справа № 760/2704/19
провадження № 22-ц/824/1796/2020
Головуючий суддя у 1 інстанції - Шереметьєва Л.А.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2020 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Голуб С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, -

В С Т А Н О В И В :

У січні 2019 року представник позивача ОСОБА_5 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане відповідачці 18 вересня 2018 року державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Бодак О.М. на житловий будинок (літера А), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , сарай літ. Г, погреб літ. «Д», вбиральня літ. «Е», вимощена доріжка, паркан, ворота цифри 1-4.

В обґрунтування вимог зазначив, що 18 вересня 2018 року державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Бодак О.М. на підставі заповіту ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідачу ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з надвірними будівлями та спорудами.

Уважає видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом незаконною з наступних підстав.

Будинок по АДРЕСА_1 був побудований ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у 1970 році і належав їм у рівних частинах.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_7 , після її смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину домоволодіння, яку фактично прийняли її чоловік ОСОБА_6 та діти - дочка ОСОБА_2 та син ОСОБА_8 .

Посилався на те, що ОСОБА_8 фактично прийняв належну йому частку в спадщині після смерті ОСОБА_7 , оскільки проживав у межах домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , допомагав ОСОБА_6 обробляти землю, ремонтувати житловий будинок під літ. «А» та господарські будівлі на території неподільної земельної ділянки у межах домоволодіння.

Після смерті ОСОБА_8 спадщину фактично прийняли дружина померлого ОСОБА_3 , сам позивач та його брат - 3-я особа ОСОБА_4 , як діти померлого.

Звертав увагу, що за вказаною адресою ОСОБА_3 та ОСОБА_8 був побудований будинок під літ. «Б», який, на думку позивача, фактично є частиною усього домоволодіння під літ. «А».

Уважає, що ОСОБА_6 не мав права заповідати ОСОБА_2 зазначене домоволодіння, оскільки він не був власником усього домоволодіння з огляду на те, що після смерті ОСОБА_7 належну їй частку успадкували сам ОСОБА_6 та їхні з померлою діти ОСОБА_2 та ОСОБА_8 .

Таким чином, на думку сторони позивача, не було дотримано вимог про належну форму заповіту, відповідно і свідоцтво про право на спадщину за заповітом є недійсним.

Також зауважував, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом видано відповідачу на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 липня 2017 року.

Посилаючись на давність спору щодо спадкового майна та наявність судових тяжб, звертав увагу на існування судових рішень, ухвалених за результатом розгляду таких спорів.

Так, ухвалою Верховного Суду від 30 липня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою позивача на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року, рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 30 січня 2018 року, якими встановлювались факти належності померлій ОСОБА_7 та померлому ОСОБА_6 майна на момент їх смерті.

01 березня 2011 року відповідач зверталася до суду з позовом, в якому просила встановити факт належності померлому ОСОБА_6 будинку АДРЕСА_1 під літ. «А» в технічному паспорті від 06 серпня 2010 року з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , а також визнати це майно спадковим та визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 31 серпня 2011 року вказаний позов був задоволений.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26 січня 2012 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31 серпня 2011 року скасовано та ухвалене нове, яким у позові було відмовлено.

На підставі викладеного, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, є незаконним та необґрунтованим через недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні, обставинам справи.

Скаржник зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року у справі №760/6758/16-ц оскаржено у Верховний Суд.

При цьому, посилається на те, що при розгляді справи про встановлення факту належності ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на момент смерті спірного жилого будинку, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не були залучені до участі у справі та не мали можливості надати свої заперечення щодо заявлених вимог, а тому відповідно до частини п`ятої статті 82 ЦПК України можуть у загальному порядку у даній справі спростовувати обставини, встановлені у справі №760/6758/16-ц.

Звертає увагу на те, що оспорюване свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 18 вересня 2018 року було видано ОСОБА_2 незаконно, оскільки спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Домоволодіння не поділено на два окремі домоволодіння, оскільки будинки під літ. «А» та літерою «Б» знаходяться за однією і тією ж адресою та на одній і тій же земельній ділянці, яка не поділена в натурі.

Посилається на рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 грудня 2012 року, яким вирішено відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на буд . 6 під літ. «А» з прилеглими до нього надвірними будівлями по АДРЕСА_2 .

Уважає, що вимога про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 вересня 2018 року підлягає задоволенню, оскільки зазначене свідоцтво було видано з порушенням норм діючого законодавства.

17 грудня 2019 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, в якому остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

У мотивування відзиву зазначає, що абсолютно всі доводи, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, в тому числі і вимоги апеляційної скарги, вже неодноразово були предметом судового розгляду, були спростовані стороною відповідача та встановлені в судових рішеннях, які набрали законної сили.

Представник позивача та третя особа ОСОБА_3 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечував та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено належність ОСОБА_6 спірного будинку на момент його смерті, а, виходячи з цього, права на складення заповіту на користь відповідача стосовно належного йому майна. Обґрунтовуючи недійсність свідоцтва про право на спадщину від 18 вересня 2018 року, сам заповіт позивач не оспорює, і не зазначає, яким саме вимогам, що пред`являються до дійсності правочину, не відповідає видане відповідачу свідоцтво про право на спадщину. Будь-яких інших доказів, достатніх для висновку про незаконність виданого відповідачу свідоцтва, позивач не навів та суду не надав.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом установлено, що 17 лютого 1994 року ОСОБА_6 - батько позивача, склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори, яким заповів належний йому будинок за адресою: АДРЕСА_1 з надвірними будівлями та спорудами своїй доньці - відповідачу ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

Судом також установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько позивача - ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 листопада 2016 року, виданого державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Бочковою Н.Г., після його смерті позивач та треті особи успадкували по 1/3 частині земельної ділянки площею 0,0953 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 кадастровий номер: 800000000:72:575:0004), яка належала померлому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЯЖ № 920186, виданого Київською міською радою 04 грудня 2009 року (т. 1, а.с. 120, 141, 153 - 160).

Дані обставини не заперечувались під час розгляду справи позивачем та третіми особами ОСОБА_9 і ОСОБА_4 .

Після смерті ОСОБА_6 між сторонами в справі тривають судові тяжби з приводу обсягу спадкового майна, яке залишилось після його смерті та права на спадкування.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року встановлено факт належності померлій ОСОБА_7 на момент смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 Ѕ частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , що перебував у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .

Встановлено факт належності померлому ОСОБА_6 на момент його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , в тому числі: Ѕ частки у спільній сумісній власності, та Ѕ частки, успадкованої після смерті дружини ОСОБА_7 .

Встановлено факт включення житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами до спадкового майна після його смерті.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року скасовано в частині встановлення факту включення до спадкового майна житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами.

В іншій частині рішення залишено без змін.

Колегія суддів апеляційного суду погодилась з аргументованим висновком суду першої інстанції про задоволення позову в частині встановлення факту належності померлим ОСОБА_10 та ОСОБА_6 житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_2 , зокрема житловий будинок під літ. «А», сарай літ. «Г», погреб літ. «Д», вбиральня літ. «Е», вимощена доріжка, паркан, ворота цифри 1-4.

Вказаним рішенням установлено, що після смерті ОСОБА_7 її син - ОСОБА_8 не прийняв спадщину та фактично не вступив в управління майном як спадкоємець першої черги в порядку спадкування за законом, оскільки доказів проживання ОСОБА_11 разом з померлим ОСОБА_6 , який фактично вступив у спадщину після смерті ОСОБА_7 , суду не надано.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 30 січня 2018 року, прийнятою за результатом розгляду апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 16 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_12 до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_13 , про встановлення факту, що має юридичне значення, апеляційну скаргу залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині залишено без змін.

З урахуванням підтвердженої письмовими доказами обставини складання ОСОБА_6 у лютому 1994 року (до збігу шестимісячного строку після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 ) заповіту на будинок АДРЕСА_2 , апеляційним судом дійдено висновку, що на час складання заповіту ОСОБА_6 уважав цей будинок своїм і ОСОБА_8 за свого життя це право не оспорював, отже свої права на спадщину після смерті матері протягом шістнадцяти років не заявляв.

У матеріалах справи також міститься рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 липня 2016 року та постановою Верховного Суду від 08 лютого 2018 року, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , Київської міської ради, треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування на частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 та вселення (т. 1 а.с. 64 - 75; т. 2 а.с. 132 - 136).

Судами зокрема встановлено, що померлий ОСОБА_8 не набув право обов`язкової частки у спадщині після смерті свого батька ОСОБА_6 , а тому таке право не може перейти і до спадкоємців ОСОБА_8 .

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що такі обставини встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Виходячи з викладеного, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що факт належності спірного житлового будинку ОСОБА_6 на праві власності на час його смерті додатковому доказуванню не підлягає.

Доводи апелянта про те, що при розгляді справи про встановлення факту належності ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на момент смерті спірного жилого будинку, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не були залучені до участі у справі та не мали можливості надати свої заперечення щодо заявлених вимог, не заслуговують на увагу суду, оскільки постановою Апеляційного суду м. Києва від 30 січня 2018 року переглянуто рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року за апеляційної скаргою саме ОСОБА_1 (позивача у даній справі) та всі заперечення, заявлені ним щодо обставин, встановлених рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року, були предметом розгляду суду апеляційної інстанції.

Аргументи ОСОБА_1 щодо відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року, рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 30 січня 2018 року є безпідставними з огляду на те, що станом на час розгляду даної справи вказані судові рішення набрали законної сили та не скасовані. Окрім того, ухвалою Верховного Суду від 02 липня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 про зупинення дії вказаних рішень.

Щодо посилань позивача на рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 січня 2012 року як на підставу для задоволення позовних вимог та визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним, колегія суддів виходить з наступного.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26 січня 2012 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 задоволено. Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31 серпня 2011 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_12 про визнання за нею права власності на будинок АДРЕСА_2 та зобов`язання ввести будинок в експлуатацію відмовлено.

Ухвалюючи вказане рішення апеляційний суд виходив виключно з того, що позивачем не надано суду доказів, що побудовані у 1970 році будинок та споруди належали саме спадкодавцю, оскільки на той час будинок не був зареєстрований. Отже, станом на час розгляду справи не було встановлено факту належності будинку 1970 року будівництва ОСОБА_6 , що і стало підставою для відмови у задоволенні позову.

Таким чином, оскільки вказаним рішенням апеляційного суду не встановлювались обставини щодо виникнення права на спадщину на спірний будинок та коло спадкоємців, які мають таке право як за законом, так і за заповітом, відсутні підстави вважати рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 січня 2012 року таким, що має преюдиційне значення при вирішенні даної справи.

Вищезазначене рішення жодним чином не підтверджує та не спростовує обставин щодо належності на праві власності померлому ОСОБА_6 спірного будинку на час його смерті, а також недійсності свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого на ім`я ОСОБА_12 .

З матеріалів справи убачається та встановлено судом першої інстанції, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 липня 2017 року задоволено позов ОСОБА_12 до Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання незаконною відмови у вчиненні нотаріальних дій та зобов`язання видати Свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Визнано незаконною відмову Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори у вчиненні нотаріальної дії від 06 лютого 2017 року - видачі Свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_6 .

Зобов`язано Дев`яту Київську державну нотаріальну контору видати ОСОБА_12 . Свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6 , а саме житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , зокрема житловий будинок під літ. «А», сарай літ. «Г», погреб літ. «Д», вбиральня під літ. «Е», вимощена доріжка, паркан, ворота цифри 1-4.

Рішення набрало законної сили та відповідно до частини п`ятої статті 124 та пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України є обов`язковим для виконання на всій території України.

На підставі вказаного судового рішення 18 вересня 2018 року державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Бодак О.М. відповідачці було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом ( т. 1, а.с. 12 - 14, 64 - 68; т. 2, а.с. 90).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповіт - це правочин, який укладається фізичною особою (заповідачем) на випадок смерті, вчиняється в передбаченій законом формі, тому на нього поширюються загальні положення про правочини.

Відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України для чинності правочину, зміст самого правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним і недодержання цих вимог є підставою для визнання його недійсним.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Отже, заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.

З точки зору закону недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

В абзаці 3 пункту 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом.

Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Звертаючись до суду з вимогою про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 вересня 2018 року, виданого ОСОБА_12 , позивач посилається на те, що свідоцтво було видано з порушенням норм діючого законодавства.

Разом з тим, аналізуючи в позові порядок та черговість спадкування, зазначає лише те, що його батько ОСОБА_8 прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_7 , а тому видача відповідачу свідоцтва про право на спадщину порушує його права, як спадкоємця.

При цьому, обґрунтовуючи недійсність свідоцтва про право на спадщину від 18 вересня 2018 року, сам заповіт позивач не оспорює, і не вказує, яким саме вимогам, які пред`являються до дійсності правочину, не відповідає видане відповідачу свідоцтво про право на спадщину, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.

Позивач також не спростовує й той факт, що після смерті батька ОСОБА_8 він прийняв у спадок 1/3 частину належного йому майна, а саме 1/3 частку земельної ділянки площею 0, 0953 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 кадастровий номер: 800000000:72:575:0004.

Згідно наявної в матеріалах справи копії спадкової справи, після смерті ОСОБА_8 іншого майна, що увійшло до складу спадщини після його смерті, на момент його смерті зареєстровано не було.

Підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину від 18 вересня 2018 року, виданого на ім`я ОСОБА_12 , передбачених статтею 1301 ЦК України, а також визначених в абзаці 3 пункту 27 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» під час розгляду справи судом не встановлено.

Таким чином, з огляду на те, що судовими рішеннями, які набрали законної сили та мають преюдиційне значення при вирішенні даної справи, встановлено належність ОСОБА_6 спірного будинку на момент його смерті, колегія суддів доходить висновку, що останній відповідно до закону реалізував своє право та на власний розсуд розпорядився належним йому нерухомим майном на випадок своєї смерті.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно статей 77-81 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з викладеного, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що сторона позивача будь-яких доказів, достатніх для висновку про незаконність виданого відповідачу свідоцтва про право на спадщину, суду не надала.

Ураховуючи те, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, вже були досліджені місцевим судом та отримали належну правову оцінку, нових доводів або доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду, скаржником не надано, колегія суддів уважає, що місцевий суд всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, окрім випадків зазначених в статті 389 ЦПК України.

ГоловуючийТ.О. Писана
СуддіК.П. Приходько
С.А. Голуб