22-ц/804/816/20
242/3668/19

Головуючий у 1-й інстанції Коліщук З.М.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2020 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Попової С.А.,

суддів Зайцевої С.А., Ткаченко Т.Б.,

за участю секретаря Сидельнікової А.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області

на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 11 грудня 2019 року, ухвалене у складі судді Коліщук З.М., повний текст рішення складено 20 грудня 2019 року,

по цивільній справі

за позовом ОСОБА_1

до ДП «Селидіввугілля», Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області

про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В червні 2019 року позивач звернувся до суду із позовом до ДП «Селидіввугілля», Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області (далі за текстом Фонд), про відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок отримання двох виробничих травм і одного професійного захворювання:

- 05 липня 2002 року, працюючи в якості прохідника ДВАТ «Шахта 1/3 Новогродівська» ДХК «Селидіввугілля», отримав травму правої руки (закритий перелам правого проміню втиповому місті), що втілено в акті за формою Н-1 № 24 від 06.07.2002р. про нещасний випадок на виробництві; згідно довідки МСЕК серії 2-18 АВ № 008726 від 16.01.2003р. встановлено ступінь втрати професійної працездатності 25%;

- 02 березня 2016 року, працюючи на посаді прохідника ВП «Шахта «Росія» (на теперішній час «Шахта Котляревська») ДП «Селидіввугілля», отримав травму правої стопи та кисті, що зафіксовано актом за формою Н-1 № 2 про нещасний випадок на виробництві; за довідкою МСЕК серії АВ № 0046614 від 01.03.2017р. первинно встановлено ступінь втрати професійної працездатності в розмірі 30%, а також третя група інвалідності за трудовим каліцтвом;

- в період знаходження у трудових відносинах із відповідачем ДП «Селидіввугілля» ВП «Шахта «Котляревська» позивач отримав хронічні професійні захворювання за довідкою МСЕК серії 12 ААА № 066799 від 29.05.2018р. встановлена ступінь втрати професійної працездатності в розмірі 25%, а також безстрокова третя група інвалідності.

На теперішній час позивач не працює, є пенсіонером, інвалідом 3 групи. Проходив стаціонарне, амбулаторне лікування в Селидівській ЦМЛ, інституті медицини праці м.Київ і інших лікувальних закладах. Стан здоров`я його від отриманих на виробництві травм і захворювань постійно погіршується, порушився нормальний життєвий ритм, він відчуває фізичні болі та сильні душевні страждання, які зазнав у зв`язку з виробничим каліцтвом та ушкодженням здоров`я. Втрата працездатності та отримання інвалідності спричинили порушення його життєвих зв`язків та вимагає додаткових зусиль для організації його життя і лікування.

Вважає, що йому спричинено моральну шкоду:

- внаслідок отримання виробничої травми 05.07.2002р. і втрати працездатності в розмірі 25%, яку він оцінює в розмірі 30000грн.;

- виробничої травми 02.03.2016р. із втратою працездатності в розмірі 30%, оцінює в розмірі 40000грн;

- по хронічному професійному захворюванню, що спричинило втрату професійної працездатності в розмірі 25%, оцінює моральну шкоду в розмірі 30000грн.

Просив стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, що є правонаступником Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, якому була передана справа позивача, і на якого Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» покладено обов`язок відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я у процесі трудової діяльності: за травмування у 2002 році 30000грн., а з підприємства ДП «Селідіввугілля» за травмування у 2016 році і отримане хронічне професійне захворювання 70000грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 11 грудня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до ДП «Селидіввугілля», Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Селидіввугілля» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 25000грн.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 8500грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання з розподілом судових витрат.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції керувався ст.ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України та дійшов висновку, що неодноразове ушкодження здоров`я на виробництві (травми 2002 і 2016 року, професійне захворювання, констатоване у 2018 році) спричинило позивачу моральну шкоду, яка полягає в фізичному болю та у душевних стражданнях, що призвело до змін звичайного стану життя та потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зокрема, стягуючи моральну шкоду з Фонду за травму, отриману позивачем у 2002 році, суд застосовував Закон № 1105-XIV у редакції, діючої на час травмування і встановлення первинно часткової втрати позивачем професійної працездатності в обсязі 25%, який передбачав обов`язок Фонду соціального страхування України відшкодувати таку шкоду. Розмір відшкодування моральної шкоди визначений судом з урахуванням характеру ушкодження здоров`я, що є незворотнім, що з урахуванням принципів розумності і справедливості становить 8500грн. Ухвалюючи рішення, суд врахував відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18), від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди з Фонду.

В апеляційній скарзі Фонд посилається на те, що судом не враховано положення ч. 8 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999р. № 1105-ХІV в редакції Закону України від 28.12.2014р. № 77-VIII, що набув чинності 01.01.2015р., яким передбачено, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку. Пункт 1 ч. 2 ст. 10 цього Закону передбачає обов`язок страховик - Фонду, виплачувати тільки ті страхові виплати, які передбачені цим законом. Фонд не здійснює відшкодування моральної шкоди постраждалим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань. Ця стаття застосовується до всіх відповідних позовних вимог, заявлених після 01.01.2015р., незалежно від більш ранньої дати встановлення на підставі висновків МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Фонд не є особою, яка завдала моральної шкоди позивачу, і що має відповідати за даним позовом. З 01.01.2006р. застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві він нещасного випадку або професійного захворювання, були позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок ФССНВВПЗ. Покладання судом обов`язку по відшкодуванню моральної шкоди ОСОБА_1 по виробничій травмі 05.07.2002р. на управління, як правонаступника, безпідставні, оскільки позивач із заявою про відшкодування моральної шкоди до Фонду не звертався. Документи, на які посилається позивач, а саме довідка МСЕК зі встановлення позивачеві за травмою 2002 року 25% втрати професійної працездатності, акт про нещасний випадок на виробництві є документам, які підтверджують лише факт нещасного випадку на виробництві та встановлення в зв`язку з цим стійкої втрати професійної працездатності, і ніяким чином не можуть бути доказом заподіяння моральної шкоди. Суд не навів в рішенні мотиви, з яких він прийшов до висновку про стягнення на користь позивача 8500грн у відшкодування моральної шкоди; невірно надана оцінка глибині фізичних і щиросердечних страждань позивача у зв`язку з виробничою травмою 05.07.2002р.; не врахована залишкова працездатність, а також встановлення позивачеві МСЕК у 2018р. 10% втрати професійної працездатності, тобто стан здоров`я потерпілого покращився.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ДП «Селидіввугілля» (а.с. 147-148) просить рішення скасувати і відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на недоведеність моральних страждань позивача від травмувань і отриманого професійного захворювання, підтвердженням чого не можуть бути медичні виписки, бо вони не є достатніми доказами; недослідження судом належним чином матеріалів справи.

Рішення в частині стягнення моральної шкоди з ДП «Селидіввугілля» відповідачами не оскаржується і в цій частині відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України судом апеляційної інстанції не переглядається.

Процедура розгляду справи апеляційним судом

Враховуючи положення ч. 1 ст. 368 ЦПК України, розгляд даної справи, що є малозначною згідно із ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, здійснюється в порядку спрощеного провадження.

Справа розглядається в режимі відеоконференції за участю представника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області - Шашкова В.В., який підтримав доводи апеляційної скарги, за участю позивача ОСОБА_1 , який заперечував проти доводів скарги, та у відсутність повідомленого про дату і час розгляду справи представника співвідповідача - ДП «Селидіввугілля», від якого надійшла заява у змісті відзиву про вирішення справи у його відсутність. Неявка представника відповідача згідно із положеннями ч. 2 ст. 372 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Як встановлено судом обставини (в межах апеляційного оскарження судового рішення) і це підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 з 1998 року перебував у трудових відносинах із ДВАТ «Шахта 1/3 Новогродівська», працюючи машиністом гірничовиймальних машин (а.с. 39).

Під час роботи з позивачем 05.07.2002р. трапився нещасний випадок, що за актом форми Н-1 № 24 від 06.07.2002р., визнаний таким, що пов`язаний із виробництвом (а.с. 5-6), в результаті якого ОСОБА_1 отримав травму правої руки - (а.с. 5, 6).

Відповідно до висновку МСЕК № 008726 від 16.01.2003р. позивачу первинно було встановлено ступінь у 25% стійкої втрати професійної працездатності - з 16.01.2003р. (а.с. 7). Повторно за висновком МСЕК від 29.05.2018р. за трудовим каліцтвом від 05.07.2002р. визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 10%, та сукупно (за двома виробничими травмами і одним професійним захворюванням) 65% втрати професійної працездатності і 3 групу інвалідності безстроково (а.с. 15-16).

2. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши доводи апеляційної скарги і відзиву відповідача ДП «Селидіввугілля», колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Частинами 1-3 ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з частиною першою статті 1168 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

У пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в

цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до підпункту «е» пункту 1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» № 1105-XIV у редакції, чинній станом на час настання страхового випадку (липень 2002 року) та встановлення позивачеві втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом (січень 2003 року): у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні - грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

За положеннями, діючими на час встановлення позивачеві ступеню втрати професійної працездатності у зв`язку з травмою 2002 року, частини 3 статті 34 цьго Закону № 1105-XIV: моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом соціального страхування від нещасних випадків за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку. При цьому сума страхової виплати не може перевищувати двохсот розмірів мінімальної заробітної плати,

встановленої на день виплати, незалежно від будь-яких інших страхових виплат.

Отже, право потерпілого на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, Закон № 1105-XIV пов`язував з настанням страхового випадку (ч. 2 ст. 13, ч. 1 ст. 14).

Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці Закон № 1105-XIV було викладено у новій редакції, в тому числі змінено його назву: Закон України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що набрав чиннності з 01 січня 2015 року.

Так, відповідно до ч. 8 ст. 36 Закону № 1105-XIV в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII, на яку в обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається Фонд, відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України.

А ще раніше, 20.03.2007р. набрав чинності Закон № 717-V, згідно з яким був виключений підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону № 1105-XIV, а також інші приписи, які кваліфікували відшкодування моральної шкоди як страхові виплати.

У зв`язку із вищевказаними змінами до Закону № 1105-XIV з січня 2006 року відсутнє законодавче унормування права потерпілих від нещасного випадку на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду.

Але акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частини друга та третя статті 5 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17 (провадження № 14-288цс19) зазначено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Тобто спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону № 1105-ХІV повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності .

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.12.2018р. у справі № 210/5258/16-ц, від 23.01.2019р. у справі № 210/2104/16-ц, від 22.01.2020р. у справі № 219/72/17, від 12.02.2020р. у справі № 459/3304/16-ц, у справі 265/3910/16-ц, які слушно врахував суд при вирішенні цього спору.

Право на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з утратою 25 % професійної працездатності за виробничою травмою від 05.07.2002р. виникло у ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Враховуючи викладене, до спірних правовідносин слід застосовувати Закон № 1105-XIV (підпункту «е» пункту 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності») у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку 05.07.2002р. та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Фонд.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом застосовано нормативний акт, який втратив чинність, та що Фонд в особі Управління виконавчої дирекції не є належним відповідачем у справі, є безпідставними з точки зору встановлених ст. 5 ЦК України вищевизначених правил дії законів у часі.

Факт нещасного випадку на виробництві, що трапився із позивачем 05.07.2002р. і заподіяння йому у зв`язку з цим моральної шкоди підтверджується зібраними доказами, включаючи акт про нещасний випадок на виробництві, довідками МСЕК, зокрема від 16.01.2003р. про встановлення первинно позивачеві 25% втрати професійної працездатності.

Згідно із роз`ясненнями, які містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди (в оскаржуваній частині щодо обов`язків Фонду), суд першої інстанції правильно врахував характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, характер отриманого у 2002 році ушкодження правої руки у вигляді закритого переламу правого проміню в типовому місці в умовах виробництва, що безумовно потягло вимушені зміни звичайного стану життя і змусило його докладати додаткових зусиль для відновлення первісного стану і організації життя і побуту. Суд взяв до уваги наявні у справі докази, в тому числі і медичні документи, в достатньому обсязі вмотивував негативні наслідки для здоров`я і психологічного стану позивача у зв`язку із його травмуванням у 2002 році.

Присуджений з Фонду розмір відшкодування позивачеві немайнової шкоди в сумі 8500грн., базований судом на принципах розумності і справделивості, не перевищує визначеного ч. 3 ст. 34 Закону № 1105-XIV максимального розміру такого відшкодування (не більше двохсот розмірів мінімальної заробітної плати на день виплати), на який не впливає встановлення значно пізніше (у 2018 році) меншого ступеню втрати професійної працездатності.

Як повідомив позивач в суді апеляційної інстанції у зв`язку з отриманням виробничої травми руки у 2002 році йому моральна шкода не була відшкодована ані підприємством, ані Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві. Доказів у спростування цих відомостей відповідачами не надано.

Відтак, підстав для зміни визначеного судом першої інстанції розміру моральної шкоди не вбачається.

Оскільки судом першої інстанції в достатньому обсязі повно та всебічно з`ясовані обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, апеляційним судом не встановлено порушень судом першої інстанції при розгляді цієї справи вимог матеріального чи процесуального законів або неправильної оцінки досліджених по справі доказів, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 11 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 16 березня 2020 року.

Головуючий С.А.Попова

Судді С.А.Зайцевої

Т.Б.Ткаченко