Єдиний унікальний номер справи 485/119/20 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
Провадження № 22-ц/812/518/20
П О С Т А Н О В А

іменем України

16 березня 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

переглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_2 , ухвалу Снігурівського районного суду Миколаївської областівід 03 лютого 2020 року, постановлену за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Снігурівська філія комунального підприємства Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, -

у с т а н о в и л а :

03 лютого 2020 року ОСОБА_1 подав до Снігурівського районного суду Миколаївської області заяву про встановлення факту належності йому правовстановлюючого документу, а саме, свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння за АДРЕСА_1 , яке видане 25 грудня 1965 року, на підставі рішення виконавчого комітету Снігурівської Ради депутатів трудящих № 23 від 10 грудня 1965 року, та має пошкодження у частині написання назви вулиці, на якій розташована будівля, та прізвища власника, що перешкоджає проведенню державної реєстрації домоволодіння, як того вимагає чинне законодавство України.

Заяву обґрунтовував наступним.

19 грудня 2019 року він звернувся до державного реєстратора Снігурівської районної державної адміністрації з заявою про державну реєстрацію права власності на належне йому домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , на підтвердження чого надав до реєстраційного органу назване вище Свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння.

23 грудня 2019 року він отримав рішення №50399802 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, підставою чого реєстратор назвав, надання ним пошкодженого правовстановлючого документу, що не дає змоги однозначно тлумачити його зміст.

Посилаючись на наведене, просить заяву задовольнити.

Ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 03 лютого 2020 року, заяву ОСОБА_1 було передано за підсудністю до Стрийського міськрайонного суду Львівської області, за зареєстрованим місцем проживання заявника.

ОСОБА_1 , діючи через свого представника ОСОБА_2 , подав на цю ухвалу апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, просив її скасувати, а заяву, з доданими до неї матеріалами, повернути до Снігурівського районного суду Миколаївської області.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про передачу заяви ОСОБА_1 до Стрийського міськрайонного суду Львівської області, суддя Снігурівського районного суду Миколаївської області, виходив з того, що за правилами цивільно-процесуального законодавства, вона повинна розглядатися районним судом, за зареєстрованим місцем проживання заявника, а не судом, за місцем знаходження нерухомого майна, як вважав заявник.

Оскільки ОСОБА_1 зареєстрований в АДРЕСА_3 АДРЕСА_4 , правосуддя в якому, за територіальністю, відправляє Стрийський районний суд, то і його заяву повинен вирішувати саме названий суду, а не Снігурівський районний суд Миколаївської області, як того бажав заявник.

Колегія судової палати Миколаївського апеляційного суду у повній мірі погоджується з такими обставинами, встановленими судом 1 інстанції, його висновки щодо них та вчинення оскарженої процесуальної дії, вважає вірними, законними та обґрунтованими.

Так, право на ефективний судовий захист закріплено у ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), Першому протоколі та протоколах №№ 2,4,7 та 11 до Конвенції, яку ратифіковано Законом «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2,4,7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

За п. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним та безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий суд, передбаченого ст. 6 Конвенції, тлумачить вказану статтю, як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає передусім те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на звернення до суду.

Згідно зі статтею 8 Закону № 2453-VI ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Статтею 107 ЦПК встановлено, що всі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються судами першої інстанції, якими є районні, районні у містах, міські та міськрайонні суди. Тому законодавчі акти, які по-іншому визначають суди першої інстанції щодо певних цивільних справ (наприклад, стаття 25 Закону України від 3 березня 1998 року № 137/98-ВР "Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)", відповідно до частини третьої статті 2 ЦПК не можуть бути застосовані. У разі надходження заяви до передбаченого такими актами законодавства суду ця заява повертається особі, яка її подала, на підставі статті 115 та пункту 4 частини третьої статті 121 ЦПК.

Також суди повинні виходити з того, що правила підсудності справ у цивільному судочинстві можуть визначатися лише процесуальним законом (Рішення Конституційного Суду України від 27 березня 2002 року № 7-рп/2002 (справа щодо актів про обрання/призначення суддів на посади та про звільнення їх з посад); від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб); від 22 червня 2004 року № 13-рп/2004 (справа про Дисциплінарний статут прокуратури України)).

Питання про підсудність справ визначається ЦПК, зокрема: розділом II - щодо справ наказного провадження; главою 1 розділу III - щодо справ позовного провадження; розділом IV - щодо справ окремого провадження; розділами VI, VII - щодо заяв (скарг) стягувача, боржника, інших учасників виконавчого провадження, заяв (подання) державного виконавця з питань, пов`язаних з виконанням судових рішень; главами 1 і 2 розділу VII-1 - щодо заяв про оскарження рішень третейських судів та про видачу виконавчих листів на примусове виконання рішень третейських судів; главами 1 і 2 розділу VIII - щодо клопотань про визнання, звернення до виконання рішень іноземних судів; статтею 404 - щодо заяв про відновлення втраченого судового провадження; статтею 414 - щодо справ за участю іноземних осіб.

Якщо інше не встановлено ЦПК, позови пред`являються: до фізичної особи - до суду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування; до юридичної особи - за її місцезнаходженням (стаття 109 ЦПК), яке стосовно фізичної особи визначається відповідно до положень статті 29 ЦК і статті 3 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", а щодо юридичної особи - за положеннями статті 93 ЦК.

При вирішенні зазначених питань суди також мають враховувати роз`яснення, що містяться в Рішенні Конституційного Суду України від 14 листопада 2001 року № 15-рп/2001 (справа щодо прописки).

Не є місцем проживання фізичної особи місце, в якому вона знаходиться під вартою у вигляді запобіжного заходу, місце, в якому особа відбуває покарання у виді позбавлення волі за вироком суду, місце, в якому особа знаходиться на стаціонарному лікуванні. Позови до таких осіб пред`являються за останнім місцем проживання до взяття під варту чи до поміщення до медичного закладу.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, лише у разі, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Згідно з ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до частини 1 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» документами, до яких вносяться відомості про місце проживання, є паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист.

Як встановлено суд 1 інстанції, ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_2 подав до Снігурівського районного суду Миколаївської області заяву про встановлення факту належності йому правовстановлюючих документу.

В ній він зазначав, що 19 грудня 2019 року звернувся до державного реєстратора Снігурівської районної державної адміністрації, з метою державної реєстрації права власності на належне йому домоволодіння, розташоване за адресою:, АДРЕСА_2 . На підтвердження права власності, заявником було надано до реєстраційного органу, Свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння за АДРЕСА_1 , видане йому 25 грудня 1965 року, Снігурівським бюро технічної інвентаризації, на підставі рішення виконкому Снігурівської ради державних депутатів №23 від 10 грудня 1965 року (а.с.15-16).

23 грудня 2019 року він отримав рішення №50399802 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, підставою чого зазначено, що заявником надано пошкоджений правовстановлюючий документ, що не дає реєстратору змоги однозначно тлумачити його зміст (а.с.9).

Бажаючи захистити своє право на будинок, заявник подав вказану заяву до суду за місцем свого фактичного проживання.

При цьому, в заяві місцем свого фактичного проживання він назвав буд. АДРЕСА_2 (а.с. 5 зв.), а зареєстрованим місцем проживання - АДРЕСА_5 (а.с. -5) .

У зв`язку з цим та відповідно до розділу IV ЦПК України - щодо справ окремого провадження, ОСОБА_1 повинен був подати дану заяву за зареєстрованим місцем свого проживання, тобто до Стрийського районного суду Львівської області.

Оскільки заявник помилково подав заяву до Снігурівського районного суду Миколаївської області, то названий суд зобов`язаний був виправити допущену помилку та передати заяву, з доданими до неї матеріалами до належного за підсудністю районного суду, що той вірно і вчинив.

Іншого з наявних матеріалів не вбачається і не доведено стороною заявника.

За такого, підстав для задоволення апеляційної скарги немає і її слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 379, 382 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Снігурівського районного суду Миколаївської області від 03 лютого 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 16 березня 2020 року.