ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2020 року м. Херсон

справа № 648/1252/20

провадження № 22-ц/819/1668/20

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого ( суддя-доповідач)Чорної Т.Г.,
суддів:Пузанової Л.В.
Склярської І.В.

розглянувши справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами у приміщенні Херсонського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» нарішення Білозерського районного суду Херсонської області від 14 вересня 2020 року у складі судді Кусік Т.В. від 14 вересня 2020 року у цивільній справі за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», (далі АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

Позов мотивовано тим, що 06 листопада 2007 року відповідачка підписала заяву б/н, згідно якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Посилаючись на те, що банк свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачкі можливість розпоряджатися кредитними коштами в межах встановленого угодою ліміту, а остання своєчасно не надала банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором, розмір якої станом на 31 березня 2020 року становить 63 433,90 грн, із яких: 5397,51 грн - заборгованість за тілом кредиту; 5397,51 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту; 1940,16 грн заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625; 52 599,38 грн пеня; 500 грн - штраф (фіксована частина), 2 996,85 грн - штраф ( процентна складова).

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 14 вересня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість у розмірі 4000,00 грн. за кредитним договором № б/н від 06.11.2007 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судові витрати у розмірі 132,53 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційний скарзі Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині відмови у стягненні процентів та неустойки скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги банку задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, скаржник посилається на те, що 06.11.2007 року ОСОБА_1 було підписано Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, відповідно до якої відповідачка погодилася з тим, що Анкета-заява разом з Пам?яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить договір про надання банківських послуг. Також, ОСОБА_1 була підписана Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» в якій зазначено базову відсоткову ставку за користування кредитом 3 %, розмір щомісячних платежів у розмірі 7% від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, порядок нарахування пені за несвоєчасне погашення заборгованості, розмір штрафів при порушені термінів платежів по будь-якому з грошових зобов?язань, передбачених договором, більше ніж 30 днів, а саме (500 грн +5% від суми заборгованість по кредитному договору, із врахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій). Тобто, сторонами при укладені Кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору. Крім того, скаржник не погоджується з доводами суду першої інстанції в частині відмови у стягненні процентів, посилаючись на положення ч.1 ст.1048 ЦК України, відповідно до якої суд повинен був стягнути відсотки на рівні облікової ставки Національного банку України. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків та неустойки по кредиту, допустивши грубе порушення основоположних норм банківського кредитування, що наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та у цілому порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави.

Письмовий відзив до суду апеляційної інстанції не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції перевіряється законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог, щодо стягнення процентів та неустойки.

Судом встановлено, що 06 листопада 2007 року сторони уклали договір про надання банківських послуг шляхом підписання ОСОБА_1 анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк».

Згідно із вказаною анкетою-заявою ОСОБА_1 виявила бажання оформити на своє ім`я платіжну карту кредитку «Універсальна» та погодилася, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

У анкеті-заяві міститься підпис ОСОБА_1 як позичальника та відмітка про те, що вона ознайомлена із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді, погоджується з ними.

Підписана Анкета-заява містить розмір встановленого банком на платіжну кредитну картку кредитного ліміту у розмірі 250 грн. та визначена сторонами базова процентна ставка по кредитному ліміту на момент підписання договору у розмірі 3 % в місяць із розрахунку 360 днів на рік.

До позову банк долучив довідку про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» 30 днів пільгового періоду, підписану ОСОБА_1 , в якій зазначена базова процентна ставка за користування кредитними коштами у розмірі 3,0 % на місяць (нараховується на залишок заборгованості, виходячи із розрахунку 360 днів у році). Розмір щомісячних платежів (включаючи плату за використання кредитних коштів у звітний період) визначений у розмірі 7% заборгованості, але не менше 50 грн і не більше залишку заборгованості. Строк внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця, слідуючого за звітним.

Ця довідка не містить умов та порядку сплати неустойки в разі порушення виконання зобов`язання.

Банком надана довідка про те, що ОСОБА_1 отримала кредитні картки: 13.09.2007 року картку № НОМЕР_1 із терміном дії до вересня 2011 року, 20.10.2011 року № НОМЕР_2 терміном дії до червня 2015 року та 03.09.2015 року № НОМЕР_3 з терміном дії до березня 2019 року.

Також банком надана довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної кратки позичальника, з якої вбачається зміна кредитного ліміту протягом дії кредитного договору.

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість ОСОБА_1 станом на станом на 31 березня 2020 року становить 63 433,90 грн, із яких: 5397,51 грн - заборгованість за тілом кредиту; 5397,51 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту; 1940,16 грн заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625; 52 599,38 грн пеня; 500 грн - штраф (фіксована частина), 2 996,85 грн - штраф ( процентна складова).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка фактично отримала від банку грошові кошти, однак у добровільному порядку їх не повернула, а тому банк вправі вимагати повернення грошових коштів у розмірі заборгованості за тілом кредиту.

Рішення суду першої інстанції в цій частині сторони не оскаржили.

Крім того, суд зазначив, що Умови та Правила надання банківських послуг, як і Витяг з тарифів, не можна вважати скалковою частиною кредитного договору, оскільки неможливо встановити, які саме умови були запропоновані банком позичальнику та на які з них останній погодився.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ "Приватбанк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У підписаній сторонами заяві та довідці позичальника від 06 листопада 2007 року зазначена лише базова процентна ставка за кредитом у розмірі 3,0 % на місяць на залишок заборгованості.

Відомості щодо розміру неустойки сторони не узгодили.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення складових повної вартості кредиту, їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості послався на витяг з Тарифів обслуговування кредитної картки та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, як невід`ємної частини спірного договору.

Разом з тим, матеріали справи не містять підтвердження, що саме цей витяг з Тарифів та витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася та погодилася з ними, підписуючи анкету заяву про приєднання до Умови та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних кошів взагалі містили умови щодо сплати неустойки (пені, штрафів).

Колегія суддів вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов

та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів»(далі - Закон № 1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Така правова позиція викладена й у Постанові Великої Палати Верховного суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17.

Враховуючи, що позивачем заявлені вимоги про стягнення процентів за користування кредитними коштами відповідно до п. 2.1.1.2.12 Умов та Правил надання банківських послуг, які почали діяти з 01.03.2019 року, та зважаючи на те, що ці Умови та Правила з позичальником не узгоджувалися і при підписанні договору вони не могли бути відомі за часом їх прийняття, а вимог щодо стягнення відсотків відповідно до підписаної позичальником довідки банк не заявляв, ці обставини судом не перевірялися, колегія суддів, вважає, що суд в межах наданих сторонами доказів, враховуючи предмет та підстави заявленого позову, правильно відмовив у задоволенні вимог про стягнення процентів.

Також відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Доводи апелянта щодо права позикодавця на одержання від позичальника процентів на рівні облікової ставки НБУ, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки таких вимог позивач не заявляв.

Необґрунтованими колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги про те, що відмовляючи у стягненні відсотків по кредиту, суд допускає грубе порушення основоположних норм банківського кредитування та ставить під загрозу фінансову стабільність банку, наносить фінансову шкоду споживачам банківських послуг, оскільки за обставинами справи саме позивач (банк) встановлював умови договору про надання банківських послуг, на нього відповідно до норм матеріального та процесуального права покладено обов`язок довести, на яких умовах надавалися кредитні кошти відповідачеві.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши обставини справи, дотримуючись норм матеріального та процесуального права ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення в оскарженій частині, а доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

З огляду на встановлені судом обставини справи та норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 367, 374, 375,382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, а рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 14 вересня 2020 рокубез змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.Г.Чорна

Судді: Л.В.Пузанова

І.В.Склярська