Провадження №2-о/523/444/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" грудня 2020 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючої судді - Середи І.В.,

за участі секретаря - Щербан О.Д.,

заінтересованої особи - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №9 в м.Одесі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 подала до Суворовського районного суду м.Одеси заяву про видачу обмежувального припису, заінтересована особа: ОСОБА_2 , строком на шість місяців, стосовно ОСОБА_2 , яким визначено наступні тимчасові обмеження його прав, а саме:

-усунути перешкоди у користуванні майном, особистої приватної власності заявниці, та повернути комод світло-коричневий, холодильник Едінбург білий, інголятор компресорного типу, ікона, матрац, дитячі фото ОСОБА_3 , медична література та конспекти, постільна білизна сірого кольору, електричний блендер, мультиварка Redmond, жіночі речі та взуття, дитячі речі ОСОБА_3 , три синтепонові ковдри, мобільний телефон Samsung Note 10+,

-заборонити наближатися на відстань 1 км до місця проживання (перебування), роботи, інших місць частого відвідування заявниці,

-заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати заявницю, якщо вона за власним бажанням перебуває у місцях, невідомих кривднику, переслідувати її та її дитину ОСОБА_3 , в будь-який спосіб спілкуватися з ним,

- заборонити вести листування, телефонні переговори з заявницею або контактувати з нею через інші засоби зв`язку і через третіх осіб.

В обгрунтування вимог ОСОБА_1 вказувала на те, що ОСОБА_2 є її колишнім чоловіком. Спільне життя не склалося, після постійних скандалів, сварок, образ та погроз з його боку, зникла взаємоповага і взаєморозуміння. ОСОБА_2 вчиняє по відношенню до заявниці домашнє психологічне насильство, що знайшло відображення у постійних словесних образах з використанням нецензурної лайки, погрозах спалити належний мені приватний будинок, насиллю. За фактом вчинення домашнього насильства, заявниця в поліцію не зверталась, у зв`язку з постійними погрозами фізичного насилля.

03.12.2020 року заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд

В судове засідання заявниця не з`явилася, викликалась належним, в матеріалах справи є заява про розгляд справи у її відсутність.

Заінтересована особа ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти зазначених заявником обставин та пояснив, що йому взагалі всеодно як буде вирішено справу, заявницю бачив останній раз в серпні 2020 року. Після того як ОСОБА_1 була порушена подружня вірність, бачитись з нею в нього немає бажання. На даний момент уже 3 місяці проживає з іншою жінкою та ніяким чином не контактує з заявницею. Окрім того, речі, які були зазначені заявницею як такі, що знаходяться у приміщенні заінтересованої особи (окрім матраца), були вивезені нею на вантажній машині. Ніяких перепон, щодо вивезення належних ОСОБА_1 речей не чинив. Якийсь час він користувався вказаним телефоном, однак повернув його заявнику.

Заслухавши заінтересовану особу дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що заява не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

В ході розгляду справи судом встановлено, що з 12.02.2020 року сторони знаходяться в зареєстрованому шлюбі, згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Приморським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), актовий запис №215. (а.с.4)

Як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання/перебування фізичної особи на території м. Одеси від 22.04.2020 р., заявник ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору №0 між АТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_4 був укладений договір споживчого кредиту на придбання мобільного телефону «Sumsung Galaxy Note 10+». (а.с.7)

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон).

Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Крім вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спірних правовідносин підлягають застосуванню правила СК України.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Такий висновок зробив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року по справі № 756/2072/18, у постанові від 04.12.2019 по справі № 607/10122/19).

Згідно з вимогами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Як визначено в ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За нормами ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з вимогами ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

За нормами ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

З огляду на встановлені судом обставини, пояснень заінтересованої особи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її заяви про видачу обмежувального припису. До такого висновку суд дійшов через відсутність доказів, на підставі яких можна було б встановити як вчинення домашнього насильства так і для вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису. Також не знайшла свого підтвердження вимога щодо усунення перешкод в користуванні майном та його поверненні, оскільки також не надано доказів які підтверджують як наявність у ОСОБА_2 такого майна так і перешкоди у поверненні.

Керуючись ст.ст.76-81,258-259,263,265,268,273, 350-1-350-6, 354-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Повне рішення складено 09.12.2020 р.

Суддя: