Справа № 635/7344/19
Провадження № 6/635/294/2020
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року сел. Покотилівка Харківського району Харківської області

Харківський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді Бобко Т.В.

секретар судових засідань Ус Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в сел.Покотилівка Харківського району Харківської області подання старшого державного виконавця Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Міністерства юстиції України Нагорної К.В. про виділ частки майна боржника, заінтересовані особи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , заінтересована особа -

в с т а н о в и в:

Старший державний виконавець Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та м. Люботину Головного територіального управління юстиції в Харківській області Нагорна К.В. звернулась до суду з поданням, в якому просила визначити, що частка ОСОБА_2 у спільній сумісній власності на житловий будинок з надвірними будівлями у спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та частка на земельну ділянку з кадастровим №:00:002:0517, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , становить Ѕ.

В обґрунтування подання державний виконавець посилалась на те, що в її провадженні знаходиться виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №686/24093/16 від 20 квітня 2017 року, виданого Хмельницьким міськрайонним судом про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу у розмірі 1411241,59 гривень. Постанову про відкриття вказаного виконавчого провадження винесено державним виконавцем 15 листопада 2017 року. В ході здійснення виконавчого провадження державним виконавцем були вжиті заходи щодо розшуку майна боржника шляхом направлення запитів до установ та організацій, уповноважених здійснювати реєстрацію права власності на окремі види майна боржника. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_2 належить на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 , який був придбаний ним на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 30 березня 2005 року №622 30 березня 2005 року в період шлюбу зі ОСОБА_3 . Згідно відповіді з Державної фіскальної служби України, ОСОБА_2 не перебуває на обліку в органах ДФС, інформація про джерела отримання доходу відсутня. Згідно відомостей Пенсійного фонду України інформацію про осіб-боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами, про останнє місце роботи та про осіб-боржників які отримують пенсію не знайдено. Згідно відповідей з Управління споживчого ринку, Держспоживслужби в Харківській області, з Управління Держпраці в Харківській області та з Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, за боржником не обліковуються об`єкти торгівлі, ресторанного господарства, сфери побуту, сільськогосподарська техніка, самохідні машини та механізми, великовантажні і технологічні транспортні засоби, відсутні будь-які акції у приватних та публічних акціонерних товариствах.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 27 вересня 2019 року вищевказане подання державного виконавця призначено до розгляду в судовому засіданні. Клопотання старшого державного виконавця Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Нагорної К.В. про витребування доказів задоволено. Витребувано у приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Гаражи Наталії Петрівни належним чином завірені копії документів, що містяться в матеріалах нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який було посвідчено приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Гаражою Н.П. 30 березня 2005 року та зареєстровано в реєстрі №622. На виконання зазначеної ухвали в частині витребування доказів 31 жовтня 2019 року приватним нотаріусома Харківського районного нотаріального округу Гаражею Н.П. надані витребувані докази.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 11 березня 2020 року державний виконавець Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та м. Люботину Головного територіального управління юстиції в Харківській області Нагорна К.В. замінений на старшого державного виконавця Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Міністерства юстиції України Нагорну К.В. у зв`язку з реорганізацією 28 грудня 2019 року Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та м. Люботину Головного територіального управління юстиції в Харківській області та створенням Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Міністерства юстиції України відповідно до Наказу Міністерства юстиції України №4053/5 від 17 грудня 2019 року.

Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Міністерства юстиції України Нагорна К.В., стягувач ОСОБА_1 , його представник ОСОБА_4 , який діє на підставі ордеру виданого відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та боржник ОСОБА_2 в судове засідання не з`явились, надали суду заяви про розгляд подання за їх відсутності.

Заінтересована особа ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5 , який діє на підставі ордеру, виданого відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», у судові засідання неодноразово не з`являлись. Так, в судові засідання, призначені на 19 листопада 2019 року на 11 годину 30 хвилин та на 16 грудня 2019 року на 13 годину 30 хвилин ОСОБА_3 , будучи своєчасно і належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи, не з`явилась та не повідомила про причини своєї неявки. У судове засідання, призначене на 15 січня 2020 року на 17 годину 00 хвилин представник заінтересованої особи ОСОБА_5 надав суду заяву про відкладення розгляду справи для ознайомлення з матеріалами справи, заінтересована особа ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилась, не повідомивши про причини свого неприбуття. 11 лютого 2020 року ОСОБА_5 надав суду заяву про відкладення розгляду справи, призначеного на 12 лютого 2020 року на 16 годину 30 хвилин у зв`язку із знаходженням його у щорічній відпустці. У судове засідання, призначене на 11 березня 2020 року на 16 годину 30 хвилин, представник заінтересованої особи ОСОБА_5 знову не з`явився, в телефонному режимі повідомив про його зайнятість в іншому судовому засідання, при цьому будь-яких доказів на підтвердження поважності причин своєї неявки суд не повідомив, заінтересована особа ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилась, не повідомивши про причини свого неприбуття. Будь-яких доказів по суті подання протягом знаходження подання на розгляді в суді ані заінтересованою особою ОСОБА_3 , ані її представником суду не надано.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Виходячи з наведеного, а також з тих підстав, що судом неодноразово відкладався розгляд справи у зв`язку з неявкою заінтересованої особи ОСОБА_3 та її представника, враховуючи положення ч. 2 ст. 443 ЦПК України про те, що неявка сторін та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, а також строки розгляду такого подання, суд вважає можливим розглянути подання державного виконавця за відсутності ОСОБА_3 та її представника.

Враховуючи, що в судове засіданні не з`явились сторони та заінтересовані особи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали подання державного виконавця, матеріали виконавчого провадження №5165569 від 15 листопада 2017 року, надані державним виконавцем в копіях, вважає подання таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

20 квітня 2017 року Хмельницьким міськрайонним судом виданий виконавчий лист на підставі рішення Хмельницького міськрайонного суду від 23 лютого 2017 року про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики в сумі 1411241,59 гривень, що еквівалентно по курсу Національного банку України 55000 доларів США, трьох процентів річних у розмірі 126202,02 гривні та судового збору в сумі 6890 гривень.

Постановою державного виконавця Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та м. Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області Нагорної К.В. від 15 листопада 2017 року відкрито виконавче провадження №55165569 з виконання вищевказаного виконавчого листа №686/24093/16, виданого 20 квітня 2017 року Хмельницьким міськрайонним судом.

Згідно ч. 4 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

У своїй заяві про розгляд справи за його відсутності боржник також не зазначив про будь-які заперечення з приводу подання державного виконавця про виділ частки майна боржника.

Відповідно до вимог ч.ч. 1,2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Судом встановлено, що в ході здійснення виконавчого провадження державним виконавцем були вжиті заходи щодо розшуку майна боржника шляхом направлення запитів до установ та організацій, уповноважених здійснювати реєстрацію права власності на окремі види майна боржника.

У відповідь на запит державного виконавця Пенсійним фондом України надана відповідь № від 06 грудня 2017 року щодо відсутності інформації про осіб, боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами та про останнє відоме місце роботи у відношенні ОСОБА_2 .

Постановою державного виконавця Міськрайонного відділу Державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області Нагорної К.В. від 15 листопада 2017 року на все рухоме та нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 , накладений арешт.

Постановою старшого державного виконавця Міськрайонного відділу Державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області Нагорної К.В. від 05 грудня 2018 року накладений арешт на частку статутного капіталу ТОВ «Віват СМ 2005» у розмірі 367400 гривень, що належить ОСОБА_2

Начальник управління обробки платежів та супроводження транзакцій Департаменту операційного сервісу АТ «Райффайзен Банк Аваль» ОСОБА_6 повідомив про те, що ОСОБА_2 не є клієнтом АТ «Райффайзен банк Аваль». Провідний менеджер АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_7 у відповідь на запит державного виконавця повідомив, що згідно гл. 9 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ №22 від 21 січня 2004 року накладений арешт на кошти ОСОБА_2 в сумі 1411241,59 гривень, однак на рахунках ОСОБА_2 відсутні кошти для виконання постанови про накладення арешт.

В матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо виконання рішення про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості в сумі 1411241,59 гривень, що еквівалентно по курсу Національного банку України 55000 доларів США, трьох процентів річних у розмірі 126202,02 гривні та судового збору в сумі 6890 гривень. Будь-які докази щодо сплати ОСОБА_2 зазначеної суми боргу або його частини на користь ОСОБА_1 також відсутні.

Отже, на даний час рішення Хмельницького міськрайонного суду, в порушення вимог ст. 124 Конституції України та ст. 18 ЦПК України, які встановлюють обов`язковість рішення суду, як одну із основних засад цивільного судочинства, які превалюють над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі, залишається не виконаним.

Положеннями ч. 6 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Відповідно частини першої до статті 443 ЦПК України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 30 березня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаражею Н.П. за реєстровим №622, належить на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» №146 від 22 березня 2019 року, Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №6931799 від 06 квітня 2006 року, Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №32333547 від 15 грудня 2011 року, Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №168615254 від 30 травня 2019 року.

Як вбачається з наданих приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального окргугу Гаражею Н.П. на виконання ухвали Харківського районного суду Харківської області від 27 вересня 2019 року про витребування доказів документів, що містяться в матеріалах нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу від 30 березня 2005 року №622, зазначений житловий будинок був придбаний ОСОБА_2 в період шлюбу зі ОСОБА_3 (свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 17 серпня 1994 року, актовий запис №126), останньою надана відповідна заява про згоду на придбання її чоловіком вказаного майна (підпис ОСОБА_3 на заяві посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаражею Н.П. за реєстровим №621).

Також, як вбачається зі змісту Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №168615254 від 30 травня 2019 року, ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності №37000388, виданого Реєстраційною службою Харківського районного управління юстиції Харківської області 29 квітня 2015 року, належить земельна ділянка площею 0,0664 кадастровий номер :00:002:0517, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою: АДРЕСА_1 , дата державної реєстрації земельної ділянки 21 січня 2015 року, орган, що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки Управління Держземагенства у Харківському районі Харківської області.

Перевіркою по Державному реєстру актів цивільного стану громадян відмітка про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відсутня, що підтверджується довідкою Харківського міського відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 04 травня 2019 року. Такі відомості не надані суду і в ході розгляду подання державного виконавця.

Отже, судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,0664 кадастровий номер :00:002:0517, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою: АДРЕСА_1 , були набуті у власність ОСОБА_2 в період шлюбу зі ОСОБА_3 .

Положеннями статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно із частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За змістом статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом встановлено, що право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та на земельну ділянку площею 0,0664 кадастровий номер :00:002:0517, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 а набуте в шлюбі, а отже зазначені об`єкти нерухомості є спільним сумісним майном подружжя.

ОСОБА_3 та її представником в ході судового розгляду не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно та не доведено, що спірне майно придбане за її особисті кошти.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 рокуу справі №337/474/14-ц (провадження № 61-15813св18).

Визначення частки майна боржника ОСОБА_2 у майні, що перебуває у спільній сумісній власності з його дружиною ОСОБА_3 , є необхідним для здійснення виконавчого провадження про примусове стягнення з нього боргу та для вчинення дій, спрямованих на ефективне виконання рішення Хмельницького міськрайонного суду від 23 лютого 2017 року, що набрало законної сили, та яке боржник не виконує з 2017 року. Визначення частки не призведе до звуження належних боржнику прав на житло, оскільки предметом розгляду подання є не звернення стягнення на майно, а лише визначення частки боржника у спільній сумісній власності.

Така позиція суду повністю узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 квітня 2018 року по справі № 464/2227/17.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Так, згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду.

Європейський суд наголосив, що пункт 1 статті 6 вказаної Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Крім того, Європейський суд у своїх рішеннях наголошує, що на державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок і так, щоб ця система (виконання рішень) була ефективною як в теорії, так і на практиці. А виконання рішень має відбуватись таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та, що система ефективна і законодавчо і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, встановленої параграфом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Як вбачається з матеріалів, доданих до подання державного виконавця про виділ частки майна боржника та копії виконавчого провадження №55165569 від 15 листопада 2017 року, при примусовому виконанні рішення Хмельницького міськрайонного суду від 23 лютого 2017 року державним виконавцем вчинені всі можливі виконавчі дії та в повній мірі вжито заходів щодо розшуку майна боржника.

Наявні в матеріалах подання докази свідчать про умисне ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 23 лютого 2017 року, а наявного майна боржника недостатньо для погашення заборгованості в повному обсязі.

Заінтересованою особою ОСОБА_3 та її представником не надано жодних заперечень з приводу подання державного виконавця.

Наявна в матеріалах справи заява боржника ОСОБА_2 про розгляд справи за його відсутності від 16 грудня 2019 року також не містить будь-яких пояснень або заперечень з приводу подання державного виконавця.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, враховуючи ту обставину, що ОСОБА_2 , будучи боржником у виконавчому провадженні №55165569 з виконання виконавчого листа №686/24093/16 від 20 квітня 2017 року про стягнення з нього на користь ОСОБА_1 суми заборгованості за договором позики в сумі 1411241,59 гривень, трьох процентів річних у розмірі 126202,02 гривень та судового збору у розмірі 6890 гривень, не виконав рішення Хмельницького міськрайонного суду від 23 лютого 2017 року, при примусовому виконанні рішення Хмельницького міськрайонного суду від 23 лютого 2017 року державним виконавцем вчинені всі можливі виконавчі дії та в повній мірі вжито заходів щодо розшуку майна боржника і наявного майна боржника недостатньо для погашення заборгованості в повному обсязі, су вважає наявними підстави для задоволення подання державного виконавця про виділ частки майна боржника. При цьому, суд враховує ту обставину, що визначення частки майна боржника ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності не призведе до звуження належних боржнику прав на житло, оскільки предметом розгляду подання є не звернення стягнення на майно, а лише визначення частки боржника у спільній сумісній власності. Виходячи з вимог ст. 60,70 СК України, суд визначає, що частка ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,0664 кадастровий номер :00:002:0517, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою: АДРЕСА_1 становить Ѕ.

Керуючись ст.ст.247, 438 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Подання старшого державного виконавця Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Міністерства юстиції України Нагорної К.В. про виділ частки майна боржника, заінтересовані особи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - задовольнити.

Визначити, що частка ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) у майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме: житловому будинку АДРЕСА_1 , становить Ѕ частка.

Визначити, що частка ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) у майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме: земельній ділянці площею 0,0664 кадастровий номер :00:002:0517, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , становить Ѕ частка.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складання судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні касаційні скарги подаються учасниками справи до або через Харківський районний суд Харківської області.

Суддя Т.В. Бобко