ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

10 березня 2020 року

м. Харків

Справа № 2027/13773/2012

Провадження № 22-ц/818/1791/20

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Хорошевського О.М.,

суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участі секретаря - Брулевича В.В.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Харківської міської ради

особа яка не приймала участі у справі - Приватне акціонерне товариство «Проектно-конструкторського технологічного експериментального інституту машинобудування»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою у за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Проектно-конструкторського технологічного експериментального інституту машинобудування» на рішення Московського районного суду міста Харкова від 14 вересня 2012 року, постановленого суддею Сиротниковим Р.Є.,за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності на нежитлові будівлі,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2012 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом в якому вона просила визнати право власності на нежитлові будівлі.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що вона за власні кошти побудувала нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 . З огляду на те, що будівництво виконано без проекту вона не має можливості оформити права на нерухомість належним чином.

У зв`язку із чим просила позов задовольнити.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 14 вересня 2012 року визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 , літ. «Б-1»загальна площа якої складає 99,5 кв.м., на нежитлову будівлю по АДРЕСА_2 літ. «Б-1» загальна площа якої складає 38,5 кв.м., на нежитлову будівлю по Новаторському в`їзду, 1/3 літ. «В-1»загальна площа якої складає 63,1 кв.м., на нежитлову будівлю по АДРЕСА_3 , літ. «Б-1»складає 64,3 кв.м.

В апеляційній скарзі ПрАТ «Проектно-конструкторського технологічного експериментального інституту машинобудування», в особі Коваленко Наталії Олександрівни просить вказане рішення суду першої інстанції скасувати в частині визнання права власності за ОСОБА_1 права власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 , літ. «Б-1», загальна площа якої складає 64,3 кв.м. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на неповне з`ясування судом всіх обставин справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно технічного звіту з кадастрової зйомки земельної ділянки ПрАТ «Проектно-конструкторського технологічного експериментального інституту машинобудування» ( далі ПрАТ «ПТІмаш»), виконаного ФОП ОСОБА_2 у 2019 рці, зазначена нежитлова будівля по АДРЕСА_1 , літ. «Б-1», загальна площа якої складає 64,3 кв.м., знаходить на земельній ділянці площею 1,7032 га, наданій у постійне користування ВАТ «ПТІмаш» (нині ПрАТ «ПТІмаш») для експлуатації та обслуговування адміністративних, виробничих та допоміжних будівель і споруд на підставі рішення виконкому Харківської міської ради народних депутатів № 180 від 12.03.1997 року. Суд першої інстанції визнавши право власності на нежитлова будівлу по АДРЕСА_1 , літ. «Б-1» позбавило апелянта визначених ст. 93 Земельного кодексу України прав на відповідну частину земельної ділянки, зайняту такою будівлею. Судом не було з`ясовано приналежності земельної ділянки під спірним об`єктом та не залучено до участі у справі ПрАТ «ПТІмаш». Позивачем не було надано доказів щодо дотримання встановленої законодавством процедури будівництва або звернення її до відповідних уповноважених органів.

Представник Харківської міської ради надав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати, ухвалити нове про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Відзив мотивований тим, що позивачем не надано доказів про наявність дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва об`єктів та вводу їх в експлуатацію у встановленому законом порядку. Крім того судом не встановлено, чи зверталася позивачка у передбаченому законом порядку до компетентних органів для оформлення своїх прав на спірне нерухоме майно. Вказує, що доказів наявності права власності, права користування земельною ділянкою або суперфіцію у позивача матеріали справи не містять.

Рішення суду оскаржується в частині визнання права власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 , літ. «Б-1», загальна площа якої складає 64,3 кв.м., у зв`язку із чим переглядається лише в цій частині.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши вимоги та доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що нежитлова будівля по АДРЕСА_1 , літ. «Б-1», загальна площа якої складає 64,3 кв.м., знаходиться на земельній ділянці, яка відповідно до державного акту серія ХР-36-01-001563 надана ВАТ «ПТІмаш» (нині ПрАТ «ПТІмаш») у постійне користування для експлуатації та обслуговування адміністративних, виробничих та допоміжних будівель і споруд на підставі рішення виконкому Харківської міської ради народних депутатів № 180 від 12.03.1997 року.

Нежитлове приміщення пр. 50-річчя ВЛКСМ, 56, літ. «Б-1», загальна площа якої складає 64,3 кв.м., є самочинним будівництвом, згоди на його спорудження користувач або власник земельної ділянки не надавали, дані про звернення позивача до відповідних уповноважених органів відсутні.

Частиною 1 ст.319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно правил ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За вимогами ч.2, 3 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Частиною 2 ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво об`єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України.

Як визначено ч.1 ст.376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Згідно із ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом способів.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

Оскільки спірне нерухоме майно розташоване на земельній ділянці, яка знаходиться у правомірному користуванні Приватного акціонерного товариства «Проектно-конструкторського технологічного експериментального інституту машинобудування», то рішенням Московського районного суду м.Харкова від 14 вересня 2012 року вирішено питання про права та обов`язки Приватного акціонерного товариства «Проектно-конструкторського технологічного експериментального інституту машинобудування», яке не було залучено до розгляду справи.

Апеляційному суду на час відкриття апеляційного провадження не надано права залучення для участі у справі осіб, які не брали участь у справі в суді першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що рішення суду в частині задоволення позовних вимог про визнання права власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 , літ. «Б-1», загальна площа якої складає 64,3 кв.м. підлягає скасуванню, із ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині рішення не оскаржувалось та не переглядалось.

Судові повістки ОСОБА_1 не отримувала. Довідка пошти свідчить про її відсутність за адресою зазначеною у позовній заяві. (т. 2 а.с. 57). Відомостей про місце перебування ОСОБА_1 суду апеляційної інстанції не повідомляла.

До суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 подано заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із хворобою, при цьому будь-яких доказів на підтвердження зазначеного або інших доказів на підтвердження поважності причин не явки у судове засідання надано не було.

За таких обставин, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивачки як належним чином повідомленої про час та місце розгляду справи.

Також, судова колегія вважає, що ОСОБА_1 повідомлена про час та місце розгляду справи за правилами ч. 1 ст. 131 ЦПК України і її неявка не перешкоджає розгляду справи.

За таких обставин оскільки суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції та приймає нову постанову по суті позовних вимог, то відповідно до положень ст. 141 ЦПК України здійснює розподіл судових витрат між сторонами.

Судові витрати, за подачу апеляційної скарги підлягають стягненню з ОСОБА_1 , на користь Приватного акціонерного товариства «Проектно-конструкторського технологічного експериментального інституту машинобудування».

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі;

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Проектно-конструкторського технологічного експериментального інституту машинобудування», в особі Коваленко Наталії Олександрівни задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2012 року в частині задоволення позовних вимог про визнання права власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 , літ. «Б-1», загальна площа якої складає 64,3 кв.м. скасувати.

У задоволенні позову в цій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Проектно-конструкторського технологічного експериментального інституту машинобудування» судові витрати у сумі 2779 (дві тисячи сімсот сімдесят дев`ять)грн. 50 коп.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.М. Хорошевський

Судді: І.В. Бурлака

В.Б. Яцина

Повний текс постанови складено 13.03.2020 року.