Номер справи 237/6/20
Номер провадження 2/237/585/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.20 м. Курахове

Мар`їнський районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Кучко Я.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Махно Ю.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

за участю представника позивача ОСОБА_2 ,

за участю представника відповідача Дудко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Жовтневе» про розірвання договору оренди земельної ділянки, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Мар`їнського районного суду Донецької області з позовною заявою до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Жовтневе» (далі - СТОВ «Жовтневе») про розірвання договору оренди земельної ділянки.

В обґрунтування зазначених позовних вимог позивач зазначає наступне. 06 квітня 2018 року між СТОВ «Жовтневе» та ОСОБА_3 було укладено договір оренди землі. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивача ОСОБА_3 та позивач успадкував земельну ділянку, яка є предметом спірного договору оренди. На теперішній час позивач є власником земельної ділянки. 13 листопада 2019 року позивач взернувся до відповідача із листом про дострокове розірвання договору оренди да подальшу її передачу позивачу як власнику не пізніше 01 вересня 2020 року з урахуванням можливих фінансових витрат орендаря, пов`язаних із вирощуванням на цій землі сільськогосподарської культури збирання врожаю якої буде здійснюватись у 2020 році. 22 листопада 2019 року СТОВ «Жовтневе» відмовило похивачу як власнику земельної ділянки у підписанні додаткової угоди про припинення дії договору. В обґрунтування своєї відмови відповідач зазначає про намір отримання прибутку х земельної ділянки позивача та те, що діючим договором не передбачено його припинення у разі зміни власника. Позивач зазначає, що він як власник земельної ділянки має намір самостійно використовувати належну йому землю та отримувати прибток для своєї сім`ї. В обгрунтування підстав розірвання договору оренди землі позивач посилаєтясь на норму ст. 90 ЗК України згідно якої власник земельної ділянки має право самостійно господарювати на своїй землі. Щодо наміру використовувати належну позивачу земельну ділянку для вирощування сільськогосподарської продукції, то 11 грудня 2019 року позивач уклав договір про надання сільськогосподарських послуг.

Відповідач СТОВ «Жовтневе» подало до суду відзив на позовну заяву в якому зазначає, що в силу ввимог ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У п.п. 4.3.4 п. 4.3 договору оренди землі передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору та продовжує діяти на тих же умовах. Вказаний пункт договору є чинним та в установленому законом порядку недійсним не визнавався. Оскільки перехід права власності на земельну ділянку до іншої особи не є підставою для розірвання договору, то зазначені вимоги не підлягають задоволенню.

Позивач скористався своїм правом на подання до суду заяв по суті справи та надіслав на адресу суду відповідь на відзив в якому зазначає, у відповідності до п. «б» ч. 1 ст. 90 Земельного кодексу України власник земельної ділянки має право самостійно господарювати на своїй земельній ділянці. Крім того, позивач стверджує, що він підтвердив свій намір займатись сільським господарством на своїй земельній ділянці. Позивач стверджує, що у позові він не ставить за основу якості підстави для розірвання договору оренди землі факт зміни власника земельної ділянки. Позовні вимоги узгоджуються з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного суду України, зокрема: постанова ВСУ від 12 лютого 2020 року справа № 659/1054/18, постанова ВСУ від 16 травня 2018 року справа № 420/504/16 від 16 травня 2018 року, постанова ВСУ від 26 вересня 2018 року справа № 623/2953/16-ц, постанова ВСУ від 16 січня 2019 року № 420/550/16-ц, постанова ВСУ від 30 січня 2018 року по справі № 623/2422/16-ц.

Позивач та його представник у судовому засіданні наполягали на задоволенні позовних вимог у повному обсязі з підстав, що наведені в позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Як вбачається з копії договору оренди землі від 06 квітня 2018 року ОСОБА_3 (орендодавець) та СТОВ «Жовтневе» (орендар) досягли згоди про передачу оредодавцем земельної ділянки за кадастровим номером :04:000:1003 загальною площею 3,04 га в оренду СТОВ «Жовтневе» з терміном дії договору на десять років, договір діє з 05 квітня 2018 року. Орендна плата становить 5290,76 грн. на рік, що відповідає 5% від вартості земельної ділянки.

У пункті 4.3.3. вищезазначеного договору оренди землі сторони погодили, що перехід права власності на орендовану земельної ділянки до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи - Орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору оренди та продовжує діяти на тих же умовах.

Копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджується факт реєстрації речового права, а саме права оренди земельної ділянка за кадастровим номером :04:000:1003 загальною площею 3,04 га, орендодавцем є ОСОБА_3 , орендарем - СТОВ «Жовтневе».

З копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30 вересня 2019 року слідує, що після смерті ОСОБА_3 спадкоємцем спірної земельної ділянки за кадастровим номером :04:000:1003 загальною площею 3,04 га є ОСОБА_1 .

Право приватної власності на земельну ділянку за кадастровим номером :04:000:1003 загальною площею 3,04 га було зареєстровано за ОСОБА_1 , що встановлено судом з копії Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Позивач 13 листопада 2019 року звертався до СТОВ «Жовтневе» із пропозицією припинити договір оренди від 06 квітня 2018 року, що підтведжуєтясь відповідною копією заяви відповідача з додатком у вигляді угоди про дострокове розірвання договору оренди земельної ділянки від 06 квітня 2018 року.

На вказану пропозицію розірвати договір оренди земельної ділянки відповідачі відреагував відмовою з тих підстав, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку зберігає чинність для нового власника та укладаючи договір оренди землі на десять років товариство очікувало та очікує на отримання прибутку.

Як вбачається з копії договору про надання сільськогосподарських послуг від 11 грудня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було досягнуто згоди про надання останнім послуг по проведенню сільськогосподарських робіт, а саме: оранка, дискування, посів, транспортні послуги на земельній ділянці ОСОБА_1 за кадастровим номером :04:000:1003 загальною площею 3,04 га, які виконуються технікою ОСОБА_4 .

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на наявність в нього права власності на спірну земельну ділянку та вважає, що, оскільки статтею 90 Земельного кодексу України власник наділений правом самостійно господарювати на своїй землі, він, відповідно, може розірвати укладений раніше договір оренди землі. При цьому суд зауважує, що позивач у відповіді відзиві чітко зазначає, що зміна власника земельної ділянки є заявляється ним у якості підстави для розірвання договору.

З даного приводу суд зазначає, що у пункті «б» частини першої статті 90 ЗК України закріплено право власника земельних ділянок самостійного господарювання на землі.

Статтею 41 Конституції України закріплено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

При цьому розвиток суспільних правовідносин та ускладнення цивільного обігу об`єктивно зумовили виникнення також такого правового інституту як «зобов`язальне право», загальні положення якого закріплені в книзі п`ятій Цивільного кодексу України.

Так, за положеннями статей 509, 510, 526 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Загальними умовами зобов`язання є те, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (статті 525, 625 ЦК України).

Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

За змістом частини другої статті 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі» та іншими нормативно-правовими актами.

В розумінні статті 1 Закону України «Про оренду землі» під орендою землі слід розуміти засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Частино першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, ОСОБА_3 , будучи власником земельної ділянки, уклала договір оренди землі зі СТОВ «Жовтневе», реалізувавши свої правомочності власника з розпорядження правовою долею своєї власності та, відповідно надала СТОВ «Жовтневе» право обробляти земельну ділянку та отримувати з неї грошову вигоду на умовах оплатності такого використання у вигляді внесення орендних платежів.

Позивач, отримавши у спадок земельну ділянку, в силу вимог ч. 1 ст. 1216 ЦК України, набув не лише прав на вказане майно, до нього перейшли також і всі зобов`язання щодо спадкової маси.

Положеннями ч. 4 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» визначено, що прехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

Вказані законодавчі положення знайшли свій подальший розвиток і у договірному регулювання цивільних правовідносин між орендарем та орендодавцем, оформлених договором оренди землі від 06 квітня 2018 року за пунктом 4.3.3. якого сторони погодили, що перехід права власності на орендовану земельної ділянки до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи - Орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору оренди та продовжує діяти на тих же умовах.

Таким чином, факт спадкування земельної ділянки позивачем не породжує у собі підстав для дострокового розірвання договору оренди землі.

Одним із основоположних принципів цивільних правовідносин є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами третьою та четвертою статті 31 Закону України «Про оренду землі», який є спеціальним законом і має пріоритет перед іншими законами в застосуванні до спірних правовідносин, передбачено, що договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або договором.

Вказані положення закону знайшли свою деталізацію в договорі оренди землі від 06 квітня 2018 року в якому орендар та орендодавець спільно погодили між собою, що договір може бути розірваний за взаємною згодою сторін, тобто сторони передбачили неможливість розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку.

Вимога позивача розірвати договір оренди землі виключно через те, що він є власником земельної ділянки та бажає самостійно обробляти земельну ділянку не ґрунтується на вимогах закону та є прямим порушенням зобов`язальних правовідносин, виниклих між орендарем та орендодавцем та, протирічить самій суті укладеного договору оренди землі. При цьому суд зауважує, що позивачем не було порушено перед судом питання невиконання відповідачем взятих на себе обов`язків, знищення об`єкта оренди або наявності будь-яких інших законодавчо визначених підстав для розірвання договору оренди землі.

Стосовно посилань позивача на правові позиції, викладені у постановах суду Верховного суду від 12 лютого 2020 року справа № 659/1054/18, від 16 травня 2018 року справа № 420/504/16 від 16 травня 2018 року, від 26 вересня 2018 року справа № 623/2953/16-ц, від 16 січня 2019 року № 420/550/16-ц, від 30 січня 2018 року по справі № 623/2422/16-ц то суд зазначає наступне.

Як вбачається зі змісту вказаних рішень суду касаційної інстанції судом було підтримано позицію про можливість одностороннього розірвання договорів оренди землі, проте у всіх без винятку випадках можливість такого розірвання була встановлена судом з врахуванням того, що при укладенні спірних договорів оренди землі сторони погоджували у їх змісті відхід від типового регулювання орендних правовідносин та зазначали про можливість розірвати договір в односторонньому випадку.

Суд наголошує, що всі договори оренди землі, які були предметом перегляду суду касаційної інстанції, передбачали у своєму змісті можливість одностороннього розірвання договорів оренди землі без необхідності волевиявлення контрагента.

Отже правові висновки, наведені у вказаних постановах суду касаційної інстанції зроблені останнім на підставі фактичних обставин справ, що відмінні від тих, що виникли в межах розгляду даної цивільної справи за позовом ОСОБА_1 , оскільки спірний договір оренди землі, що був укладений з СТОВ «Жовтневе» чітко визначає можливість розірвання договору оренди лише за взаємною домовленістю сторін, що, виходячи з граматичного тлумачення словосполучення «взаємною згодою» є протилежним «односторонньому розірванню» та, відповідно, виключає можливість розірвання договору лише за волевиявленням однієї зі сторін.

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позивачем вимог про одностороннє розірвання договору оренди землі лише з тієї підстави, що позивач є власником земельної ділянки та бажає самостійно її обробляти, оскільки законодавець допускає можливість розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку лише у разі, якщо це передбачено умовами такого договору

Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Жовтневе» про розірвання договору оренди земельної ділянки - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду через Мар`їнський районний суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 04 грудня 2020 року

Суддя Я.Ю. Кучко