Дата документу 16.03.2020 Справа № 317/1642/19
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 317/1642/19Головуючий у 1-й інстанції Нікітін В.В.
Пр. № 22-ц/807/392/20Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Запорізький районного суду Запорізької області від 29 жовтня 2019 року у справі за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі Банк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

У травня 2019 року Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 45-47), в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 15.03.2016 року станом на 14.04.2019 року у розмірі 11348,03 грн., яка складається з: 204,58 грн. (заборгованості за тілом кредиту); 2325,78 грн. (заборгованості за простроченим тілом кредиту); 6251,10 грн. (заборгованості за пенею); 1550,00 грн. (заборгованості з пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.); 500,00 грн. (фіксована частина штрафу); 516,57 грн. (процентна частина штрафу), від сплати якої відповідач на користь Банку у добровільному порядку ухиляється, а також судовий збір 1921,00 грн.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Нікітіна В.В. (а.с. 37).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 78) відкрито провадження у цій справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Заочним рішенням Запорізький районного суду Запорізької області від 29 жовтня 2019 року (а.с. 85-88) позов Банку у цій справі задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Банку () заборгованість з тіла кредиту в розмірі 34,82 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку судовий збір у розмірі 05,89 грн.

За заявою відповідача ОСОБА_1 вищезазначене заочне рішення судом першої інстанції не переглядалось, в апеляційному порядку не оскаржувалось.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк у своїй апеляційній скарзі (а.с. 91-103) просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги Банку задовольнити, в іншій частині рішення залишити без змін, стягнути з відповідача судові витрати.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 106).

Ухвалою Запорізького апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 06 грудня 2019 року (а.с.107), справу призначено до апеляційного розгляду у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (а.с. 111).

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідач не скористався своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідача у цій справі станом на час розгляду цієї справи апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Проте, має місце відповідне навантаження судді-доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді замість 40 суддів за штатом фактично працює 18 суддів, з яких: 11 суддів у судовій палаті з розгляду цивільних справ).

Учасниками цієї справи відводів суддям апеляційного суду у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга Банку у цій справі підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Так, в силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силу вимог ст. 374 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п.1), змінити рішення (п.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення …є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ст. 376 ч. 4 ЦПК України).

Апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення і вони стосуються окремих його частин, зокрема у разі виправлення помилок суду першої інстанції щодо розміру суми, що підлягає стягненню.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов Банку у цій справі частково на суму тіла кредиту в розмірі 34,82 грн., керувався ст.ст. 4, 12, 13, 19, 23, 76-83, 89, 141, 247, 258-259, 263-265, 280-284 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог Банку лише в частині їх задоволення.

Оскільки, відповідно до умов кредитного договору № б/н від 15.03.2016 р., укладеного в формі заяви, ОСОБА_1 приєднався до умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с. 50).

Ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, тобто норми про договір позики.

На підставі ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позивачем до стягнення заявлено суму заборгованості за тілом кредиту в розмірі 204,58 грн. та суму заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 2325,78 грн.

Загальна сума основної заборгованості становить: 204,58 грн. + 2325,78 грн. = 2530,36 грн.

В той же час, сума заборгованості ОСОБА_1 з основного боргу перед позивачем за період з 15 березня 2016 року по 14 квітня 2019 року, згідно до розрахунку, наданого позивачем, становить 2567,35 грн. та визначається як сума грошових коштів, отриманих відповідачем від позивача АТ КБ «Приватбанк» за вказаний період. Ці суми відображені в графі «Витрати клієнтом кредитних коштів» наданого банком розрахунку (а.с. 48, 49).

При цьому, суд першої інстанції також врахував суму грошових коштів, які були сплачені відповідачем ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитом за вказаний період. Ці відомості містяться в графі «Сума коштів, внесених клієнтом на погашення заборгованості» розрахунку, наданого банком (а.с. 48, 49).

Судом першої інстанції також встановлено, що за вказаний період відповідач ОСОБА_1 сплатив на користь АТ КБ «Приватбанк» в рахунок погашення кредиту грошові кошти в розмірі 2532,53 грн.

Віднявши від суми заборгованості за тілом кредиту зазначену суму, можна отримати суму заборгованості за тілом кредиту, яка підлягає до стягнення: 2567,35 грн. 2532,53 грн. = 34,82 грн.

Вказана сума заборгованості за тілом кредиту підтверджена відповідними розрахунками, які не спростовані відповідачем, та підлягає стягненню.

Розглядаючи питання про обґрунтованість вимог щодо стягнення заявлених сум пені та штрафів, суд першої інстанції дійшов таких висновків.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

В заяві від 15 березня 2016 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема пеню і штрафи.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву від 15 березня 2016 року, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Велика Палата Верховного Суду в своєму рішенні від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 (касаційне провадження № 14-131цс19) вважає, що неможливо застосовувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що надані банком документи, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовій формі відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Оскільки, суд першої інстанції цілком погодився з зазначеними висновками Великої Палати Верховного Суду, то він вважав, що позовні вимоги Банку у цій справі в частині стягнення пені та штрафів не підлягають задоволенню.

Судові витрати суд розподіляє між сторонами пропорційно до задоволених вимог.

Проте із такими висновками суду першої інстанції погодитись можна лише частково з таких підстав.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає лише частково.

Так, хоча судом першої інстанції було правильно встановлено, що, з урахуванням правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 03.07.2019 року у справі 342/180/17, який є обов`язковим для врахування загальними судами у цій справі в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України, Банк має право на стягнення з відповідача у цій справі лише фактично отриманої суми у вигляді тіла кредиту.

Проте, суд першої інстанції у цій справі допустився помилки у визначенні саме розміру цієї суми, що підлягає стягненню з відповідача на користь Банку у цій справі.

Банк у своєму позові у вищезазначеній справі просив стягнути з відповідача тіло кредиту станом на 14.04.2019 року саме у розмірі 2530,36 грн., при цьому, зазначав, що останнє складається з: 204,58 грн. - заборгованості за тілом кредиту; 2325,78 грн. - заборгованості за простроченим тілом кредиту.(а.с. 46 зворот).

Відповідачем цей розмір тіла кредиту у цій справі належними допустимими доказами не спростований.

На припущеннях ґрунтуються висновки суду першої інстанції про те, що вказане тіло кредиту у розмірі 2530,36 грн. слід зменшити на суму сплачених відповідачем ОСОБА_1 на користь Банку в рахунок погашення кредиту грошових коштів в розмірі 2532,53 грн. (а.с. 48, 49).

В іншій частині доводи апеляційної скарги Банку дублюють доводи позовної заяви Банку у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи Банку є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію Банку, викладену в його позові, яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування Банку, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги Банку.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Доказом, передбаченим ст. 367 ч. 3 ЦПК України, у цій справі, який може бути прийнятий апеляційним судом до уваги на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги Банку, є довідка Банку про строк дії картки відповідача до 08/19 (а.с. 116).

Проте, при вищевикладених встановлених судом фактичних обставинах цієї справи, строк дії картки відповідача не впливає на правильність вирішення цієї справи судом.

Разом із тим, Банком не було надано у матеріали цієї справи суду першої інстанції чи апеляційному суду довідки із підписом відповідача ОСОБА_1 про ознайомлення останнього з Умовами та правилами надання послуг Банком (із зазначенням тарифів, відсоткової ставки процентів, розміру пені, штрафів тощо).

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги Банку лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.

За таких обставин, апеляційну скаргу Банку слід задовольнити частково, заочне рішення Запорізький районного суду Запорізької області від 29 жовтня 2019 року у цій справі слід змінити, збільшивши розмір стягнутих з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованості з тіла кредиту до «2530,36 грн.» та судового збору до «428,34 грн.» (розрахунок: судовий збір за подачу позову Банком суду першої інстанції 1921,00 грн. (а.с.35)* сума задоволених вимог Банку 2530,36 грн./сума заявлених позовних вимог Банку 11348,03 грн.); в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ч. 13 ЦПК України в разі задоволення апеляційної скарги Банку лише частково при вищевикладених обставинах, з відповідача на користь Банку слід також стягнути судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи апеляційним судом, пропорційно до суми задоволених позовних вимог у вигляді судового збору у розмірі 642,51 грн. (розрахунок: судовий збір за подачу апеляційної скарги 2881,50 грн. (а.с.98) * сума задоволених вимог Банку 2530,36 грн./сума заявлених позовних вимог Банку 11348,03 грн.).

Керуючись ст. ст. 7, 12, 141, 367-369, 371-372, 374-376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Заочне рішення Запорізький районного суду Запорізької області від 29 жовтня 2019 року у цій справі змінити, збільшивши розмір стягнутих з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Банку () заборгованості з тіла кредиту до «2530,36 грн.» та судового збору до «428,34 грн.».

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» () судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи апеляційним судом, у вигляді судового збору у розмірі 642,51 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 16.03.2020 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.