Постанова

Іменем України

25 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 331/8323/17

провадження № 61-4972св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Головне управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області на постанову Запорізького апеляційного суду у складі колегії суддів:

Крилової О. В., Кухаря С. В., Онищенко Е. А., від 12 лютого 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області про визнання наказу про звільнення протиправним, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі наказу відповідача

від 03 квітня 2012 року № 8-к вона з 05 квітня 2012 року працювала на посаді начальника Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини. Наказом відповідача від 23 листопада 2017 року № 199-к її звільнено з роботи на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України (систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку). Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки обов`язки та завдання, які покладені на неї посадовою інструкцією, вона виконувала та виконує належним чином. Жодного факту неналежного виконання нею обов`язків за період роботи в займаній посаді встановлено не було, нею не допускалось будь-якого порушення вимог посадової інструкції чи трудової дисципліни. Вказує, що видання оскаржуваного наказу про звільнення вчинено безпідставно, з порушенням порядку застосування дисциплінарних стягнень, а сам наказ є протиправним та підлягає скасуванню.

Ураховуючи наведене, позивач просила суд визнати протиправним та скасувати наказ від 23 листопада 2017 року № 199-к про звільнення її з роботи, поновити її на посаді начальника Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу; рішення про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу допустити до негайного виконання.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя у складі судді

Антоненко М. В. від 14 вересня 2018 року у задоволенні позову

ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 допущено систематичне невиконання з її вини покладених на неї обов`язків, що підтверджується належними та допустимими доказами, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 12 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 вересня 2018 року скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення ОСОБА_1 .

Визнано таким, що не відповідає закону та скасовано наказ

від 23 листопада 2017 року про звільнення ОСОБА_1 та поновлено її на посаді начальника Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини.

Стягнуто з Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 152 832,96 грн з наступним вирахуванням з цієї суми податків та обов`язкових платежів.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що наказ про звільнення позивача не надає підстави для висновку про те, що сукупність порушень, які нібито мали місце і зазначені у цьому наказі, мали місце після застосування до позивачки дисциплінарного стягнення у вигляді догани в травні 2017 року. Зокрема, частина з перелічених у наказі порушень мала місце до притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності у травні 2017 року, частина з зазначених у наказі виявлених проступків мала місце поза межами притягання до дисциплінарної відповідальності, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про дотримання відповідачем норм трудового законодавства при звільненні позивача з роботи. За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивача та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі Головне управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що наказ про звільнення позивача з роботи є законним, у ньому вказані усі порушення, допущені працівником, які мали систематичний характер, до позивача застосовувалися заходи дисциплінарного впливу, які виявилися безрезультатними. Апеляційний суд підійшов поверхнево до дослідження матеріалів цієї справи, докази досліджував не ретельно, безпідставно, необґрунтовано надав перевагу голослівним доказам позивача, у зв`язку з чим дійшов помилкових висновків та постановив судове рішення, яке не відповідає закону.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 березня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та зупинено виконання постанови суду апеляційної інстанції в частині, що не підлягає негайному виконанню, до закінчення касаційного провадження.

16 квітня 2019 року справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 , відповідно до наказу Головного управління ветеринарної медицини в Запорізькій області від 03 квітня 2012 року № 8-к переведена на посаду начальника Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини та з 05 квітня 2012 року працювала на зазначеній посаді.

Відповідно до посадової інструкції начальника Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини, затвердженої 01 жовтня 2014 року начальником головного управління ветеринарної медицини в Запорізькій області, начальник лікарні керує діяльністю лікарні, її структурними підрозділами. Організовує роботу лікарні та інших структурних підрозділів, розподіляє обов`язки між спеціалістами ветеринарної медицини і затерджує посадові інструкції працівників лікарні. Організовує роботу спеціалістів щодо виконання наказів, постанов, правил та інструкцій з питань ветеринарної медицини, планів протиепізоотичних заходів, попередження і ліквідації захворювань тварин заразними хворобами.

Начальник лікарні несе відповідальність: за неналежне виконання або невиконання своїх посадових обов`язків, передбачених цією інструкцією, - в межах, визначених діючим трудовим законодавством; за правопорушення, здійснені в процесі виконання своєї діяльності, - в межах, визначених діючим адміністративним, кримінальним та цивільним законодавством України; за нанесені матеріальні збитки - в межах трудового законодавства; за збереження і правильне використання товарно-матеріальних цінностей, що знаходяться в його розпорядженні; за невиконання правил трудового законодавства, техніки безпеки, пожежної безпеки, вимог з охорони праці як ним самим так і працівниками йому підлеглими.

Начальник лікарні одержує матеріали для роботи від головного управління ветеринарної медицини в Запорізькій області, управління ветеринарної медицини в м. Запоріжжі; представляє підготовлені матеріали начальнику управління у встановлені законодавством терміни; у межах своїх повноважень співпрацює з місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, з іншими підрозділами, а також підприємствами, установами, організаціями і громадянами; готує документи індивідуально або спільно з іншими працівниками лікарні або інших органів, у відповідності до рішення голови Державного комітету ветеринарної медицини України.

(пункти 3.1, 3.4, 3.17, 5.1., 5.2 -5.4, 5.7, 6.1 - 6.4 посадової інструкції).

Наказом Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області від 25 травня 2017 року ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді оголошення їй догани за неналежну організацію роботи Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини та її структурного підрозділу - Державної лікарні ветеринарної медицини Комунарського району, невиконання посадових обов`язків щодо організації контролю виконання у підпорядкованих підрозділах і особисто допущені порушення фінансового та податкового законодавства.

Відповідно до наказу від 23 листопада 2017 року № 199-к, виданого начальником Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області Шершнєвим В. П., « ОСОБА_1 04 жовтня

2017 року звільнити з посади начальника Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини, згідно з пунктом 3 статті 40 Кодексу законів про працю України». Підставою для застосування дисциплінарного стягнення зазначено наступне: довідка від 05 вересня 2017 року про результати планової виїзної оцінки діяльності Управління Держпродспоживслужби в м. Запоріжжі, Запорізькій міській державній лікарні ветеринарної медицини та її структурних підрозділах з питань виконання Законів України «Про основні засади державного нагляду (контролю) в сфері безпечності харчових продуктів та ветеринарії», «Про ветеринарну медицину», «Про основні принципи та вимоги до безпечності та якості харчових продуктів», «Про забезпечення санітарно-епідемічного благополуччя населення», «Про звернення громадян» та інших нормативних документів, у тому числі з питань ведення бухгалтерського обліку та звітності, стану управління державним майном та збереження активів, ідентифікації та реєстрації тварин, кадрової роботи, ведення санітарно-просвітницької роботи та діловодства, за період з 2-го кварталу 2014 року для Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини та її структурних підрозділів; з 2-го кварталу 2016 року для управління Держпродспоживслужби в м. Запоріжжі по теперішній час від 05 вересня 2017 року; протокол наради начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області від 29 вересня 2017 року

№ 33».

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірвано в разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо раніше до нього застосовувались заходи дисциплінарного стягнення.

Отже для припинення трудових правовідносин з кожної конкретної підстави існує спеціальний порядок, якого роботодавець зобов`язаний дотримуватись для того, щоб звільнення було законним.

Звільнення працівника на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення, а тому при звільненні з цієї підстави роботодавець зобов`язаний дотримуватись порядку притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, а також положень статті 43 КЗПП України (отримання роботодавцем попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації), якщо працівник є членом профспілкової організації.

До застосування дисциплінарного стягнення роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення (частина перша статті 149 КЗпП України). При цьому якщо працівник відмовляється надати таке пояснення, це не буде перешкодою для застосування стягнення, у тому числі й у формі звільнення за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України - за таких обставин просто складається акт.

Підставою звільнення працівника за систематичне невиконання працівником своїх трудових обов`язків без поважних причин (пункт 3 частини першої статті 40 КЗпП України) є чергове конкретне порушення трудової дисципліни чи невиконання (неналежне виконання) покладених на нього трудових обов`язків, а не узагальнюючий висновок роботодавця про те, що «встановлено чисельні порушення».

Отже, для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України необхідна сукупності таких умов: конкретний факт порушення (дія чи бездіяльність); порушення стосується лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним, тобто не першим, і якщо до працівника протягом року вже було застосовано дисциплінарне стягнення; з моменту виявлення порушення до накладення дисциплінарного стягнення минуло не більше місяця.

У справах, в яких оспорюється незаконне притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення, саме роботодавець повинен довести, що застосування таких заходів стягнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Згідно зі статтею 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

При розгляді судами справ щодо накладення дисциплінарних стягнень судам необхідно з`ясувати, у чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом для накладення стягнення, чи дотримані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи враховувались обставини, за яких вчинено проступок тощо.

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Установивши, що в наказі про звільнення позивача від 23 листопада

2017 року не зазначено, за які конкретні порушення до позивача застосовано найсуворіший вид дисциплінарного стягнення, а під час розгляду справи вчинення таких порушень відповідачем не доведено, тому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що звільнення ОСОБА_1 відбулось із порушенням вимог статті 40 КЗпП України, що є підставою для визнання протиправними та скасування оскаржуваного наказу та поновлення позивача на роботі.

Суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку указаним в наказі про звільнення неналежним виконанням позивачкою своїх посадових обов`язків, та правильно зазначив, що з численних порушень, зазначених у довідці, у яких звинувачена позивачка, мали місце такі, які знаходяться за межами строку притягнення до дисциплінарної відповідальності (за період

з 2012 по 2016 роки), деякі з зафіксованих порушень мали місце до першого притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності у травні 2017 року (зокрема порушення позивачем фінансового та податкового законодавства), а відтак не становлять систему порушень, позаяк систематичним порушенням вважається таке, яке вчинено після притягнення працівника до відповідальності та полягає у тому, що незважаючи на застосування дисциплінарного стягнення, працівник знову скоїв порушення.

Крім того, аналогічні обставини стали підставою для винесення відповідачем наказу від 04 жовтня 2017 року про звільнення позивача за пунктом

3 частини першої статті 40 КЗпП України, який було визнано незаконним та скасовано рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя

від 17 листопада 2017 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 15 січня 2019 року та постановою Верховного Суду

від 11 грудня 2019 року (справа № 331/6999/17-ц). У цих судових рішеннях суди установлено, що притягнувши позивача до дисциплінарної відповідальності відповідач в цьому випадку не навів конкретні факти невиконання чи неналежного виконання позивачем, саме з її вини обов`язків визначених у посадовою інструкцією, а також зазначив факти, які не відповідають дійсності.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Посилання в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що наказ про звільнення позивача з роботи є законним, у ньому вказані усі порушення, допущені працівником, які мали систематичний характер, до позивача застосовувалися заходи дисциплінарного впливу, які виявилися безрезультатними, є необґрунтованими, оскільки суд надав належну оцінку цьому наказу і правильно вважав, що з його змісту не вбачається допущення позивачем конкретних порушень посадових обов`язків після застосування до неї заходів дисциплінарного впливу та вказані порушення, які були вчинені зі спливом значного часу та які знаходяться за межами строку притягнення до дисциплінарної відповідальності.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Приймаючи постанову про поновлення позивача на роботі, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у розмірі, який визначено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України

від 08 лютого 1995 року № 100.

Посилання в касаційній скарзі на неповне найменування відповідача, з якого стягується середній заробіток за час вимішеного прогулу, не може бути підставою для скасування судового рішення, а є підставою для виправлення описки відповідно до статті 269 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд підійшов поверхнево до дослідження матеріалів цієї справи, докази досліджував не ретельно, безпідставно, необґрунтовано надав перевагу голослівним доказам позивача, у зв`язку з чим дійшов помилкових висновків та постановив судове рішення, яке не відповідає закону, не заслуговує на увагу, оскільки не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не допускаються.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області залишити без задоволення, а постанову Запорізького апеляційного суду від 12 лютого 2019 року - без змін.

Поновити виконання постанови Запорізького апеляційного суду

від 12 лютого 2019 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович