Провадження № 22-ц/801/470/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2020 рокуСправа № 127/26901/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О.Ю. (судді доповідача),

суддів: Сала Т.Б., Шемети Т.М.,

учасники справи:

позивач: АТ КБ «ПриватБанк»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 грудня 2019 року, ухвалене в залі судових засідань міського суду під головуванням судді Вінницького міського суду Вінницької області Федчишена С.А., дата складення повного тексту рішення 18 грудня 2019 року

встановив:

АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 28 січня 2015 року відповідач отримав кредит у розмірі 14 484,04 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок шляхом підписання Генеральної угоди №б/н від 28 січня 2015 року. Підписанням заяви відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. У зв`язку із неналежним виконанням умов кредитного договору відповідачем, станом на 16 вересня 2019 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 45578,68 грн, з яких: 10966,24 грн заборгованість за тілом кредиту, 9170,14 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 22809,28 грн заборгованість за пенею та комісією, 2633,02 грн. штраф відповідно до п. 2.2 генеральної угоди. Позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в розмірі 45578,68 грн за кредитним договором №б/н від 28 січня 2015 року та судовий збір у розмірі 1921,00 грн.

Порушення ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 грудня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 28.01.2015 року у розмірі 10966,24 грн заборгованість за тілом кредиту. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Приватбанк» судовий збір у розмірі 462,19 грн.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 грудня 2019 року мотивовано тим, що підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по процентах за користування кредитом, комісії, пені та штрафу відсутні, оскільки їх розмір та порядок сплати не обумовлений сторонами.

Не погоджуючись з таким рішенням суду акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просив оскаржуване рішення в частині стягнення процентів, пені та штрафу скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду щодо безпідставності та недоведеності вимог ґрунтується на припущеннях; уклавши генеральну угоду про реструктуризацію боргу відповідач зобов`язався сплатити заборгованість вже існуючої заборгованості перед банком на умовах згідно угоди; суд дійшов помилкового висновку про відсутність погодження умов кредитування та відсутність підпису на Умовах та правилах надання банківський послуг; помилковим є висновок суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості; в даному випадку не може бути взята до уваги позиція Великої Палати Верховного Суду, висловлена у постанові від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17.

Від представника позивача ОСОБА_2 надійшли додаткові пояснення, в яких він зазначає, що заборгованість ОСОБА_1 в даній справі виникла саме з Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт, в якій чітко зазначені умови кредитування, в тому числі щодо сплати процентів та штрафу, база їх нарахування, спосіб оплати та строки.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови у стягненні процентів, комісії, пені та штрафу, тому в іншій частині рішення суду в силу ст.367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги позивача, а також додаткові пояснення представника позивача, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції частково не відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що 28 січня 2015 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил продукту кредитних карт, з метою створення сприятливих умов для виконання ОСОБА_1 обов`язків за кредитним договором - № SAMDN50ОТС000766043 від 18 червня 2008 року, а також приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (а.с.6).

Відповідно до пункту 2.1 Генеральної угоди банк надає ОСОБА_1 кредит в розмірі 14484,04 грн на строк 24 місяця з 28 січня 2015 року по 31 січня 2017 року, шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі цілі в розмірі 14484,04 грн в обмін на обов`язок ОСОБА_1 повернути кредит, сплатити проценти в розмірі 1,5% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту. Також, п. 2.2 договору встановлено, що в разі неналежного зобов`язання кредитор повинен сплатити штраф в розмірі 2633,02 грн.

Сплата заборгованості проводиться починаючи з «1» по «25» число кожного місяця щомісячними платежами в розмірі 724,78 грн для погашення заборгованості по кредиту, яка складається із заборгованості по кредиту, процентів, а також інших витрат. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 31 січня 2017 року.

Вказаний договір був підписаний ОСОБА_1 , що підтверджується його підписом, та свідчить про його згоду про те, що підписана Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил, тарифів складає між банком і ним кредитний договір.

Із наданого банком розрахунку вбачається, що взяті на себе зобов`язання по Генеральній угоді відповідачем належним чином не виконувались, внаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 45578,68 грн, яка складається з: 10966,24 грн заборгованість за кредитом; 9170,14 заборгованість по процентам за користування кредитом; 22809,28 грн заборгованість за пенею та комісією та 2633,02 грн. штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди.

Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі сплата неустойки.

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до вимог статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.ст. 1054, 1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша стаття 627 ЦК України).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом та штрафу, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до наданого позивачем розрахунку за договором № б/н від 28 січня 2015 року та умов Генеральної угоди від 28 січня 2015 року, відповідач ОСОБА_1 погодив суму заборгованості в розмірі 14484,04 грн., нарахування відсотків в розмірі 1,5% в місяць на суму залишку заборгованості, що станом на 16 вересня 2019 року склала 9170,14 грн., а також розмір штрафу в сумі 2663,02 грн.

Як вбачається з розрахунку, відповідачем ОСОБА_1 , 27 лютого 2015 року та 31 березня 2015 року було проведено оплату 300,00 грн. та 4003,00 грн відповідно, які були зараховані на суму погашення заборгованості та процентів.

Таким чином, з урахуванням підписаної сторонами угоди, домовленості сторін та проведених розрахунків, місцевий суд безпідставно відмовив у стягненні заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 9170,84 грн, а також штрафу відповідно до пункту 2.2 Генеральної угоди у розмірі 2663,02 грн., тому доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції в зазначеній частині задовольнивши вимоги АТ КБ «Приватбанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по процентам за користування кредитом та штрафу.

Також банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, стягнути заборгованість за пенею та комісією.

Дана вимога базується на п.п. 2.5 та 2.8 Генеральної угоди, у яких зазначено, що позичальник зобов`язується повернути, в тому числі, винагороду банку згідно Генеральної угоди і Умов та правил; при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту позичальник сплачує банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах та правилах за кожний день прострочення.

Однак, в Генеральній угоді від 28 січня 2015 року розмір пені та комісії та порядок їх сплати не визначено.

Умови, які знаходяться в матеріалах справи, не містять підпису відповідача, у Генеральній угоді розмір пені та комісії не визначено, а тому відсутні підстави вважати, що сторони погодили порядок їх сплати.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови, зокрема про розмір пені та комісії, прямо не передбачені в Генеральній угоді, яка безпосередньо підписана ОСОБА_1 .

До аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для стягнення пені та комісії, оскільки в Генеральній угоді від 28 січня 2015 року сторони розмір пені та комісії не узгодили, а в ній міститься лише посилання на Умови та правила стосовно порядку їх нарахування.

Отже, обставини на які посилається позивач в апеляційній скарзі як на підставу перегляду судового рішення в частині порушення судом першої інстанції норм матеріального права частково знайшли своє підтвердження.

Таким чином, рішення суду підлягає скасуванню в частині відмови в стягненні заборгованості по процентам за користування кредитом та штрафу з наступним задоволенням вказаних позовних вимог, в іншій оскаржуваній частині залишенню без змін.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню (49,96%), тому за положеннями частини 3 статті 141ЦПК України понесені позивачем та документально підтвердженні судові витрати (судовий збір) підлягають стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених вимог, а саме в сумі 2399,74 грн (за подання позовної заяви в сумі 959,73 грн та за подання апеляційної скарги в сумі 1439,60 грн.).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 грудня 2019 року в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, штрафу та судового збору скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 9170,14 грн. та штраф передбачений п. 2.2 Генеральної угоди у розмірі 2633,02 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» грн. витрат по оплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 959,73 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» грн. витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1439,60 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: Т.Б. Сало

Т.М. Шемета