Ухвала

16 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 462/6297/18

провадження № 61-5776ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник - адвокат Калмиков Сергій Васильович, на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 вересня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 10 788,19 грн та моральну шкоду в розмірі 50 000 грн, завдану злочином. Позовні вимоги мотивувала тим, що в результаті протиправних дій ОСОБА_1 вона отримала тілесні ушкодження, що спричинило їй матеріальну та моральну шкоду.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 27 вересня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково, стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 8 489,89 грн матеріальної шкоди та 20 000 грн відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Калмикова С. В., залишено без задоволення, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 вересня 2019 року залишено без змін.

27 березня 2020 року засобами поштового зв`язку представник ОСОБА_1 - адвокат Калмиков С. В. подав касаційну скаргу на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 вересня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року, в якій просив скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Як підставу для скасування оскаржених судових рішень зазначив неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено те, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

ОСОБА_1 реалізував своє право на апеляційний перегляд справи № 462/6297/18.

Відповідно до Рекомендацій № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи

від 07 лютого 1995 року, державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Європейський суд з прав людини у Рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v.Croatia), № 40160/12) вказав на обмеженість доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції», рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шамоян проти Вірменії» (Shamoyan v. Armenia).

Крім того Європейський суд з прав людини в Ухвалі щодо неприйнятності заяви № 26293/18 від 09 жовтня 2018 року у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine) зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами визнаються справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на

01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята

статті 19 ЦПК України).

Пунктом 1 частини першої статті 176 ЦПК України передбачено, що у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Ціна позову у справі № 462/6297/18 не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн), де 2 102 грн розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня

2020 року.

Отже, справа, на судові рішення у якій подана касаційна скарга, належить до категорії малозначних в силу вимог закону.

Належність справи до категорії малозначних було передбачуваним.

Павленко В. В., від імені якого діє представник - адвокат Калмиков С. В., вважав, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, зокрема у зв`язку із тим, що оскаржувані судові рішення суперечать правовим висновкам, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Крім того, вважав, що справа має для ОСОБА_1 виняткове значення, оскільки він є особою передпенсійного віку, за фахом професійний водій, у той же час позбавлений права керування транспортним засобом, не працевлаштований, на даний час не має постійної роботи, не має інших джерел доходів, у зв`язку з чим стягнута з нього оскаржуваними судовими рішеннями грошова сума є такою, що унеможливлює мінімальне існування відповідно до гуманітарних норм, що ставить під сумнів реальне виконання судового рішення.

Натомість колегією суддів не встановлено випадків передбачених підпунктами а) - г) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.

Суди попередніх інстанцій ухвалюючи оскаржені рішення врахували обставини конкретної справи, надані сторонами докази, надавши їм оцінку в межах своїх повноважень.

Сама по собі незгода відповідача із висновками судів попередніх інстанцій не є підставою для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі; відповідач реалізував своє право на апеляційний перегляд справи; належність справи до категорії малозначних було передбачуваним; справа розглянута судами двох інстанцій які мали повну юрисдикцію щодо вирішення спору, а наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України колегією суддів не встановлена, то відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою, дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє представник - адвокат Калмиков Сергій Васильович, на рішення Залізничного районного суду

м. Львова від 27 вересня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року в цивільній справі № 462/6297/18.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Шипович

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта