недійсності не довела, суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним як основної вимоги, також правомірно відмовив у задоволенні похідної вимоги про визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування за заповітом.

Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Твердження апеляційної скарги про те, що місцевий суд відмовив позивачці у позові за пропуском строку позовної давності не відповідають змісту оскаржуваного заочного рішення і не впливають на його законність. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що в ході судового розгляду справи ОСОБА_2 не заявляла вимог про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Твердження апеляційної скарги про неналежну оцінку досліджених у місцевому суді доказів висновків суду по суті спору не змінює, оскільки суд апеляційної інстанції не наділений процесуальними повноваженнями щодо переоцінки зібраних у справі доказів.

Інші доводи апеляційної скарги ідентичні доводам позовної заяви ОСОБА_1 , перевірені судом першої інстанції та спростовані в установленому процесуальним законом порядку, тому відхиляються апеляційним судом.

Суд апеляційної інстанції визнає, що наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують та не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття судового рішення про скасування оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Установивши, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Страшка Олега Володимировича залишити без задоволення.

Заочне рішення Ямпільського районного суду Сумської області від 29 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 березня 2020 року.

Головуючий В.І. Криворотенко

Судді: О.Ю. Кононенко

О.І. Собина