Постанова

Іменем України

09 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 554/5563/19

провадження № 61-6325св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Полтавський апеляційний суд, Апеляційний суд Полтавської області, Державна казначейська служба України,

третя особа - ОСОБА_2

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Полтавського апеляційного суду та Голови Ліквідаційної комісії Апеляційного суду Полтавської області Александрович Лариси Олександрівни на постанову Харківського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Кіся П. В., Хорошевського О. М., Яцини В. Б. і ухвалу Харківського апеляційного суду від 16 березня 2020 року у цьому ж складі та касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 30 квітня 2020 року у складі колегії суддів Хорошевського О. М., Бурлака І. В., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Полтавського апеляційного суду, Апеляційного суду Полтавської області, Державної казначейської служби України, третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення моральної шкоди.

Позов обґрунтований тим, що він працював на посаді судді Апеляційного суду Полтавської області з 09 квітня 2002 року по 04 листопада 2010 року, а з листопада 2010 року, відповідно до постанови Верховної Ради України від 07 жовтня 2010 року звільнений з посади у відставку і з цього часу отримує щомісячне довічне грошове утримання. В довідці про заробітну плату (грошове утримання) для перерахування йому щомісячного довічного грошового утримання бухгалтерія у погодженні з відділом кадрів, зазначила в довідках процентну ставку 60 %, зменшивши йому розмір щомісячного довічного грошового утримання на 20 %. Вважає, що йому слід було нараховувати не 60 %, а 70 % як того вимагає частина п`ята статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Так, постановою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 вересня 2017 року визнано дії відповідача - Апеляційного суду Полтавської області, щодо неправильного визначення надбавки за вислугу років - неправомірними, зобов`язано Апеляційний суд Полтавської області в довідці про розмір грошового утримання працюючого судді на відповідній посаді визначити надбавку за вислугу років в розмірі 80 % у відповідності до вимог частини п`ятої статті 133 Закону України Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2017 року апеляційну скаргу Апеляційного суду Полтавської області задоволено частково, прийнято нову постанову якою в частині визнання дій відповідача - Апеляційного суду Полтавської області, щодо неправильного визначення надбавки за вислугу років - неправомірними скасовано і в цій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 08 травня 2019 року постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2017 року скасовано, а постанову Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 06 вересня 2017 року залишено в силі.

Зазначає, що внаслідок невиконання відповідачами: Апеляційним судом Полтавської області і Полтавським апеляційним судом вимог, щодо надання довідок про суддівську винагороду для перерахунку щомісячного довічного грошового утримання у відповідності до Закону України «Про судоустрій в статус суддів» йому завдані матеріальна та моральна шкода, яка полягає у тому, що він за 6 років не отримав належного розміру щомісячного довічного грошового утримання і заборгованість становить близько 500 000,00 грн. Порушено принцип незалежності, недоторканості суддів та їх гарантії у відставці, які визначені Конституцією та Законами України, принижено його честь судді і він змушений звертатися до суду за захистом свого порушеного права, втрачати час на складання процесуальних документів, при цьому отримувати постійно дискомфорт та негативні емоції від незаконних дій відповідача.

Таким чином, з урахуванням збільшених позовних вимог стягнути з Державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів державної казначейської служби України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 - 1 500 000,00 грн моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 04 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 не доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Суд виходив з того, що позивач не надав доказів протиправності поведінки відповідача, а також доказів прямого причинного зв`язку між такою протиправною поведінкою, та моральними стражданнями, за спричинення яких позивач вимагав відшкодування. Реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а сам факт визнання дій протиправними не свідчить про протиправність дій відповідача та завдання такими діями позивачу моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року, з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описок від 16 березня 2020 року, апеляційну скаргу та доповнення до апеляційної скарги ОСОБА_1 задоволено частково; рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 жовтня 2019 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково; стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суму у рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 40 000,00 грн; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позов, апеляційний суду виходив з того, що на підтвердження доводів щодо неправомірності дій, які порушили його право на своєчасне і в належному розмірі отримання грошового утримання суддів у відставці ОСОБА_1 надав разом із позовною заявою належні письмові докази, в тому числі і копії відповідних судових рішень. Визначаючи розмір моральної шкоди апеляційний суд взяв до уваги відсутність розрахунків суми стягнення, яку просив позивач, однак проаналізувавши обставини справи визначив розмір моральної шкоди у сумі 40 000,00 грн.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від30 квітня 2020 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення залишено без задоволення.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що звертаючись до апеляційного суду із заявою про постановлення додаткового рішення ОСОБА_1 просив стягнути на його користь судові витрати понесені на проведення ним експертизи у сумі 5 076,00 грн, проте до заяви не додав ні експертного дослідження, ні доказів сплати зазначеної суми за проведення експертного дослідження.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційних скаргах, поданих у квітні 2020 року до Верховного Суду,

Полтавський апеляційний суд та Апеляційний суд Полтавської області, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять постанову Харківського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 16 березня 2020 року про виправлення описки, в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційні скарги мотивовані тим, що задовольняючи частково позов апеляційний суд взагалі не встановив у чому полягає завдана позивачу моральна шкода, який причинно-наслідковий зв`язок існує між діями відповідачів та завданням шкоди.

Відповідачі посилаються на те, що апеляційним судом не застосовано правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 607/15134/18 згідно з якою встановлення рішенням суду факту наявності неправомірних дій відповідача не може бути єдиною й безумовною підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди, оскільки доведенню підлягають не лише факт порушення, але і факт завдання такими діями чи бездіяльністю моральної шкоди.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2020 року до Верховного Суду,

ОСОБА_1 , посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить ухвалу Харківського апеляційного суду від 30 квітня 2020 рокускасувати і направити справу до апеляційного суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд при ухваленні постанови від 26 лютого 2020 року не спростував наданий позивачем висновок експертного дослідження, однак оскаржуваною ухвалою відмовився відшкодувати витрати понесені позивачем на вказане експертне дослідження.

Короткий зміст вимог відзиву на касаційну скаргу

У червні 2020 року голова ліквідаційної комісії Апеляційного суду Полтавської області Александрович Л. О. та Полтавський апеляційний суд подали до Верховного Суду відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у яких просили залишити без задоволення касаційну скаргу позивача, а оскаржувану ухвалу апеляційного суду залишити без змін, оскільки апеляційним судом висновок експертного дослідження від 24 жовтня 2019 року не приймався як доказ, не досліджувався та не оцінювався судом.

У липні 2020 року ОСОБА_1 надіслав до Верховного Суду відповідь на відзив, у якому просив касаційні скарги відповідачів і третьої особи залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін, посилаючись на те, що до цього часу не отримав більше 500 000,00 грн збитків, завданих внаслідок умисного невиконання відповідачами вимог щодо надання довідок про суддівську винагороду.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалами Верховного Суду від 14 квітня 2020, 21 травня 2020 року року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Указана справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 09 листопада 2020 року справу № 554/5563/19 призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Установлено, що ОСОБА_1 , починаючи з 21 березня 1973 року працював на посадах: судового виконавця місцевого суду, слідчого прокуратури, прокурора Кіровоградської області, з 22 березня 1994 року працював на посаді судді, голови місцевого суду Кіровоградської області, а з 09 квітня 2002 року до 04 листопада 2010 року - суддею Апеляційного суду Полтавської області.

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 07 жовтня 2010 року ОСОБА_1 звільнений з посади судді Апеляційного суду Полтавської області у відставку з 05 листопада 2010 року і з цього часу отримує щомісячне довічне грошове утримання.

Звернувшись в черговий раз до Апеляційного суду Полтавської області за довідкою про розмір посадового окладу (грошового утримання) працюючого судді на відповідній посаді з урахуванням доплати за вислугу років, яка вираховується в залежності від наявного стажу роботи, ОСОБА_1 отримав довідку від 03 травня 2017 року №07-59/25, в якій було відображено неповний стаж його роботи на посадах, що надає право на надбавку за вислугу років.

Постановою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06вересня 2017 у справі №2-а/537/127/2017 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Апеляційного суду Полтавської області: визнано дії Апеляційного суду Полтавської області щодо неправильного визначення надбавки за вислугу років неправомірними; зобов`язано Апеляційний суд Полтавської області в довідці про розмір грошового утримання працюючого судді на відповідній посаді визначити надбавку за вислугу років в розмірі 80 % у відповідності до вимог частини п`ятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»; зобов`язано Апеляційний суд Полтавської області видати довідки про розмір грошового утримання працюючого судді на відповідній посаді з визначеною надбавкою за вислугу років в розмірі 80 % у відповідності до вимог частини п`ятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» з 01 січня 2011 року, з 01 січня 2012 року, з 01 січня 2013 року, з 01 грудня 2013 року, з 01 вересня 2015 року, з 01 травня 2016 року, з 01 грудня 2016 року.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2017 року постанову Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 вересня 2017року усправі № 537/2446/17 в частині визнання дій Апеляційного суду Полтавської області щодо неправильного визначення надбавки за вислугу років - неправомірними скасовано та прийнято нову постанову, якою в цій частині позовних вимог відмовлено. В іншій частині постанову Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 вересня 2017року усправі № 537/2446/16 - залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 08 травня 2019 року (провадження №К/9901/626/18) касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено: постанову Харківського апеляційного адміністративного судувід 27 листопада 2017року скасовано, а постанову Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 06вересня 2017 року залишено в силі.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 24травня 2018 року визнано протиправними дії Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області щодо відмови ОСОБА_1 у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання з 01січня 2012 року, з 01 квітня 2012року, з 01 липня 2012року, з 01 жовтня 2012року, з 01 грудня 2012року, з 01 січня 2013року, з 01 вересня 2015року, з 01 травня 2016 року відповідно до довідок, виданих Апеляційним судом Полтавської області, зобов`язано відповідача здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання з 01січня 2012 року, з 01 квітня 2012року, з 01 липня 2012року, з 01 жовтня 2012року, з 01 грудня 2012року, з 01 січня 2013 року, з 01 вересня 2015року, з 01 травня 2016 року відповідно до довідок, виданих Апеляційним судом Полтавської області.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 13вересня 2018 року рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 24 травня 2018 року скасовано.

Ухвалою Верховного Суду від 19 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

Станом на час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 в ЄДРСР відсутні дані про результати розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову ХААС від 13 вересня 2018 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо оскарження постанови Харківського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 16 березня 2020 року про виправлення описки

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до яких така шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Стаття 1176 ЦК України, на яку посилався суд першої інстанції, передбачає спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Саме з такими позовними вимогами, тобто про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями посадових осіб Апеляційного суду Полтавської області, Полтавського апеляційного суду, які полягали у видачі ОСОБА_1 довідки від 03 травня 2017 року із неправильним визначенням надбавки за вислугу років та невидачі ОСОБА_1 довідки про розмір грошового утримання працюючого судді на відповідній посаді з визначенням надбавки за вислугу років у розмірі 80 % відповідно до частини п`ятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» звернувся ОСОБА_1 до суду першої інстанції.

На підтвердження доводів щодо неправомірності дій, які порушили його право на своєчасне і в належному розмірі отримання грошового утримання суддів у відставці ОСОБА_1 надав разом із позовною заявою письмові докази, в тому числі і копії відповідних судових рішень.

Належність, допустимість та достовірність цих письмових доказів відповідачі не оспорювали, суд також не піддав сумніву їх автентичність.

Згідно частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вирішуючи питання розміру грошової компенсації на відшкодування завданої ОСОБА_1 моральної шкоди, суд апеляційної інстанції наголосив на відсутності розрахунків суми стягнення, яку просив позивач, однак дослідивши наявні у справі докази дійшов висновків про те, що відсутність таких розрахунків не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки системний аналіз наявних у справі даних про обставини заподіяння моральної шкоди, особі потерпілого, характер негативних для його життя наслідків ненадання відповідачем належної довідки про грошове утримання працюючого судді на відповідній посаді з визначенням надбавки за вислугу років дає можливість суду визначити розмір відшкодування з урахуванням положень статті 23 ЦК України.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, крім випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Зважуючи на характер правопорушення, на позбавлення позивача можливостей реалізації у повному обсязі права на грошове утримання, на обставини справи у їх сукупності, а також враховуючи вимоги розумності і справедливості апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог і визначив розмір грошової компенсації за моральну шкоду у сумі 40 000,00 грн.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційних скарг відповідачів про те, щосуд не встановив у чому полягає завдана позивачу моральна шкода, який причинно-наслідковий зв`язок існує між діями відповідачів та завданням шкоди та що сам по собі факт наявності неправомірних дій відповідача не може бути єдиною й безумовною підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди, оскільки доведенню підлягають не лише факт порушення, але і факт завдання такими діями чи бездіяльністю моральної шкоди з огляду на таке.

У справі, що переглядається підставою відшкодування позивачу моральної шкоди є встановлена протиправна бездіяльність осіб відносно надання позивачу довідок щодо його стажу, який надає можливість отримувати певне грошове забезпечення, на яке особа має сподівання.

Отже, встановивши судовими рішеннями факт протиправної бездіяльності відповідачів щодо надання відповідних довідок, неможливість тривалий час отримати належний позивачу перерахунок відповідного грошового забезпечення, суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального права та зробив обґрунтований висновок про заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди, визначивши її розмір відповідно до характеру та розміру душевних страждань, завданих позивачу, враховуючи вимоги розумності і справедливості.

Ухвалою Харківського апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2020 року виправлено описки, допущені в повному тексті постанови Харківського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року у цивільній справі № 554/5563/19.

Оскільки вказана ухвала є невід`ємною частиною постанови Харківського апеляційного суду Харківської області від 26 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції приходить до висновку про залишення її без змін.

Щодо оскарження ухвали Харківського апеляційного суду від 30 квітня 2020 року

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Установлено, що 17 лютого 2020 року ОСОБА_1 через поштове відділення подано до суду клопотання про приєднання документів до справи.

20лютого 2020 року клопотання зареєстровано та передано головуючому судді.

Зі змісту клопотання вбачається, що до своєї заяви позивач додає наступні документи:

- заяву позивача від 11 вересня 2019 року на 1 арк,

- рахунок від 12 вересня 2019 року № 8/155 на 1 арк,

- меморіальний ордер від 13 вересня 2019 року № МАВ2831951 на 1 арк,

- супровідний лист від 12 вересня 2019 року № 19/117-13167 на 1 арк,

- висновок експертного дослідження від 24 жовтня 2019 року № 6 на 8 арк.

Проте, апеляційний суд встановив, що у матеріалах справи відсутні наступні документи:

- рахунок від 12 вересня 2019 № 8/155 на 1 арк,

- меморіальний ордер від 13 вересня 2019 року № МАВ2831951 на 1 арк,

- супровідний лист від 12 вересня 2019 року № 19/117-13167 на 1 арк,

- висновок експертного дослідження від 24 жовтня 2019 року № 6 на 8 арк.

У постанові Харківського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року суд зазначив, що судові витрати у справі компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Установлено, що 26 лютого 2020 року ОСОБА_1 подав заяву до апеляційного суду про ухвалення додаткового рішення щодо вирішення питання про розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи у судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно пункту 8 частини другої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо).

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що апеляційний суд при ухваленні постанови від 26 лютого 2020 року не спростував наданий позивачем висновок експертного дослідження, однак оскаржуваною ухвалою відмовився відшкодувати витрати понесені позивачем на вказане експертне дослідження.

Звертаючись до апеляційного суду із заявою про постановлення додаткового рішення ОСОБА_1 просивстягнути на його користь судові витрати понесені на проведення ним експертизи у сумі 5 076,00 грн. Однак суд установив, що до заяви не додано ні експертного дослідження, ні доказів сплати саме зазначеної суми за проведення експертного дослідження.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про ухвалення додаткового рішення апеляційний суд виходив з того, що постанова Харківського апеляційного суду не містить доводів стосовно прийняття висновку експертного дослідження як доказу по справі, жодних доводів стосовно експертного дослідження у постанові не наведено.

Отже, відмовляючи у задоволенні клопотання про ухвалення додаткового рішення апеляційний суд обгрунтовано виходив з того, що оскільки матеріали справи не містять доказів проведення експертного дослідження, сплати за нього суми у розмірі 5 076,00грн, також даних про долучення цих документів не має в журналі судового засідання, не зазначено і в Постанові Харківського апеляційного суду тому суд позбавлений можливості вирішити указане клопотання.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для їх скасування.

Оскільки доводи касаційних скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанцій, касаційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення апеляційного суду - без змін.

Щодо клопотання про приєднання документів

У червні 2020 року ОСОБА_1 надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду пояснення до касаційної скарги та клопотання про приєднання документів до справи для правильного та об`єктивного розгляду справи.

Суд касаційної інстанції при розгляді касаційних скарг діє в порядку та межах, визначених цивільним процесуальним законодавством України, його повноваження визначені главою 2 розділу V «Перегляд судових рішень» ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судами норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ураховуючи приписи частини першої статті 400 ЦПК України, у суду касаційної інстанції відсутні правові підстави для прийняття нових письмових доказів та долучення їх до матеріалів цивільної справи на стадії перегляду справи в касаційному порядку. Тому в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про приєднання документів до справи слід відмовити.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційні скарги залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Щодо поновлення виконання судового рішення

Ухвалою Верховного Суду від 31 серпня 2020 року зупинено виконання постанови Харківського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

З урахуванням того, що касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржувану постанову без змін, на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України колегія поновлює виконання постанови Харківського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року.

Керуючись статтями 141, 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про приєднання документів до справи відмовити.

Додані до клопотання документи повернути заявнику.

Касаційні скарги Полтавського апеляційного суду та Голови Ліквідаційної комісії Апеляційного суду Полтавської області Александрович Лариси Олександрівни та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року, ухвалу Харківського апеляційного суду від 16 березня 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 30 квітня 2020 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Харківського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. М. Ігнатенко
Судді:В. С. Жданова
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов