КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа №755/10086/18

12 березня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Масловській К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 листопада 2019 року, ухвалене під головуванням судді Савлук Т.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_2 про зняття арешту з майна, -

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_2 про зняття арешту з майна.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що власниками квартири АДРЕСА_1 в рівних частках були він, його батько ОСОБА_2 , мати ОСОБА_3 та брат ОСОБА_4 .

23 січня 2014 року його батько ОСОБА_2 подарував належну йому 1/4 частину вказаної вище квартири ОСОБА_5 .

При цьому, в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна міститься запис реєстратора Десятої київської державної нотаріальної контори від 15.06.2004 року за №31268 про арешт нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 . Підставою накладення арешту на квартиру зазначено постанову №АА 384552 від 29.04.2004 року, а власником квартири вказано ОСОБА_2 .

Зазначає, що на момент накладення арешту на квартиру її власниками були: він ( ОСОБА_1 ), ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках- по 1/4 частині кожний, які не мали відношення до виконавчого провадження відкритого постановою №АА 384552 від 29.04.2004 року, так як боржником за вказаним виконавчим провадженням був ОСОБА_2 .

Для отримання роз`яснень з приводу накладення арешту на квартиру, він 06.06.2018 року звернувся з листом до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Відповіді на вказане звернення не отримав.

З огляду на те, що на належне йому майно безпідставно накладено арешт, чим порушується його право на розпорядження власністю, просив суд:

скасувати арешт нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , накладений на підставі постанови № АА 384552 від 29 квітня 2004 року за виконавчим провадженням, відкритим Дніпровським районним відділом державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві 15 червня 2004 року;

виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис від 15 червня 2004 року за № 31268 про арешт квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26 листопада 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_2 про зняття арешту з майна відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 29 січня 2020 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 листопада 2019 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Зазначив, що ним було доведено обставини, які мають значення для справи, надано суду докази на підтвердження його права власності на квартиру, докази того, що ОСОБА_2 не був власником квартири АДРЕСА_1 на момент накладення на неї арешту, та докази порушення його прав відповідачами. З огляду на те, що він не є стороною виконавчого провадження, він позбавлений можливості оскаржувати дії державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві щодо накладення арешту на квартиру, а тому у встановленому законом порядку звернувся до суду з позовом про зняття арешту з його майна.

Помилковим вважав висновок суду першої інстанції про те, що ним безпідставно визначено в якості відповідача у даній справі ОСОБА_2 , оскільки належними відповідачами у справах за позовом про звільнення майна з-під арешту є боржник, особа в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках особа, котрій передано майно, якщо воно було реалізовано. Таким чином ОСОБА_2 є належним відповідачем у даній справі. Крім того, навіть у випадку пред`явлення позову до неналежного відповідача, яким на думку суду першої інстанції, є ОСОБА_2 , у суду були відсутні підстави для відмови в задоволенні його позову до належного відповідача Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

Звертав увагу на те, що на підтвердження своїх позовних вимог він надав суду першої інстанції докази з матеріалів виконавчого провадження, в рамках якого державним виконавцем було винесено постанову АА №384552 від 29 квітня 2004 року, докази на підставі якого документа було накладено обтяження на нерухоме майно, докази звернення до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві з проханням зняти накладений арешт, та докази того, що виконавче провадження знищене за спливом часу зберігання.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу задовольнити посилаючись на те, що Дніпровським районним відділом державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 в межах виконавчого провадження в якому він є боржником, проте на момент накладення арешту він не був власником квартири. Також вважає себе належним відповідачем у даній справі й не погоджується з протилежним висновком суду першої інстанції.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 повністю підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову.

Представник відповідача Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві та відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи судом повідомлялися у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення позивача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 22 червня 2001 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з однієї сторони та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє від свого імені та від імені ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з іншої сторони, було укладено договір дарування квартири, а саме: дарувателі подарували, а обдаровані прийняли у дар, в рівних частинах кожному, квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 57,84 кв.м., житловою площею 39,40 кв.м., що складається з трьох житлових кімнат.

Відповідно до реєстраційного напису від 20 липня 2001 року, квартира АДРЕСА_1 зареєстрована в Київському міському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 в рівних частинах.

23 січня 2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено договір дарування ј частини квартири АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В. та зареєстровано у реєстрі за №215. Договір зареєстрований у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 05 лютого 2004 року за реєстровим №241 та записаний у реєстрову книгу під №д 809-47.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, в реєстрі міститься запис про арешт нерухомого майна, реєстраційний номер 31268, зареєстрований 15 червня 2004 року, о 15:53:03 за № 31268, реєстратор: Десята Київська державна нотаріальна контора, підстави обтяження: постанова АА 384552 від 29 квітня 2004 року, ВДВС, заборона № 164, об`єкт обтяження: квартира АДРЕСА_2 , власник: ОСОБА_2 .

Листом від 26.01.2010 року вих.№К-86 Відділ державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві повідомив ОСОБА_2 про розгляд його звернення стосовно виконання рішення суду. Згідно інформації, наданої Відділом державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, перевіркою книг обліку виконавчих документів, переданих державним виконавцям за 2004 рік, виконавчий документ №2-1367-1 від 08.12.2003 року, виданий Дніпровським районним судом м. Києві, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ВАТ УСК «Гарант-Авто» перебував на виконанні у відділі. Відповідно до витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на квартиру АДРЕСА_1 накладено арешт. 09.12.2004 року державним виконавцем, відповідно до п.10 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, копію якої разом з виконавчим документом направлено для подальшого виконання по територіальності до ВДВС Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві. З огляду на вищезазначене, правові підстави для зняття арешту з вказаної квартири відсутні. Надати детальну інформацію щодо виконання вище зазначеного виконавчого документу неможливо у зв`язку з тим, що згідно акту від 23.01.2009 року виконавче провадження було знищено. Згідно інформації, наданої відділом державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києва встановлено, що перевіркою книг вхідної кореспонденції за період з 2004 по 2005 рік вищезазначений виконавчий документ на виконання до відділу не надходив та на виконанні не перебуває. У зв`язку із втратою виконавчого документу при пересиланні, державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Біляковським О.М. 26.01.2010 року до Дніпровського районного суду м. Києва було направлено подання про видачу дублікату виконавчого документу.

Листом від 13.04.2011 року вих.№К-1138 Відділ державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві повідомив ОСОБА_2 про розгляд його звернення з приводу виконання рішення суду. Згідно інформації, наданої Відділом державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, 18.01.2010 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа Дніпровського районного суду м. Києва від 31.10.2003 №2-1361/1 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ВАТ «УСК «Гарант-Авто» боргу в сумі 19 878,69 грн. За наслідками проведених виконавчих дій встановлено, що транспортні засоби боржника зареєстровані в Дарницькому районі м. Києва за адресою: АДРЕСА_3 , у зв`язку з чим державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, відповідно до п.10 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», 11.04.2011 року було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, копію якої разом з виконавчим документом направлено до Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м.Києві для подальшого виконання.

14 червня 2018 року ОСОБА_1 надіслав начальнику Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві заяву, в якій повідомив, що на момент накладення арешту на квартиру ОСОБА_2 не був її власником, у зв`язку з чим просив скасувати обтяження від 15.06.2004 року за №31268.

Листом від 16.10.2019 року вих.№9214/01-16 завідувач Першої державної нотаріальної контори І.Л. Мотицький повідомив ОСОБА_1 про те, що на підставі поданих ним документів зняти обтяження з квартири АДРЕСА_1 неможливо. Роз`яснено, що для отримання копій документів, на підставі яких було накладено обтяження щодо майна ОСОБА_2 , потрібно звернутися безпосередньо ОСОБА_2 або його представнику, або його спадкоємцям, при підтвердженні родинних відносин.

Звертаючись в суд з позовом до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_2 про зняття арешту з майна, ОСОБА_1 посилався на те, що відповіді від Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві з приводу зняття виконавчою службою арешту з квартири він не отримав, обтяження скасоване не було, чим порушується його право на розпорядження власністю, оскільки арешт накладено на квартиру, власником якої боржник ОСОБА_2 не був, тому просив суд: скасувати арешт нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , накладений на підставі постанови № АА 384552 від 29 квітня 2004 року за виконавчим провадженням, відкритим державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 15 червня 2004 року; виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис від 15 червня 2004 року за № 31268 про арешт квартири АДРЕСА_1 .

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_2 про зняття арешту з майна, суд першої інстанції посилався на те, що позивачем не надано до позовної заяви належних та допустимих доказів на підтвердження факту перебування на примусовому виконанні рішення суду ( чи іншого органу), вжитих державним виконавцем дій, пов`язаних з описом та арештом майна боржника та підстав завершення виконавчого провадження. Зазначав також, що належним відповідачем у спорах про зняття арешту з нерухомого майна є відповідний Відділ державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Якщо позивачем не заявлено клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовити у позові, пред`явленому до неналежного відповідача. Вказував, що у даному спорі позивачем безпідставно визначено у якості відповідача ОСОБА_2 , так як окремих позовних вимог, які стосуються способу захисту порушеного, невизначеного або оспореного справа позивача, до відповідача не пред`явлено. Зазначав, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог про те, що наявність арешту майна порушує його право власності на це майно, не ґрунтуються на вимогах ст. 321 ЦК України, не підтверджені належними доказами, а тому позов є необґрунтований та недоведений.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів в повному обсязі погодитися не може, виходячи з наступного.

У відповідності до статті 15 ЦК України, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Положеннями ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У відповідності до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Згідно із ч. 1-4 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна, арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

За змістом наведеної правової норми належним і ефективним способом захисту прав особи, яка вважає, що арештоване майно належить їй, а не боржнику, є одночасне пред`явлення двох позовних вимог: 1) про визнання права власності на майно; 2) про зняття з нього арешту.

Згідно роз`яснень, наведених у пункті 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Також у п.5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» зазначено, що в разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем пред`явлено позовні вимоги до ОСОБА_2 , який є неналежним відповідачем у даній справі, і що належними відповідачем у спорах про зняття арешту з нерухомого майна є відповідний Відділ державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, з огляду на наступне.

Коло осіб - учасників справи позивач визначив з порушенням норм процесуального права.

Вимоги осіб, які не є сторонами виконавчого провадження, щодо належності їм, а не боржникові, майна, на яке у виконавчому провадженні накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними, відповідно до правил судової юрисдикції, позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про зняття з нього арешту. Орган державної виконавчої служби у такому випадку може бути залучений до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (пункт 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року № 6 (зі змінами).

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, яка повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Таким чином, належним відповідачами у даній справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а орган державної виконавчої служби залучається до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

За таких обставин, обґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 є належним відповідачем у даній справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 , який виступає боржником у виконавчому провадженні, не є належним відповідачем у даній справі та що належним відповідачем є лише Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції невірно визначено коло належних відповідачів у даній справі. Належними відповідачами у даній справі є боржник ОСОБА_2 та особа, в інтересах якої накладено арешт на майно- стягувач ВАТ «УСК «Гарант-Авто», яке згідно даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не ліквідовано, а перебуває в стані припинення за судовим рішенням про визнання юридичної особи банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури №910/9445/16 від 29.11.2017. Орган державної виконавчої служби залучається до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем ОСОБА_1 правильно було залучено до участі в розгляді справи в якості відповідача боржника ОСОБА_2 , помилково було залучено в якості відповідача Дніпровський районним відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві та взагалі не залучено в якості відповідача особу, в інтересах якої накладено арешт на майно- стягувача ВАТ «УСК «Гарант-Авто».

Згідно ч.ч.1-2 ст.51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Клопотань про залучення співвідповідача чи заміну первісного відповідача Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві - належним відповідачем ВАТ «УСК «Гарант-Авто» позивачем ОСОБА_1 до суду першої інстанції подано не було.

Неправильне визначення позивачем та судом коло відповідачів у даній справі призвело до того, що до участі у розгляді вказаної справи не був залучений належний відповідач - стягувач ВАТ «УСК «Гарант-Авто» та помилково було залучено в якості відповідача Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, який мав брати участь у розгляді справи в якості третьої особи.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача має наслідком відмову в задоволенні позовних вимог.

Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі № 521/17712/15-ц та від 13 листопада 2019 року по справі №745/691/18.

Крім того, з досліджених судом доказів достовірно встановлено, що на момент накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 її власниками були ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в рівних частках, тобто кожному належала ј частина вказаної квартири.

При цьому, у відповідності до ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником.

Позивач ОСОБА_1 є власником лише ј квартири АДРЕСА_1 , проте в позовній заяві просив скасувати арешт з усієї квартири. Інші співвласники квартири ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до суду з позовом про зняття арешту з належних їм на праві власності часток в квартирі АДРЕСА_1 не зверталися. До участі в розгляді даної справи залучені не були.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про доведеність та обгрунтованість його позовних вимог в повному обсязі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 листопада 2019 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_2 про зняття арешту з майна з інших правових підстав.

Керуючись ст.ст. 15, 317, 321 ЦК України, ст.ст. 11, 57, 59 Закону України " Про виконавче провадження", ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_2 про зняття арешту з майна - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 березня 2020 року.

Головуючий: Судді: