Справа № 214/4455/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

07 грудня 2020 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Прасолова В.М.

при секретарі - Шевченко Ю.С.

за участю представника позивача - ОСОБА_2.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , поданою його представником - ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про стягнення боргу та моральної шкоди, суд -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просить: стягнути з відповідача ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , ( АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 борг грошових коштів згідно розписок від 11.09.2012 року у розмірі 10 000,00 доларів США,витрати на правову допомогу у розмірі 4000,00 гривень, моральну шкоду у розмірі 10 000,00 гривень, судовий збір у розмірі 2500,00 гривень.

В обґрунтування позову навела наступне. Між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , 11 вересня 2012 року була оформлена боргова розписка у двох екземплярах і відповідно до якої позивач передав відповідачу грошову суму у розмірі 10 000 доларів США. Згідно розписки від 11 вересня 2012 року відповідач взяв на себе зобов`язання повернути позивачу суму позики в розмірі 10 000 доларів США у строк до 30 грудня 2018 року. Однак в результаті переговорів та на усні звернення позивача, відповідач не відреагував жодним чином, та не повернув вищевказану грошову суму на письмове звернення позивача.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В порядку ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

10 червня 2020 року на адресу відповідача, яка зазначена в розписці, а саме: АДРЕСА_2 , позивачем було направлено лист-претензію від 11 вересня 2012 року за письмовою розпискою на суму 10 000,00 доларів США, що підтверджується квитанцією поштового зв`язку від 10.06.2020 року.

Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до вимог п.п.8,9 ч.2 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст.1050 ЦК України встановлені наслідки порушення договору позичальником, тобто, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідач не виконав зобов`язання щодо повернення позики ні у строк, встановлений розпискою, а ні приступив до його виконання на підставі листа-претензії. Згідно положень п. 1 Постанови Пленуму ВСУ за №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зі змінами і доповненнями, внесеними згідно Постанови Пленуму ВСУ за № 5 від 25.05.2001 року, визначено, що: "...встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із Конституцією та законами України, вирішення справ, пов`язаних з відшкодуванням такої шкоди ".

Отже, позивач із-за дій відповідача щодо неналежного виконання зобов`язань щодо повернення коштів, переніс сильні хвилювання, що призвело до розладу здоров`я, пов`язаного з підвищенням тиску, так як ОСОБА_1 знаходиться в постійному стресі, тому моральну шкоду для себе оцінює в 10 000,00 гривен.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом. Згідно ч. 1,2 ст.84 ЦПК України, витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Згідно статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

В зв`язку з тим, що відповідачем сума позики в добровільному порядку позивачу не повернута, він змушений був звернутись за правовою допомогою до адвоката, 19 квітня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підписано Угоду №51/13 про надання правової допомоги, відповідно до якої гонорар за надання правової допомоги адвокатом клієнту, згідно пунктом 1.1. Угоди становить суму, обумовлену Додатком 1 до цієї Угоди та визначається в розмірі чотири тисячі гривень 00 копійок.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримала в повному обсязі. При цьому пояснив, що відповідач грошей або свиней не повернув. При цьому зазначила, що відповідні докази у підтвердження витрат на правову допомогу у розмірі 4000 грн. 00 коп., вона надасть суду після розгляду справи.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки в судове засідання заяви не подав, відзив на позов у встановлений судом строк не подав, у зв`язку з чим на підставі ст. ст. 223, 280 ЦПК України судом проведено заочний розгляд справи за відсутності заперечень з боку позивача.

У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні письмові докази: розписка (а.с.7), лист- претензія (а.с.9).

Суд, керуючись вимогами ст. 77 ЦПК України, згідно якої предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, оцінюючи з точки зору належності досліджені у судовому засіданні докази, приходить до наступних висновків.

Суд вважає належним доказом розписку (а.с.7), так як цей доказ стосується обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме отримання відповідачем у борг від позивача грошових коштів, їх суму, строк повернення боргу.

Суд вважає належним доказом лист- претензію (а.с.9), так як цей доказ стосується обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме направлення позивачем відповідачеві вимоги щодо повернення боргу.

Суд, відповідно до ст.78 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні зазначені письмові докази допустимими, так як ці докази одержані без порушення порядку, встановленого законом.

Оцінюючи зазначені докази з точки зору його достовірності, суд приходить до висновку, що досліджені у судовому засіданні письмові докази є достовірними.

Керуючись вимогами ст.80 ЦПК України, суд вважає, що визнаний судом допустимим, належним та достовірним доказом достатнім для встановлення наступних фактів та обставин.

11 вересня 2012 року відповідач ОСОБА_3 отримав у борг від позивача ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 10 000 доларів США, зі строком повернення до 30 грудня 2018 року. В обумовлений сторонами строк та до даного часу, відповідач борг позивачеві не повернув.

Вказані обставини встановлені поясненнями представника позивача, розпискою (а.с.7), листом - претензією (а.с.9).

Встановленим судом фактам та обставинам відповідають правовідносини, які регулюються нормами ЦК України.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦПК України.

Згідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до вимог ст.545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Так, наявність оригіналу розписки у позивача, копію якої він надав суду, згідно з положеннями ст.545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником ОСОБА_3 не виконані. Відтак у суду немає підстав для висновку про новацію, припинення зобов`язання, а так само про зміну правовідносин між сторонами.

За положеннями ст.ст.525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до вимог ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування збитків та відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеним факт укладення між позивачем та відповідачем договору позики від 11 вересня 2012 року на суму 10 000 доларів США, невиконання відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем щодо повернення боргу в обумовлений сторонами строк - до 30 грудня 2018 року. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення суми боргу у повному обсязі, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу в розмірі 10 000,00 доларів США.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлені вимогою законодавством України. Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Закону України від 16.04.1991 №956 -XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет №15-93), Закону України від 23.09.1994 року №185/94- ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, та як і нерезиденти - фізичні особи які перебувають на території України у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошових еквівалент. На законодавчому рівні відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземною валюти на території України, як засобу платежу або як застави за винятком оплати в іноземні валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці на тимчасово окупованій території України. У разі утримання у позику іноземної валюти, позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві також суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті яка отримана у позику. Тому як укладення так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики не суперечить чинному законодавству. Відповідно до положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Вирішуючи питання про відшкодування позивачу моральної шкоди, суд виходить з наступного. Згідно до вимог статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Суд переконаний, що позивачу завдана моральна шкода бездіяльністю відповідача, внаслідок якої останній в обумовлений строк та до даного часу не повернув позивачеві борг. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, відповідно до ст.23 ЦК України, суд приймає тривалість строку порушення прав позивача, допущеної відповідачем, та розмір майнової шкоди, завданої позивачу відповідачем, та з урахуванням розумності та справедливості, вважає, що розмір моральної шкоди дорівнює 5000 грн. 00 коп. При цьому суд враховує, що доводи представника позивача щодо сильних хвилювань позивача, що призвели до розладу його здоров`я, пов`язаного з підвищенням тиску, так як ОСОБА_1 знаходиться в постійному стресі, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

Таким чином, суд вважає, що позивач обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України, звернувся до суду до відповідача за захистом свого права.

Отже, дослідивши письмові докази, суд на підставі ст. 12 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, та ст. 13 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Також суд враховує, що часткове задоволення позову буду відповідати такому, передбаченому ст. 2 ЦПК України завданню цивільного судочинства, як справедливе вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушеного права позивача.

Відповідно до вимог ст.ст. 133, 141 ЦПК України, вирішуючи питання про відшкодування відповідачем позивачеві пов`язаних з правничою допомогою адвоката в сумі 4000, 00 грн., суд не вбачає підстав для їх стягнення так як цей факт є не доведеним. Судом надано оцінку доказам яких надав позивач на підтвердження заявлених вимог в частині стягнення судових витрат, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на правничу допомогу у розмірі 4 000, 00 грн., оскільки позивачем до матеріалів справи не долучено доказів оплати вартості наданих послуг, що позбавляє суд надати оцінку наявності підстав задоволення вимог позивача в цій частині.

Відповідно до вимог ст. 141 п.8 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Оскільки представник позивача у судовому засіданні зазначила, що відповідні докази у підтвердження витрат на правову допомогу у розмірі 4000 грн. 00 коп., вона надасть суду після розгляду справи, то суд на даний час питання щодо стягнення витрат на правову допомогу не вирішує.

В силу ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору в сумі 2 500 грн. 00 коп. (а.с.1).

Керуючись ст. ст. 15, 16, 192, 509, 525, 526, 545, 1046, 1049, 1167 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 12, 13, 77, 78, 80, 133, 141, 206, 223, 228, 258-260, 263-265, 280 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про стягнення боргу та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 суму боргу згідно розписки від 11.09.2012 року в розмірі 10 000,00 доларів США, та моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 500 грн. 00 коп.

На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне рішення складено 14 грудня 2020 року.

Головуючий суддя : В.М.Прасолов