_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/5250/20
УХВАЛА

10.12.2020 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

за участю секретаря Кирикової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

07 грудня 2020 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла заява ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,в якій заявник просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом:

1. накладення арешту на нерухоме майно, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , а саме:

- квартиру АДРЕСА_1 та складається з 2-х кімнат, житловою площею 44,10 кв.м., загальною площею 87,80 кв.м.;

- квартиру АДРЕСА_2 та складається з 1-ї кімнати, житловою площею 24,80 кв.м., загальною площею 49,30 кв.м.;

- житловий будинок АДРЕСА_3 ;

2. Встановлення заборони органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, в тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав, зокрема: Міністерству юстиції України та його територіальним органам, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції реєстрації, здійснювати будь-які реєстраційні дії стосовно державної реєстрації речових прав на нерухоме майно щодо наступного майна, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_2 :

- квартири АДРЕСА_1 та складається з 2-х кімнат, жилою площею 44,10 кв.м., загальною площею 87,80 кв.м.;

- квартири АДРЕСА_2 та складається з 1-ї кімнати, жилою площею 24,80 кв.м., загальною площею 49,30 кв.м.;

- житлового будинок АДРЕСА_3 .

В обґрунтування заяви, заявник посилається на те, що ним - ОСОБА_1 планується подати позовну заяву про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості в сумі 245000,00 доларів США та 350 000,00 євро, яка складається із заборгованості:

- 200 000,00 доларів США за позикою від 02 січня 2007 року;

- 350 000,00 євро за позикою від 30 січня 2007 року;

- 45 000,00 доларів США за позикою від 15 січня 2008 року.

Як стверджує заявник, на протязі значного часу, майбутній відповідач не виконує свої зобов`язання, посилаючись на тяжкий матеріальний стан, при цьому, як стало відомо позивачу, володіючи значним обсягом нерухомого майна.

Так, як стверджує заявник, ОСОБА_2 належить на праві власності наступне нерухоме майно:

- квартира АДРЕСА_1 та складається з 2-х кімнат, жилою площею 44,10 кв.м., загальною площею 87,80 кв.м.;

- квартира АДРЕСА_2 та складається з 1-ї кімнати, жилою площею 24,80 кв.м., загальною площею 49,30 кв.м.;

- житловий будинок АДРЕСА_3 .

Враховуючи факт ухилення ОСОБА_2 від зобов`язань за договором позики, позивач вважає, що нею можуть бути вчинені дії щодо відчуження зазначеного майна, з метою подальшого ухилення від виконання зобов`язань вже на стадії виконання рішення суду, що в свою чергу призведе до порушення прав та законних інтересів позивача, оскільки за рахунок вказаного майна, останній має можливість задовольнити свої вимоги, у разі задоволення позовних вимог.

Також, як стверджує заявник, факт не виконання відповідачкою умов договорів позики з повернення позивачеві грошових коштів, підтверджує факт того, що відповідачка не має на меті добровільно виконувати рішення суду, а відтак є наявність загрози можливого невиконання майбутнього рішення суду. Щодо співмірності суми позову та вартості предмета забезпечення, заявник зазначає, що зважаючи на значно велику суму заборгованості, заявлені заходи забезпечення позову є спів мірними з заявленими вимогами.

Заявник не вбачає підстав для вжиття заходів зустрічного забезпечення позову.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.12.2020 року, справу за вказаною завою було розподілено судді Калініченко Л.В.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.152 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається: до подання позовної заяви за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо.

Перевіряючи чи підсудна справа цьому суду, судом встановлено наступне.

Так, заявник має намір подати до суду позовну заяву до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики, укладеними у формі розписок від 02.01.2007 року, 30.01.2007 року, 15.01.2008 року.

З наданих копій вказаних розписок від 02.01.2007 року та від 30.01.2007 року, які складені від імені ОСОБА_2 вбачається, що в них вказано виконання зобов`язань за місцем проживання ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_4 , що належить до території Київського району міста Одеси. У розписці від 15.01.2008 року вказано виконання умов зобов`язань за місцем мешкання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_5 , що також належить до території Київського району міста Одеси.

Згідно з ч.8 ст.28 ЦПК України, позови, що виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

На підставі викладеного, приймаючи до уваги посилання заявника, про намір пред`явити майбутній позов до ОСОБА_2 за правилами підсудності визначеними ч.8 ст.28 ЦПК України, оскільки у спірних наданих до суду розписках, обумовлено виконання зобов`язань за місцем проживання ОСОБА_1 , що територіально відносно до Київського району міста Одеси, суддя дійшов до висновку про обґрунтованість тверджень та підсудність справи за пред`явленою заявою Київському районному суду міста Одеси.

Згідно з ч.1 ст.153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Судом було встановлено, що подана ОСОБА_1 заява про забезпечення позову відповідає приписам та вимогам встановленим ст. 151 ЦПК України, однак через необхідність отримання від заявника додаткових пояснень стосовно необхідності вжиття заявлених заходів забезпечення позову, з метою повного. всебічного та об`єктивного розгляду справи, ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 08.12.2020 року, вказану ухвалу суду було призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 09.12.2020 року о 10 годині 30 хвилин.

У судове засідання призначене на 09.12.2020 року заявник не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, однак через відсутність підтверджуючих документів на підтвердження належного сповіщення, судом було відкладено судове засідання на 10.12.2020 року о 08 годині 45 хвилин.

Натомість, 09.12.2020 року до суду надійшла заява від ОСОБА_1 про приєднання до матеріалів справи додаткових доказів на підтвердження заявлених вимог стосовно необхідності вжиття заявлених заходів забезпечення позову.

У зазначеній заяві заявник зазначає, що як йому стало відомо з відкритих джерел, ОСОБА_2 розпочаті дії з відчуження належного їй на праві власності нерухомого майна, що додатково підтверджує загрозу невиконання майбутнього рішення суду, у разі задоволення позову за наслідком розгляду спору між ним та ОСОБА_2 .

У судове засідання призначене на 10.12.2020 року заявник не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, однак останній у поданій до суду заяві від 09.12.2020 року за вх. №64848 зазначив, що підтримує подану до суду заяву, просить суд її задовольнити, розгляд справи провести за його відсутності.

Судом було ухвалено провести розгляд справи за поданою заявою в судовому засіданні 10.12.2020 року за відсутності заявника по справі.

Дослідивши вказану заяву про забезпечення позову, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно з ч.1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною 1 статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору.

У відповідності до ч.2 ст. 149 ЦПК України, суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Відповідно до ч.2 ст.150 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з ч.3 ст.149 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року у п.4 роз`яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, з заяви та доданих до неї документів вбачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виник спір стосовно виконання умов договорів позики, укладених у формі розписок від 02.01.2007 року, 30.01.2007 року, 15.01.2008 року.

Зазначене судом встановлено з наступного.

Заявником надано до заяви:

- копію розписки від 02.01.2007 року, складену від імені ОСОБА_2 про отримання в борг від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 200 000,00 доларів США, яка зобов`язалась повернути позику в строк до 03.01.2013 року, за місцем проживання ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_4 ;

- копію розписки від 30.01.2007 року, складену від імені ОСОБА_2 про отримання в борг від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 350 000,00 Євро, яка зобов`язалась повернути позику в строк до 30.01.2013 року, за місцем проживання ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_4 ;

- копію розписки від 15.01.2008 року, складену від імені ОСОБА_2 про отримання в борг від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 45 000,00 доларів США, яка зобов`язалась повернути в строк до 15.01.2013 року, за місцем проживання ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_5 .

За наслідком викладеного, заявник зазначає, що ОСОБА_2 позичено у нього грошові кошти в загальній сумі 245000 доларів США та 350 000 Євро.

Також, заявником надано до суду копію розписки про отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 27000 доларів США,в рахунок погашення заборгованості.

Як стверджує заявник, ОСОБА_2 решти грошових коштів (217000 доларів США та 350000 Євро) отриманих від нього в позику не повернуто на протязі вже тривалого строку, за наслідком чого він вимушений звернутись до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договорами позики.

Як вбачається з наданих до заяви документів, ОСОБА_2 на праві власності належить наступне нерухоме майно:

- житловий будинок АДРЕСА_3 , на підставі дублікату договору купівлі-продажу від 04.11.2010 року, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою, за р.№7-1231, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав за №28057193 від 19.11.2010 року та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №235806462 від 07.12.2020 року;

- квартира АДРЕСА_6 , на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради 13.11.2006 року, на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 31.10.2006 року за №2033-С/КІ та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №235444651 від 04.12.2020 року, яка містить запис про накладення арешту на вказане майно, як належне ОСОБА_2 , на підставі постанови ВДВС Солом`янського РУЮ у м.Києві від 26.02.2015 року винесеної в рамках ВП №46690707;

- квартира АДРЕСА_7 , на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради 11.05.2004 року, на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 27.04.2004 року за №791-С/КІ та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №235445934 від 04.12.2020 року, яка містить запис про накладення арешту на вказане майно, як належне ОСОБА_2 , на підставі постанови ВДВС Солом`янського РУЮ у м.Києві від 26.02.2015 року винесеної в рамках ВП №46690707.

Зазначені Інформаційні довідки не містять записів стосовно іпотеки або вжитих заборон відчуження стосовно належного на праві власності ОСОБА_3 нерухомого майна.

Також з поданих до заяви заявником ОСОБА_1 документів вбачається, що на сайті агентства нерухомості «bn.ua» заявником встановлено, що в мережі інтернет містяться оголошення про продаж:

- квартири АДРЕСА_6 , за 210 000 доларів США;

- квартири АДРЕСА_2 , за 70 000 доларів США;

- житлового будинку АДРЕСА_3 , за 205 000 доларів США.

Оглянувши інформацію про вказане нерухоме майно стосовно якого заявлено вимоги про забезпечення позову, суд вважає, що ціна позову в сумі 218 000 доларів США (з урахуванням посилань заявника про поверненні грошові кошти в сумі 27000 доларів з загальної суми заборгованості в сумі 245000 доларів США) та 350 000 Євро, який має намір подати до суду заявник спів мірна з заявленими заходами забезпечення позову.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, саме пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (стаття 89 ЦПК України).

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року „Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

При розгляді заяви про забезпечення позову, суд враховує практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно п. 43 Рішення по справі "Шмалько проти України" право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на до доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6 -605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Разом з тим, суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Відповідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Для належної реалізації завдань цивільного судочинства слугує зокрема те, що відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення є обов`язковим до виконання на всій території України. Таким чином, порушене, невизнане, оспорюване право особи може буде захищене та відновлене тільки після реального виконання рішення суду, яким спір буде вирішено по суті.

Крім того судом враховується, що у відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

З урахуванням вищевикладеного, приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням викладених роз`яснень Верховного Суду України, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів заявника, який має намір подати до суду позов, щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; суд дійшов висновку, що між сторонами виник спір стосовно виконання умов договорів позики укладених у формі розписок від 02.01.2007 року, від 30.01.2007 року та від 15.01.2008 року, що полягає у неповерненні грошових коштів в сумі 218000 доларів США та 350000 ЄВРО, що зумовлює заявника на звернення до суду з відповідним позовом, у зв`язку з чим суд вважає вимоги про забезпечення позову обґрунтованими, а саме вважає за необхідне забезпечити позов шляхом накладення арешту та встановлення заборони вчиняти відповідні дії стосовно вищевказаного нерухомого майна, яке належить на праві власності ОСОБА_3 , яка у разі подання позивачем позову набуде статус відповідача по справі, що буде спів розмірним ціні позову у вищевказаній суми, яка є значною, оскільки зазначене майно у разі ухилення відповідача від виконання рішення суду, у разі задоволення позовних вимог, може слугувати забезпеченням його виконання, а невжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення суду у випадку його постановлення на користь позивача, а відтак й порушить права позивача на судовий захист, оскільки до розв`язання виниклого між сторонами по справі спору по суті, відповідач має право відчужити належне йому на праві власності майно, на користь третіх осіб, за наслідком чого примусове виконання рішення суду, у разі відсутності волі відповідача на його виконання, буде не результативним, а забезпечення позову навпаки виступають запорукою можливого виконання рішення суду, у зв`язку з чим суд доходить до висновку, що заява заявника про забезпечення позову є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Одночасно, судом враховується, що надані заявником роздруківки з сайти в мережі інтернет не є належними доказами, однак містять інформацію стосовно продажу тотожного нерухомого майна, належного відповідачеві

Отже, задовольняючи заяву заявника, суд приймає до уваги, що предметом спору між заявником та ОСОБА_3 є стягнення коштів, а саме, надзвичайно великої суми грошових коштів, тому існує ризик того, що з метою уникнення виконання рішення суду відповідач, можливо з урахуванням вищевикладених встановлених обставин, буде діяти недобросовісно та може відчужити належне їй майно на користь третіх осіб, а отже, невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та встановлення заборони здійснення реєстраційних дій стосовно нього, призведе до порушення прав позивача у разі задоволення позову та виключить можливість ефективного виконання судового рішення.

Метою забезпечення позову в цій справі, суд вважає за необхідне вжити заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Вказана позиція суду узгоджується з викладеним висновком Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року, якою залишено без змін постанову Київського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року по справі 755/528/17, за аналогічними вимогами.

При цьому суд зазначає, що вжиття заходів забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, оскільки мета забезпечення позову це негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання рішення, а також перешкоджання завдання шкоди позивачу.

Відповідно до ч.4 ст. 152 ЦПК України, у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів, а у разі подання заяви про арешт морського судна - тридцяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову.

У відповідності до ч.1-3 ст. 154 ЦПК України, суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову.

Суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо:

1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або

2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Одночасно з вирішенням питання щодо забезпечення позову, суд не вбачає підстав для вжиття зустрічних заходів забезпечення позову відповідно до ст. 154 ЦПК України.

Суд роз`яснює, що відповідач у відповідності до вимог статті 154 ЦПК України, після застосування судом заходів забезпечення позовуне позбавлена права на подання до суду відповідного клопотання про зустрічне забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 149-153, 354, п.15.5 розділу ХІІІ Перехідні положення, ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання до суду позовної заяви задовольнити.

Вжити заходи забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, який має бути поданий до суду протягом десяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову, а саме:

- Накласти арешт на житловий будинок АДРЕСА_3 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

- Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_6 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

- Накласти арешт квартиру АДРЕСА_7 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

Встановити заборону органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, в тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав (Міністерство юстиції України, його територіальні органи, нотаріусу, інші органи чи особи, які виконують функції реєстрації, тощо), здійснювати будь-які реєстраційні дії стосовно державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , а саме стосовно:

- житлового будинку АДРЕСА_3 ;

- квартири АДРЕСА_6 ;

- квартири АДРЕСА_8 , загальною площею 49,30 кв.м., в будинку АДРЕСА_8 .

Копію ухвали направити для виконання до Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради (65000, м. Одеса, вул. Черняхівського, 6).

Копію ухвали суду скерувати для відому ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Зобов`язати ОСОБА_1 протягом десяти днів з дня постановлення ухвали суду про забезпечення позову подати до суду позов до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, з одночасним повідомленням суду про вжиті такі дії.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що у разі неподання такого позову у встановлений законом строк, вжиті заходи забезпечення позову будуть скасовані.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Оскарження ухвали не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Головуючий Калініченко Л. В.