Справа № 133/3232/18
Провадження № 22-ц/801/375/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сорока Д. В.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2020 рокуСправа № 133/3232/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачки Дубовомахаринецька сільська рада Козятинського району Вінницької області про визнання заповіту недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області у складі судді Сороки Д. В. від 15 листопада 2019 року (повний текст рішення складено 25 листопада 2019 року),

встановив:

21 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулася з цим позовом, за яким просила визнати недійсним заповіт від 17 лютого 2003 року, посвідчений секретарем Дубовомахаринецької сільської ради Козятинського району Вінницької області Павлюк Л. І., зареєстрований в реєстрі за № 55, складений від імені ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ім`я ОСОБА_2 .

На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що у 2001 році ОСОБА_3 склала заповіт, за яким земельну частку (пай) в землях колективної власності КСП «Дружба» с. Дубові Махаринці Козятинського району Вінницької області на випадок своєї смерті заповідала їй. У 2005 році ОСОБА_4 з постійного місця проживання в с. Дубові Махаринці Козятинського району Вінницької області переїхала на проживання до ОСОБА_1 в с. Сокілець Козятинського району Вінницької області, де померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_1 прийняла спадщину, подавши у встановлений законом строку заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори.

У березні 2014 року ОСОБА_2 зверталась з позовом до ОСОБА_1 , за яким просила визнати за нею право власності на земельну ділянку, отриману ОСОБА_3 у результаті приватизації земель колективної власності КСП «Дружба», посилаючись на складений на її ім`я заповіт ОСОБА_3 від 17 лютого 2003 року. ОСОБА_1 подала зустрічний позов про визнання цього заповіту нікчемним, як такого, що не був підписаний ОСОБА_3 .

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 17 жовтня 2014 року первісний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за нею в порядку спадкування після ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на земельну ділянку площею 2,53 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Дубовомахаринецької сільської ради Козятинського району Вінницької області, відповідно до державного акту серії ІІ-ВН № 011856, виданого 22 березня 2002 року. У зустрічному позові ОСОБА_1 відмовлено. В 2015 році ОСОБА_1 звернулась із відповідною заявою до органів Національної поліції, за результатами перевірки якої 30 червня 2017 року старшим слідчим Козятинського відділення поліції Калинівського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області була винесена постанова про закриття кримінального провадження. Цією постановою, зокрема встановлено, що згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи від 19 жовтня 2015 року № 1478/1479/15-21 у першому та другому примірниках оригіналів заповіту від 17 лютого 2003 року, за яким ОСОБА_3 заповіла належну їй земельну ділянку ОСОБА_2 , виконано не ОСОБА_3 , а іншою особою. У зв`язку з цим ОСОБА_1 подала заяву про перегляд рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 17 жовтня 2014 року за нововиявленими обставинами, за наслідками розгляду якої 09 січня 2018 року суд ухвалив нове рішення, яким у первісному позові ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно та її зустрічному позові про визнання заповіту нікчемним відмовив. На підставі цього рішення була скасована державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, що належала ОСОБА_3 , але нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину на цю ділянку ОСОБА_1 через наявність запису про реєстрацію заповіту від 17 лютого 2003 року, за яким ОСОБА_3 заповіла належну їй земельну ділянку ОСОБА_2 .

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 15 листопада 2019 року у позові відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позивачкою не доведено факту підписання оспорюваного заповіту не ОСОБА_3 , а іншою особою, тому що у справі немає висновку експерта, на який посилалася ОСОБА_1 . Крім того, нікчемність цього заповіту встановлена рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 09 січня 2018 року, яке набрало законної сили, а поданням цього позову ОСОБА_1 фактично намагається переглянути це рішення. Суд також прийшов до висновку, що позов подано із пропущенням строку позовної давності, але не застосовував наслідки її спливу через недоведеність позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати це рішення і ухвалити нове про відмову у позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалось на те, що факт підписання заповіту не ОСОБА_3 , а іншою особою встановлено рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 09 січня 2018 року, яке набрало законної сили, а тому в силу приписів частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) він не підлягав доказуванню, отже суд першої інстанції не мав підстав для висновку про недоведеність позовних вимог. Щодо висновку про сплив позовної давності, то вважала, що суд помилково визначив початок її перебігу із 2014 року часу коли вона довідалась про існування оспорюваного заповіту, а не з часу ухвалення рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 09 січня 2018 року, яким встановлено, що підпис у заповіті виконано не ОСОБА_3 , а іншою особою. Так само суд помилково прийшов до висновку про те, що подання цього позову є намаганням переглянути рішення від 09 січня 2018 року задля отримання бажаного для позивачки результату, тому що підставою цього позову є недійсність заповіту, складеного в 2003 році, через його невідповідність статтям 541, 543 Цивільного кодексу Української РСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин.

На апеляційну скаргу надійшов відзив третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Дубовомахаринецької сільської ради Козятинського району Вінницької області, за яким сільська рада просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, відповідно до встановлених обставин справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на таке.

Частинами першою третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на таке.

Відмовляючи у позові суд першої інстанції виходив, зокрема із того, що поданням цього позову ОСОБА_5 намагається здійснити перегляд рішення Козятинського міськрайонного суду від 09 січня 2018 року, яке набрало законної сили, а також із недоведеності позовних вимог через відсутність у матеріалах справи висновку експерта, на який посилалася ОСОБА_1 , як на доказ неналежності підпису ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в оспорюваному заповіті.

З таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, судове рішення, яке набрало законної сили, у спорі між тими самими сторонами має преюдиційне значення в частині установлених обставин справи, тобто подій і фактів, якими сторони обґрунтовували свої вимоги і заперечення і на підтвердження наявності або відсутності яких подавали відповідні докази, що вже були досліджені та оцінені судом. Натомість установлені судом правовідносини сторін та норми права, які до них застосував суд в іншій справі, не мають правового значення для суду, який розглядає позов, поданий з іншої юридичної підстави (норми матеріального права, яка регулює правовідносини сторін). Тобто, за наявності преюдиційного рішення при новому розгляді справи суд не вправі встановлювати фактичні обставини, які встановлені цим рішенням, але зобов`язаний встановити які саме правовідносини сторін у зв`язку із цими обставинам виникли і яка норма права до них підлягає застосуванню.

Однак, суд першої інстанції у своєму рішенні прийшов до протилежного висновку. Не дивлячись на те, що у рішенні від 09 січня 2018 року Козятинський міськрайонний суд Вінницької області установив, що у першому та другому примірниках оригіналів заповіту від 17 лютого 2003 року, за яким ОСОБА_3 заповіла усе належне їй на день смерті майно ОСОБА_2 , виконано не ОСОБА_3 , а іншою особою, вказав про недоведеність цієї обставини через відсутність у справі оригіналу або належним чином засвідченої копії висновку експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 19 жовтня 2015 року. Натомість, всупереч висновку Вінницького апеляційного суду, викладеного у постанові від 29 травня 2019 року за результатами перегляду ухвали Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 27 березня 2019 року про закриття провадження у справі, відповідно до якого підстави та предмети позовів у справі № 133/849/14-ц, у якій рішення Козятинського районного суду від 17 жовтня 2014 року набрало законної сили (за результатами перегляду за нововиявленим обставинами цього рішення Козятинський міськрайонний суд Вінницької області 09 січня 2018 року ухвалив нове рішення), і у справі, яка розглядається, не є тотожними, вказав, що подання цього позову є намаганням позивачки здійснити перегляд зазначеного рішення суду з метою отримання бажаного для себе результату.

Відповідно, суд першої інстанції всупереч приписам пунктів 3, 4 частини першої статті 264 ЦПК України у своєму рішенні не установив які правовідносини сторін випливають із обставин справи та яка норма права підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Так, оспорюваний заповіт було складено 17 лютого 2003 року.

Статтею п`ятою Цивільного кодексу України (далі ЦК України) встановлено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року (пункт 1 Прикінцевих та перехідних положень), а тому до правовідносин сторін підлягають застосуванню норми чинного на час складання оспорюваного заповіту Цивільного кодексу Української СРСР 1963 року (далі ЦК УРСР).

Згідно із частиною першою статті 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений (стаття 541 ЦК УРСР).

Відповідно до статті 543 ЦК УРСР, якщо заповідач внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за його дорученням у його присутності і в присутності нотаріуса або посадової особи, яка посвідчує заповіти, прирівнювані до нотаріально посвідчених (стаття 542 цього Кодексу), заповіт може підписати інший громадянин. При цьому зазначаються причини, з яких заповідач не міг підписати заповіт власноручно. Заповіт не може підписувати особа, на користь якої його зроблено.

Згідно з частиною першою статті 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Отже, оскільки заповіт від 17 лютого 2003 року, посвідчений секретарем Дубовомахаринецької сільської ради Козятинського району Вінницької області Павлюк Л. І., зареєстрований в реєстрі за № 55, складений від імені ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ім`я ОСОБА_2 , не відповідає вимогам статтей 541, 543 ЦК УРСР, як такий, що підписаний не ОСОБА_3 , а іншою особою, не містить зазначення особи, яка за дорученням заповідачки, здійснила його підписання та причини, з яких вона не могла підписати заповіт власноручно, він підлягає визнанню недійсним на підставі статті 48 ЦК УРСР.

Так само помилковим є і висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 не є особою, яка порушила право ОСОБА_1 , а тому вона не може відповідати за позовом, тому що в силу приписів частини другої статті 544 ЦК УРСР на підставі недійсного заповіту від 17 лютого 2003 року саме ОСОБА_2 набула право спадкування, зокрема й на земельну ділянку, на спадкування якої претендує ОСОБА_1 за заповітом ОСОБА_3 від 30 січня 2001 року.

Відповідно, визнання цього заповіту недійсним, тобто таким, що не створює правових наслідків, окрім тих, що пов`язані із його недійсністю (частина перша статті 59 ЦК УРСР), є способом відновлення права позивачки на спадкування за заповітом ОСОБА_3 від 30 січня 2001 року, а особою, яка це право не визнає, про що беззаперечно свідчить позиція ОСОБА_2 щодо предмета спору, зокрема після набрання законної сили рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 09 січня 2018 року, яким відмовлено у визнанні за нею права власності на спадкове майно ОСОБА_3 , є саме вона.

Щодо заяви представника відповідачки адвоката Сича С. М. про застосування наслідків спливу позовної давності, то апеляційний суд виходить із такого.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 262 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом частини другої п`ятої статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У заяві про застосування позовної давності представник відповідачки адвокат Сич С. М. вказував на те, що про порушення свого права ОСОБА_1 довідалась отримавши у 2014 році позовну заяву ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно, оскільки у своєму зустрічному позові вказала, що при візуальному порівнянні виявила неспівпадіння підписів ОСОБА_3 у заповіті, складеному 30 січня 2001 року на її ім`я, та заповіті від 17 лютого 2003 року, складеному на ім`я ОСОБА_2 .

Як видно із матеріалів справи, довідавшись про таке неспівпадіння ОСОБА_1 відразу подала зустрічний позов до ОСОБА_2 про визнання цього заповіту нікчемним. Під час розгляду справи вона не змогла через відсутність необхідних матеріалів для проведення судової почеркознавчої експертизи довести факт підписання заповіту від 17 лютого 2003 року не ОСОБА_3 , а іншою особою, у наслідок чого рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 17 жовтня 2014 року було задоволено позов ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно та відмовлено у її зустрічному позові про визнання заповіту нікчемним. Після цього вона звернулась із відповідною заявою щодо підроблення офіційного документу заповіту ОСОБА_3 від 17 лютого 2003 року до правоохоронних органів і отримавши 20 липня 2017 року постанову старшого слідчого Козятинського відділення поліції Калинівського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області від 30 червня 2017 року про закриття кримінального провадження, якою зокрема було встановлено, що згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи від 19 жовтня 2015 року № 1478/1479/15-21 в першому та другому примірниках заповіту від 17 лютого 2003 року, зареєстрованому в реєстрі нотаріальних правочинів Дубовомахаринецької сільської ради Козятинського району Вінницької області за № 55, складеному від імені ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ім`я ОСОБА_2 , підпис заповідача виконано не ОСОБА_3 , а іншою особою, ОСОБА_1 подала заяву про перегляд рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 17 жовтня 2014 року за нововиявленими обставинами, за наслідками розгляду якої цей же суд ухвалив 09 січня 2018 року нове рішення про відмову у позові ОСОБА_2 та зустрічному позові ОСОБА_1 .

Отже, впродовж усього часу з моменту, коли ОСОБА_1 довідалась про невідповідність підписів заповідачки ОСОБА_3 у заповітах, складених на її та відповідачки ОСОБА_2 ім`я, позивачка вживала заходів до захисту свого права на спадкування, зокрема й щодо встановлення особи, яка здійснила підроблення заповіту, а тому вважати не поважною причину пропущення строку позовної давності не можна.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що неправильно обраний ОСОБА_1 спосіб захисту свого цивільного права шляхом подання в 2014 році зустрічного позову до ОСОБА_2 про визнання заповіту нікчемним та втрачений у зв`язку із розглядом цієї справи час аж до набрання законної сили рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 09 січня 2018 року, ураховуючи вік та юридичну необізнаність позивачки, а також відсутність якісної правової допомоги не може вважатись недбальством співмірними із неможливістю захисту її права на спадкування.

Крім того, ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 04 липня 2019 року задоволено клопотання Дубовомахаринецької сільської ради Козятинського району Вінницької області про залучення її до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Згідно з частинами першою, четвертою та п`ятою статті 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

У заявах про залучення третіх осіб і в заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження (права та обов`язків) сільських рад визначені Главою 1, а їх виконавчих органів Главою 2 Розділу ІІ Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Таким чином, вступ у справу органу місцевого самоврядування сільської ради допускається у випадку, якщо рішення у справі може вплинути на її права та обов`язки, встановлені Конституцією України та законами України, а ухвала суду про залучення її в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, повинна містити зазначення цих прав або обов`язків із посиланням на конкретну норму закону, яким вони встановлені.

Проте, ухвала суду таких відомостей не містить, як і не містить заява Дубовомахаринецької сільської ради Козятинського району Вінницької області підстав для вступу у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачки.

Предметом спору у справі є визнання недійсним заповіту.

У пункті 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року міститься роз`яснення про те, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Нотаріуси (посадові особи органу місцевого самоврядування), що посвідчували правочин, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса (посадової особи органу місцевого самоврядування).

Позовна заява ОСОБА_1 обґрунтована тим, що підпис в оспорюваному заповіті виконано не заповідачкою, а іншою особою. Посилань на порушення під час посвідчення заповіту Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, інших нормативно-правових актів, що регулюють порядок нотаріального посвідчення угод вона не містить.

Наслідком задоволення позовних вимог є виключно припинення права ОСОБА_2 на спадкування за оспорюваним заповітом і, відповідно, відновлення права ОСОБА_1 на спадкування за заповітом ОСОБА_3 від 30 січня 2001 року. Тобто рішення у справі стосується лише прав і обов`язків сторін: позивачки ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_2 .

Після залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачки орган місцевого самоврядування Дубовомахаринецька сільська рада Козятинського району Вінницької області через свого представника адвоката Голівського В. В. фактично почала здійснювати функції представника відповідачки, зокрема подала: ряд клопотань про визнання письмових доказів неналежними (фактично вказуючи про їх недопустимість); заперечення на позовну заяву (процесуальна форма заперечення передбачена статтею 180 ЦПК України лише для відповідача); заяву про застосування позовної давності (що є виключним правом сторони у спорі згідно з частиною третьою статті 267 ЦК України).

Отже, допустивши до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачки Дубовомахаринецьку сільську раду Козятинського району Вінницької області, на права і обов`язки якої щодо сторін рішення вплинути не могло, суд порушив основоположні принципи цивільного судочинства рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальності сторін (пункт 1 частини першої статті 129 Конституції України, пункт 4 частини другої статті 2 ЦПК України), надавши безпідставні переваги відповідачці у здійсненні її процесуальних прав шляхом надання професійної правничої допомоги адвоката ОСОБА_6 у виді представництва інтересів ОСОБА_2 у непередбачений процесуальним законом спосіб.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 15 листопада 2019 року скасувати.

Позов задовольнити.

Визнати недійсним заповіт від 17 лютого 2003 року, посвідчений секретарем Дубовомахаринецької сільської ради Козятинського району Вінницької області Павлюк Л. І., зареєстрований в реєстрі за № 55, складений від імені ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ім`я ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , 704 (сімсот чотири) грн 80 к. у відшкодування судового збору, сплаченого за подання позовної заяви та 1057 (одну тисячу п`ятдесят сім) грн 20 к. за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

(Повний текст постанови складено 13 березня 2020 року)

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

Т. М. Шемета