Справа № 465/5776/18 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/811/2431/20 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Шандри М.М.

суддів Ніткевича А.В., Приколоти Т.І.

розглянувши у спрощеному провадженні без повідомлення учасників справи в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 27 липня 2020 року, у справі за позовом Львівського комунального підприємства «Вулецьке» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги, -

в с т а н о в и л а:

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги до квартири АДРЕСА_1 у розмірі 8690 грн 59 коп.

Позов обґрунтовував тим, що на балансі Львівського комунального підприємства «Вулецьке», знаходиться будинок АДРЕСА_2 . Споживачами послуг є мешканці будинку, які здійснюють оплату наданих послуг на рахунок ЛКП «Вулецьке». Для здійснення оплати за житлово-комунальні послуги мешканцям квартири АДРЕСА_3 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 . Мешканці не в повному обсязі сплачують вартість отриманих комунальних послуг, внаслідок чого станом на 12 вересня 2018 року виникла заборгованість за утримання будинку та прибудинкової території на суму 8690 грн 59 коп.

Відповідно до ст.ст. 11, 509 ЦК України, між ЛКП «Вулецьке» та мешканцями квартири існують зобов`язальні відносини, однак мешканці неналежно виконують обов`язок по сплаті за надані житлово-комунальні послуги. Вказує на те, що відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правил користування приміщеннями житлових будинків, рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради №561 від 31.05.2011 «Про затвердження тарифів на послуги з утримання будинків та прибудинкових територій для населення у м. Львові індивідуально по кожному будинку», відповідач має обов`язок оплачувати житлово-комунальні послуги, фактично існують договірні відносини між позивачем та відповідачем, оскільки позивач надає послуги відповідачу, а відповідач ними користується. Проте обов`язку щодо сплати витрат на утримання будинку та комунальних послуг не виконує.

Просить прийняти рішення, яким позовні вимоги Львівського комунального підприємства «Вулецьке» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані житлово - комунальні послуги задовольнити повністю.

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 27 липня 2020 року позов Львівського комунального підприємства «Вулецьке» задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Львівського комунального підприємства " Вулецьке" заборгованість за житлово-комунальні послуги за період із вересня 2015 року по вересень 2018 року у розмірі 8690 (вісім тисяч шістсот дев"яносто) гривень 59 копійок.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Львівського комунального підприємства " Вулецьке" судовий збір з розгляду справи у розмірі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) гривні 00 копійок.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та таким суперечить нормам процесуального та матеріального права.

Зазначає, що суд усунув його як відповідача від розгляду справи, не повідомив про судове засідання, яке мало місце 27.07.2020 шляхом ненадання відповідного судового повідомлення, а тому порушив вимоги ст. 233 ЦПК України.

Вважає незаконною ухвалу від 09.11.2018, якою відкрито провадження у справі, оскільки така ґрунтується на неправдивому твердженні суду про те, що позовна заява відповідає вимогам статей 157, 177 ЦПК України. Вказує, що позивач повинен був подати докази разом з поданням позовної заяви. І тільки у випадку визнання поважними причин неподання позивачем доказів у встановлений строк, додатковий строк для подання доказів може встановити суд.

Імперативна норма ч.8 ст. 83 ЦПК України встановлює, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Таким чином, суд зобов`язаний був не приймати до розгляду докази, подані позивачем із клопотанням 04.04.2019.

Зазначає, що багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_2 як цілісний майновий комплекс є співвласністю власників квартир та нежитлових приміщень у ньому, що виключає можливість його перебування у власності держави чи територіальної громади. Тому вважає необґрунтованим твердженням про те, що позивач є балансоутримувачем будинку АДРЕСА_2 . Для легітимного балансоутримування багатоквартирного будинку необхідна колективна згода всіх власників квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку про передачу спільного майна «на баланс» юридичній особі та укладені договори про «балансоутримання». Враховуючи те, що з ним, ОСОБА_1 такого договору не укладалось і такої згоди не надавалось, то вважає, що його власність без його згоди була передана «на баланс» позивачу, тоді як ст.. 41 Конституції України встановлює, що право власності є непорушним.

Окрім того, зазначає, що судом порушено норми процесуального права щодо строків розгляду справи.

Просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 27 липня 2020 року.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі і додатково поданими доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково. До такого висновку колегія суддів дійшла з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку в разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Колегією суддів встановлено, що справа розглянута судом першої інстанції 27 липня 2020 року у відсутності учасників справи, в тому числі відповідача ОСОБА_1 , який не був належним чином повідомлений про дату і час розгляду. Матеріали справи не містять відомостей про належне повідомлення про дату, час та місце розгляду справи 27.07.2020. Повідомлення з офіційного сайту Франківського районного суду м. Львова від 18 червня 2020 про тимчасове зупинення відправлення поштової кореспонденції та можливість відстеження дати призначення розгляду справи на офіційному сайті Франківського суду м. Львова у розділі «Список справ, призначених до розгляду» та «Стан розгляду справ» не свідчить про належне повідомлення учасників справи у розумінні ст. 128 ЦПК України.

Таким чином, суд першої інстанції не дотримався вимог цивільного процесуального законодавства щодо належного повідомлення учасника справи, не забезпечив можливості реалізувати надані йому законом права, оскільки розглянув справу за його відсутності без належного повідомлення про дату, час і місце судового засідання, чим порушив право на справедливий суд.

Тому доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення відповідача про розгляд справи є обґрунтованими.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ч.ч.1,3 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов ЛКП «Вулецьке» підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що згідно довідки форми №2 з місця проживання про склад сім`ї і прописки №9/3 від 12.09.2018 відповідач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Будинок АДРЕСА_2 перебуває на балансі Львівського комунального підприємства «Вулецьке».

ЛКП «Вулецьке» є виконавцем житлово-комунальної послуги з утримання будинку та прибудинкової території.

Договір між споживачем та надавачем послуг відсутній.

Згідно наданої позивачем відомості про нарахування та оплату послуг по утриманню будинку та прибудинкової території від 12.09.2018 загальна сума заборгованості ОСОБА_1 становить 8 690 (вісім тисяч шістсот дев`яносто) грн 59 коп.

За змістом статей 322, 360 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом; співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Виходячи зі змісту статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг визначено Законом України "Про житлово-комунальні послуги" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (стаття 1, частина 2 статті 3, стаття 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Відповідно до частин 2, 3, 6 статті 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" регулювання у сфері житлово-комунальних послуг здійснюється на підставі стандартів, нормативів, норм і правил, які встановлюють комплекс якісних та кількісних показників і вимог, які регламентують вироблення та виконання житлово-комунальних послуг з урахуванням соціальних, економічних, природно-кліматичних та інших умов регіонів та населених пунктів.

Відповідно до статей 7, 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить, зокрема, встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону; визначення виконавця житлово-комунальних послуг відповідно до цього Закону в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо-та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладення договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Позивач у справі, ЛКП «Вулецьке», у період часу за який порушується питання про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, було належними балансоутримувачем будинку АДРЕСА_2 , а тому має права, передбачені частиною 1 статті 24 Закону України "Про житлово-комунальні послуги".

Із матеріалів справи вбачається, що саме ЛКП «Вулецьке» надає споживачам послуги за встановленими тарифами (цінами), затвердженими рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №561 від 31.05.2011 «Про затвердження тарифів на послуги з утримання будинків та прибудинкової території для населення у м. Львові індивідуально по кожному будинку», які розроблені відповідно до Постанови КМУ, з подальшими внесеними змінами. Станом на час розгляду справи дані рішення є чинними, у встановленому порядку не скасовані.

На спростування зазначеного, відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що позивач не є балансоутримувачем будинку АДРЕСА_2 , оскільки відсутня колективна згода всіх власників квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку про передачу спільного майна «на баланс» юридичній особі на думку колегії суддів є безпідставними, оскільки предметом спору є стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, а не передача будинку «на баланс» юридичної особи. Мотиви скарги відповідача зводяться до незгоди боржника оплачувати кошти за отримані послуги за відсутності договору.

Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Проте, відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього ж Закону, споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений у пункті 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Отже згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, з яким також погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18). Зазначене узгоджується також з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2019 року (справа № 753/1391/17, провадження № 61-34537св18), від 21 листопада 2019 року (справа № 464/5927/15, провадження № 61-33479св18).

Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що «хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі».

Відповідач від наданих позивачем послуг у встановленому законом порядку не відмовлявся, доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати, останнім не надано.

Відповідно до статті 179 ЖК України користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України (далі - Правила).

Згідно з пунктом 7 зазначених Правил власник квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Обов`язок по оплаті житлово-комунальних послуг, утримання будинку і прибудинкової території в будинках (квартирах) приватного житлового фонду покладено на власника і статтею 162 ЖК України.

Згідно зі статтею 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору або чинного законодавства.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, відповідно до якої цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

У даному конкретному випадку між позивачем та відповідачем склалися фактичні договірні відносини, за якими ОСОБА_1 отримував надані ЛКП «Вулецьке» житлово-комунальні послуги. Відповідач є власником квартири, а тому має обов`язок щодо оплати житлово-комунальних послуг.

Отже, вищевказані вимоги позову щодо стягнення заборгованості по оплаті за житлово-комунальні послуги станом на 12 вересня 2018 є підставними та підлягають задоволенню.

Водночас одним із основоположних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, в силу якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому кожна сторона в силу статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У контексті положень одного із основоположних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності сторін вирішальним фактором є те, що суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Статтею 196 ЦПК України передбачено, що для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання.

Дата і час підготовчого засідання призначаються суддею з урахуванням обставин справи і необхідності вчинення відповідних процесуальних дій.

Положеннями статті 189 ЦПК України визначено, що завданнями підготовчого провадження є: остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; з`ясування заперечень проти позовних вимог; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; вирішення відводів; визначення порядку розгляду справи; вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.

Як убачається із матеріалів справи, ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 08 листопада 2018 року відкрито провадження у справі за позовом ЛКП «Вулецьке» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Справу призначено до підготовчого судового розгляду. При цьому суд виходив, що форма і зміст заяви відповідає вимогам ст..ст. 175, 177 ЦПК України. До позовної заяви було долучено письмові докази, які позивач вважав за необхідне надати суду на підтвердження зазначеного в позовній заяві, а отже вважав надані суду докази достатніми.

03 грудня 2018 року від відповідача надійшли заперечення (відзив на позовну заяву), в яких він висловився проти наведених позивачем обставин та правових підстав.

Позивач, користуючись наданим йому процесуальним правом, 05 квітня 2019 року подав заперечення на відзив відповідача та клопотання про долучення доказів у відповідь на спростування заперечень відповідача щодо позову.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 16 вересня 2019 року підготовче засідання закрито, справу призначено до судового розгляду.

Так, за змістом ч.ч. 1, 2 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Водночас, в силу ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень; подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; ознайомлюватися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти; оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках; користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.

Положеннями ст. 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З наведеного слідує, що чинне процесуальне законодавство не забороняє подавати докази до початку розгляду справи по суті, тобто в підготовчому судовому засіданні.

Тому вважати, що докази подані позивачем у відповідь на заперечення відповідача щодо позову, з порушенням строку їх подання, підстав немає, оскільки такі подані в період перебування справи на стадії розгляду справи в попередньому судовому засіданні, до початку розгляду справи по суті.

Посилання скаржника на порушення розумності строків розгляду справи колегія суддів не приймає до уваги, оскільки п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 2 вересня 2010 року, «Смірнова проти України» від 8 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 2 листопада 2006 року, «Літоселітіс проти Греції» від 5 лютого 2004 року та інші).

Європейський суд з прав людини у своїй практиці виходить із того, що розумність тривалості судового провадження необхідно оцінювати у світлі обставин конкретної справи та враховуючи критерії, вироблені судом. Такими критеріями є: 1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; 2) поведінка заявника; 3) поведінка державних органів; 4) перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (Рішення «Бараона проти Португалії», 1987 рік, «Хосце проти Нідерландів», 1998 рік; «Бухкольц проти Німеччини», 1981 рік; «Бочан проти України», 2007 рік). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд вважає, що подана ОСОБА_1 апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення Франківського районного суду м. Львова від 27 липня 2020 року скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позову ЛКП «Вулецьке» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги в розмірі 8 690 грн 59 коп.

Керуючись ст. ст. 133, 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь позивача підлягають стягненню понесені останнім та документально підтверджені судові витрати, а саме судовий збір, сплачений за подання позову у розмірі 1 762 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 27 липня 2020 року скасувати та постановити нове.

Позов Львівського комунального підприємства «Вулецьке» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Львівського комунального підприємства «Вулецьке» заборгованість за житлово-комунальні послуги станом на 12 вересня 2018 року у розмірі 8 690 (вісім тисяч шістсот дев"яносто) гривень 59 копійок.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Львівського комунального підприємства «Вулецьке» судовий збір з розгляду справи у розмірі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) гривні 00 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 10 грудня 2020 року.

Головуючий

Судді