КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Лісовська О.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2634/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тарас Олександра Василівна, Київський державний нотаріальний архів, про визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, відповідно до якого просив визнати недійсним заповіт від 25 жовтня 1995 року, складений спадкодавцем ОСОБА_4 на користь відповідачки, посвідченого державним нотаріусом сімнадцятої Київської державної нотаріальної контори Кашубою О.Б.

Позивач мотивував свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилась спадщина на майно. В установлений законом строк він звернувся до приватного нотаріуса КМНО Тарас О.В. із заявою про прийняття спадщини, як спадкоємець першої черги.

Під час оформлення документів з`ясувалося, що 31 травня 2017 року до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини вже звернулася відповідачка, пред`явивши заповіт від імені ОСОБА_4 від 25 жовтня 1995 року, але вказаний заповіт не був зареєстрований у спадковому реєстрі в установленому законом порядку, не містить дати та місця народження спадкодавця, відсутні відомості про місце, в якому були проведені нотаріальні дії, а також відсутні відомості про родинні зв`язки спадкодавця та спадкоємця, якщо такі є.

Крім того, ОСОБА_4 вказує, що при ознайомленні із заповітом ним було помічено, що підпис на заповіті від імені ОСОБА_4 значно відрізняється від справжнього підпису померлого та вказаний заповіт не відповідав волі померлого, оскільки на момент його складання він проживав разом із сім`єю в квартирі, що вказана в заповіті, з дружиною ОСОБА_5 та двома дітьми.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 08 листопада 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просив скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 листопада 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимог повністю.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено відсутності волевиявлення спадкодавця на укладення та підписання заповіту. При цьому неприйняття судом першої інстанції як належного доказу висновку спеціаліста від 04 липня 2019 року вважає не мотивованим. З твердженням суду апелянт не погоджується, оскільки вважає, що наданий суду висновок спеціаліста є достовірним, належним письмовим доказом, оскільки відповідає вимогам для доказів: містить інформацію з приводу предмета доказування, містить фактичні дані, на підставі яких можна встановити наявність чи відсутність обставин справи тощо.

Окрім того, апелянт вказує, що оригінал заповіту надавався лише експертам, а не суду, відповідно судом такий документ не вивчався та не досліджувався, що робить висновок експертів КНДІСЕ від 24 липня 2019 року недопустимим доказом.

Апелянт наголошує, що судом залишено поза увагою і ту обставину, що висновок експерта є лише одним із доказів та має оцінюватись судом в сукупності з іншими доказами. У зв`язку з цим вважає, що суд неправильно застосував норми права та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову.

На адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , відповідно до якого відповідач не погоджується з апеляційною скаргою, вважає її необґрунтованою, доводи, викладені в ній, такими, що не підтверджуються та не можуть бути взяті до уваги зважаючи на наступне.

Відповідачка вказує, що висновок спеціаліста, на який посилається апелянт, був всебічно досліджений судом першої інстанції щодо його допустимості, на підставі чого й був зроблений висновок про неможливість прийняття його як доказу, оскільки почеркознавча експертиза є видом криміналістичних експертиз та може проводитись виключно державними спеціальними установами. Також зазначено, що висновок складений спеціалістом Михайловим В.О. на підставі дослідження копій документів, отже висновок від 04 липня 2019 року був складений з явним порушенням норм чинного законодавства, а тому є недопустимим та недостовірним доказом, у зв`язку з чим обґрунтовано не прийнятий до уваги судом при вирішенні справи по суті.

Виходячи з викладеного, відповідач просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 листопада 2019 року без змін.

При апеляційному розгляді справи представник апелянта Домітращук І.М. підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просила її задовольнити, з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_6 заперечили щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та вважають, що вони не спростовують висновків, викладених в рішенні суду. Вважають рішення законним та обґрунтованим, просили залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.9 т.1).

Позивач ОСОБА_4 є рідним сином померлого, а відповідачка - рідною сестрою померлого,що підтверджується матеріалами спадкової справи.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1 , що належала на момент смерті ОСОБА_4

25 жовтня 1995 року ОСОБА_4 був складений заповіт на ім`я ОСОБА_3 на належну йому квартиру АДРЕСА_1 . Заповіт був складений у письмовій формі, підписаний заповідачем ОСОБА_4 та посвідчений державним нотаріусом Сімнадцятої Київської державної нотаріальної контори (а.с.4,5 т.1).

У встановлений законом строк позивач ОСОБА_4 звернувся до приватного нотаріуса Тарас О.В. із заявою про прийняття спадщини на підставі закону після смерті батька, як спадкоємець першої черги, на підставі чого була відкрита спадкова справа.

У подальшому з аналогічною заявою про прийняття спадщини на підставі заповіту у визначений законодавством строк звернулася відповідачка ОСОБА_3 (а.с.6 т.1).

Не погоджуючись із правом на спадкування відповідачки ОСОБА_3 вказаного спадкового майна за заповітом, позивач звернувся до суду із позовом та просив визнати вказаний правочин недійсним з підстав передбачених ст. 203 ч.3, 215 ч.1 ЦК України, а саме з тих підстав, що вказаний заповіт спадкодавцем не підписувався, тому було відсутнє його волевиявлення.

Суд першої інстанції, вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 мотивував свій висновок тим, що позивач належними та допустимими доказами не довів обґрунтованість заявлених ним позовних вимог, зокрема не підписання особисто заповідачем заповіту.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам ухвалене у вказаній справі рішення відповідає.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК Україниспадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з частиною другою статті 1267 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Необхідно враховувати, що як заінтересовані особи, повноважні пред`являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України, можуть розглядатися виключно особи, суб`єктивні спадкові права яких, що виникають відповідно до норм книги шостої ЦК України (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів), порушені у зв`язку із вчиненням (складанням) недійсного (за їх твердженням) заповіту.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (стаття 1258 ЦК України).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно з якою загальними вимогами до форми заповіту є складання заповітув письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем.

Вирішуючи вказаний спір та для вирішення питання щодо справжності підпису ОСОБА_4 на оспорюваному заповіті судом було призначено судово-почеркознавчу експертизу.

Відповідно до висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 24.07.2019 року № 5454/5455/19-32 встановлено, що підпис від імені ОСОБА_4 , що міститься у рядку «підпис» на зворотній стороні аркуша заповіту від 25.10.1995 року, складеного від імені ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 , виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів; підпис від імені ОСОБА_4 , що міститься у рядку «підпис» на зворотній стороні аркуша заповіту від 25.10.1995 року, складеного від імені ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 , виконаний ОСОБА_4 .

З наведеного вище вбачається, що оспорюваний заповіт від 25.10.1995 року підписаний особисто заповідачем ОСОБА_4 , а тому з врахуванням положень ст. 534 ЦК Української РСР згідно до якої кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям, таким чином було визначено волевиявлення останнього.

Цивільним законодавством гарантовано власнику на свій розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, але водночас і встановлено певні обмеження щодо права розпоряджатися своєю власністю, тобто визначено обмеження волі заповідача, шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов`язкову частку у спадщині.

Обставин які б свідчили про наявність особливих умов для спадкування позивача матеріали справи не містять.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Відповідно до змісту наведених норм дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

З врахуванням викладених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо недоведеності позивачем заявлених позовних вимог.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції безпідставно не врахував наданий ним висновок спеціаліста №17 від 04.07.2019 року, виконаного експертом Приватного підприємства «Консалтинг експерт груп «Діктум-Фактум» Михайловим В.О. колегія суддів відхиляє та погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відхилення вказаного висновку, що містяться в рішенні суду.

Погоджується колегія суддів із обґрунтуванням суду першої інстанції щодо безпідставності тверджень позивача про невідповідність заповіту вимогам діючого законодавства, у зв`язку із невнесенням його до спадкового реєстру.

Так, пунктом 2.5 Положення про Спадковий реєстр, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.07.2011 року № 1810/5, визначено, що заповіти, посвідчені нотаріусами, консульськими установами, посадовими і службовими особами, які зазначені у статтях 1251 і 1252 ЦК України, статті 37 і ч. 1 ст. 40 Закону України «Про нотаріат», до створення та введення в дію програмного забезпечення Спадкового реєстру підлягають обов`язковій державній реєстрації в зазначеному реєстрі шляхом подання зазначеними особами та установами Реєстраторові заяви за формою, наведеною у додатку 9.

Положенням про Спадковий реєстр, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 51/5 від 17.10.2000 року (втратив чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України від 07.07.2011 року № 1810/5) та Положенням про Спадковий реєстр, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.07.2011 року № 1810/5, не передбачено жодних термінів для внесення до спадкового реєстру заповітів, що були посвідчені нотаріусами до створення та введення в дію програмного забезпечення.

Відтак, внесення оскаржуваного заповіту до Спадкового реєстру після смерті заповідача не є порушенням та не суперечить нормам законодавства України.

Перевіряючи доводи апелянта та вирішуючи його клопотання щодо призначення у вказаній справі повторної почеркознавчої експертизи колегія суддів враховує, що позивачем у суді першої інстанції вказане клопотання не було заявлено та судом не відхилялося. Позивач та його представник при розгляді справи погодилися щодо дослідження судом всіх обставин та доказів у справі при переході до судових дебатів, таким чином визначившись з обсягом наданих ним та досліджених судом доказів.

Безпідставними колегія суддів вважає доводи апелянта про не дослідження судом першої інстанції дійсного волевиявлення спадкодавця.

Так, в матеріалах справи міститься копія заяви спадкодавця ОСОБА_4 від 24 листопада 1995 року адресована прокурору Печерського району м. Києва в якій ОСОБА_4 зазначає про своє волевиявлення в частині складення заповіту на користь позивачки( а.с. 38 т.1). Зміст та факт подання цієї заяви спадкодавцем позивачем не спростовувався.

Дослідивши наявні докази у справі, надавши їм належну правову оцінку, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач належними та допустимими доказами не довів обґрунтованості заявлених ним позовних вимог.

Наведені в апеляційній скарзі посилання на неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права є помилковими, оскільки при вирішенні спору суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, на підставі всебічно досліджених доказів у справі та достатньо повно установлених обставин справи.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 12 березня 2020 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв