Дата документу 26.02.2020 Справа № 554/391/18
Провадження № 2/554/483/2020
Рішення

іменем України

26.02.2020 року місто Полтава

Октябрський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Тімошенко Н.В.

за участю секретаря судового засідання Колесніченко О.П.,

прокурора Сазонової О.В.,

представника відповідача Козленка О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Полтаві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Першого заступника керівника Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області Бондарця Дениса Івановича в інтересах Бюджетно-фінансового управління виконавчого комітету Полтавської міської ради до ОСОБА_1 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення,

встановив:

17.01.2018 року позивач, Перший заступник керівника Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області Бондарець Денис Іванович звернувся до суду в інтересах Бюджетно-фінансового управління виконавчого комітету Полтавської міської ради з позовом до відповідача, ОСОБА_1 , про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення.

В обґрунтування своїх позовних вимог прокурор посилався на те, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 17.12.2016, водій автомобіля «DAEWOO LANOS», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, а пасажир автомобіля ОСОБА_3 отримав тяжкі тілесні ушкодження. ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України вироком Полтавського районного суду №545/1632/17 від 08.12.2017. Внаслідок спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_3 перебував на лікуванні у 1-й міській клінічній лікарні м. Полтави з 17.12.2016 по 13.01.2017, що склало 27 ліжко-днів, загальна вартість лікування становить 6952,50 грн.

Оскільки заподіяні 1-й міській клінічній лікарні м. Полтави збитки ОСОБА_1 не відшкодовано, перший заступник керівника Полтавської місцевої прокуратури звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Бюджетно-фінансового управління виконкому Полтавської міської ради.

Звернення до суду з таким позовом прокурор обґрунтовує невжиттям заходів Бюджетно-фінансовим управлінням виконкому Полтавської міської ради щодо самостійного стягнення заподіяних відповідачем 1-й міській клінічній лікарні м. Полтави збитків. Прокурор зазначив, що про пред`явлення даного позову суб`єкт владних повноважень повідомлений відповідним листом прокурора від 12.01.2017 за №132-8713-16.

Прокурор просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Бюджетно-фінансового управління виконавчого комітету Полтавської міської ради вартість витрат на стаціонарне лікування потерпілого від вчиненого ним правопорушення ОСОБА_3 в розмірі 6952,50 грн.

Ухвалою суду від 05.02.2018 року відкрито провадження у справі, призначено справу на 05.03.2018 року до підготовчого судового засідання в порядку загального позовного провадження, надано відповідачу строк для надання відзиву на позовну заяву.

26.02.2018 року представник відповідача направив до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що будь-яких доказів щодо підтвердження судом підстав для представництва інтересів бюджетно-фінансового управління виконавчого комітету Полтавської міської ради Полтавською місцевою прокуратурою до справи позивачем не надано, а зі змісту саме ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" очевидним є факт, що автоматично таке представництво не державних закладів у прокуратури не виникає. Лікувальні заклади, які надавили необхідну медичну допомогу потерпілому внаслідок ДТП ОСОБА_3 є не державними, а комунальними. Крім того, відповідно до вимог ст. 49 Конституції України у державних і комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безоплатно.

Ухвалою суду від 04.11.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду на 17.12.2019 року.

У судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, представник відповідач позовні вимоги не визнав, просив у їх задоволенні відмовити з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані сторонами належні та допустимі докази окремо та в їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Судом встановлено,що досудовим розслідуванням кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001713, за підозрою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України встановлено, 17.12.2016 ОСОБА_1 приблизно о 21-00 год., керуючи автомобілем «VOLVO S 40», д.н.з. НОМЕР_2 , рухався по автодорозі «Суми-Полтава» смт. Диканька у напрямку м. Полтави. В цей час, на 171-му км вказаної автодороги «Суми-Полтава» попереду у попутному напрямку рухався автомобіль «КТС KTKZ67», д.н.з. НОМЕР_3 з причепом КТС PCMZ22 д.н.з НОМЕР_4 під керуванням водія ОСОБА_4 , зустрічному напрямку даним автомобілям рухався автомобіль «DAEWOO LANOS», д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 з пасажиром ОСОБА_3 на передньому сидінні.

ОСОБА_1 в порушення вимог п. 13.1. «Правил дорожнього руху України» не дотримався безпечної дистанції до автомобіля з причепом, що рухався попереду, в результаті чого допустив зіткнення передньою частиною свого автомобіля у задню частину причепа, після чого його автомобіль викинуло на смугу зустрічного руху, де сталося зіткнення зустрічним автомобілем «DAEWOO LANOS», д.н.з. НОМЕР_1 .

У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди, водій автомобіля «DAEWOO LANOS» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, а пасажир автомобіля ОСОБА_3 отримав, згідно висновку судово-медичної експерти № 517 від 17.05.2017, тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя.

Згідно висновку судової авто-технічної експертизи № 40 від 25.01.201 причиною дорожньо-транспортної пригоди та наслідків, що настали, є порушені вимог п. 13.1. «Правил дорожнього руху України» з боку водія ОСОБА_1 , згідно з якими: п. 13.1. Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу.

Таким чином, вказаними діями ОСОБА_1 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.

Вироком Полтавського районного суду №545/1632/17 від 08.12.2017 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Внаслідок спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_3 перебував на лікуванні у 1-й міській клінічній лікарні м. Полтави з 17.12.2016 по 13.01.2017, що склало 27 ліжко-днів. Згідно довідки Першої міської клінічної лікарні м. Полтави №875 від 22.03.2017 загальна вартість лікування становить 6952,50 грн.

Таким чином, 1-ю міською клінічною лікарнею м. Полтави було понесені витрати на стаціонарні лікування потерпілого від кримінального правопорушення ОСОБА_3 .

Встановлено, що на даний момент заподіяні 1-й міській клінічній лікарні м. Полтави збитки ОСОБА_1 не відшкодовано, що підтверджується листом Бюджетно-фінансового управління виконавчого комітету Полтавської міської ради №01-01/03/13 від 03.01.2018.

Відповідно до ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов`язане відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від злочину. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету.

Перший заступник керівника Полтавської місцевої прокуратури обґрунтовує звернення до суду із даним позовом невжиттям заходів Бюджетно-фінансовим управлінням виконкому Полтавської міської ради щодо самостійного стягнення заподіяних відповідачем 1-й міській клінічній лікарні м. Полтави збитків. Про пред`явлення даного позову суб`єкт владних повноважень повідомлений листом прокурора від 12.01.2017 за №132-8713-16.

Відповідно до положень ч.1 та ч. 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Згідно ст. 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

Відповідно до частин 3-4 ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Разом з тим, частиною 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Аналіз частин 3, 4 статті 56 ЦПК України у взаємозв`язку з частиною 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави вважати, що участь прокурора в судовому процесі в господарських судах стає можливою за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме нездійснення або неналежного здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтвердження відсутності такого органу.

Таким чином, згідно з частиною 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

2) у разі відсутності такого органу.

Перший випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак, підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Суд звертає увагу, що захищати інтереси держави повинні, насамперед, відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Звертаючись з позовом заступник керівника Полтавської місцевої прокуратури зазначав, що Бюджетно-фінансовим управлінням виконкому Полтавської міської ради не вжито заходів щодо самостійного стягнення заподіяних відповідачем 1-й міській клінічній лікарні м. Полтави збитків.

Однак прокурором необґрунтовано нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави Бюджетно-фінансовим управлінням виконкому Полтавської міської ради, з огляду, зокрема, на те, що матеріали справи не містять жодних доказів про те, що визначений прокурором орган знав про допущені порушення, усвідомлював порушення інтересів держави, мав відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Крім того, відповідно до частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

У разі відсутності суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесений захист законних інтересів держави, а також у разі представництва інтересів громадянина з метою встановлення наявності підстав для представництва прокурор має право:

1) витребовувати за письмовим запитом, ознайомлюватися та безоплатно отримувати копії документів і матеріалів органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ і організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, що знаходяться у цих суб`єктів, у порядку, визначеному законом;

2) отримувати від посадових та службових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ та організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування усні або письмові пояснення. Отримання пояснень від інших осіб можливе виключно за їхньою згодою.

Таким чином іншою необхідною умовою для здійснення прокурором представництва інтересів держави, у відповідності до приписів ст.23 Закону України "Про прокуратуру", є виконання прокурором обов`язку попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Тобто, виходячи зі змісту даної норми, наявність належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів попереднього звернення прокурора до відповідного суб`єкта владних повноважень є обов`язковою умовою, за якої можливий судовий розгляд позову прокурора, і виключно у разі її дотримання прокурор набуває відповідних процесуальних повноважень (процесуальної дієздатності).

Так, в матеріалах справи міститься лист від 12.01.2017 за №132-8713-16 до Бюджетно-фінансового управління виконкому Полтавської міської ради про пред`явлення даного позову.

Однак, матеріали справи не містять доказів направлення (вручення) вказаного листа Бюджетно-фінансовому управлінню виконкому Полтавської міської ради. Тобто матеріали справи не містять доказів виконання прокурором приписів ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», а саме попереднього, до звернення до суду, повідомлення про намір звернення до суду з позовом відповідного суб`єкта владних повноважень.

Суд враховує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами судового розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, п. 27).

Пункт 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить про те, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Суд вважає, що прокурором не доведено необхідності захисту інтересів держави саме прокурором, а також не обґрунтовано підстави звернення до суду від імені суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, з наданням відповідних доказів, які б підтверджували наявність підстав, передбачених статтею 23 Закону України "Про прокуратуру".

За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно вимог ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Положеннями ст. 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Прокурором не надано суду достатніх доказів, які б свідчили про необхідність захисту інтересів держави у даній справі саме прокурором, а також не обґрунтовано підстави звернення до суду від імені суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, з наданням відповідних доказів, які б підтверджували наявність підстав, передбачених статтею 23 Закону України "Про прокуратуру".

З огляду викладеного підстави для задоволення позову відсутні.

Судові витрати у справі відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України підлягають компенсації за рахунок держави.

Керуючись ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», ст. 131-1 Конституції України ст. ст. 4-10, 12, 13, 17, 18, 56, 76-81, 89, 133, 141, 223, 229, 247, 259, 263-265, 268, 272-273, 354-355 ЦПК України, суд

ухвалив:

у задоволенні позову Першого заступника керівника Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області Бондарця Дениса Івановича в інтересах Бюджетно-фінансового управління виконавчого комітету Полтавської міської ради до ОСОБА_1 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення, - відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Копію повного судового рішення направити учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні протягом 2 (двох) днів з дня його складання.

До дня початку функціонування єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Полтавського апеляційного суду через Октябрський районний суд міста Полтави протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 (тридцяти) днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду виготовлено в нарадчій кімнаті в єдиному примірнику.

З текстом рішення суду можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Повне рішення виготовлено 06.03.2020 року.

Суддя Н.В.Тімошенко