КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Мельника Я.С., Сліпченка О.І.,

секретар судового засідання: Спеней О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києвавід 04 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики та іпотечного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання договору позики та іпотечного договору недійсним. Свої вимоги мотивувала тим, що 15 січня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Шевчук З.М. посвідчено договір позики, украдений між позивачем та відповідачем, відповідно до якого позивач отримала від відповідача грошові кошти у розмірі 1 793 000,00 грн., що еквівалентно 220 000,00 доларів США на строк до 15 травня 2013 року без нарахування відсотків. Крім того, 15 січня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Шевчук З.М. посвідчено іпотечний договір, відповідно до умов якого позивач передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . 06 серпня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Шевчук З.М. посвідчено договір про внесення змін та доповнень до договору позики від 15 січня 2013 року, відповідно до якого пункт 2 договору викладено в наступній редакції «Сторони домовилися, що позика надається без нарахування відсотків до 15 травня 2015 року. 26 серпня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Шевчук З.М. посвідчено договір про внесення змін та доповнень до договору позики від 15 січня 2013 року, відповідно до якого пункт 2 договору викладено в наступній редакції «Сторони домовилися, що позика надається без нарахування відсотків до 15 листопада 2016 року. Однак позивачем було отримано грошові кошти у розмірі 200 000,00 доларів США, а не 220 000,00 доларів США, як зазначено у договорі позики від 15 січня 2013 року. Крім того, умовами договору не передбачено сплату процентів за користування позикою, однак відповідач при написанні розписок про отримання грошових коштів за договором позики зазначає про отримання грошових коштів як сплату процентів за користування грошовими коштами. У зв`язку з чим просить визнати договір позики від 15 січня 2013 року, іпотечний договір від 15 січня 2013 року, договір від 06 серпня 2014 року про внесення змін та доповнень до договору позики від 15 січня 2013 року та договір від 26 серпня 2015 року про внесення змін та доповнень до договору позики від 15 січня 2013 року недійсними.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 04 серпня 2020 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись із вказаними судовим рішенням, адвокат Федоренко Олександр Михайлович, який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що відповідач почав вводити в оману позивача і в розписках про отримання коштів почав указувати іншу суму заборгованості перед ним. Зазначає, що завдяки обману відповідачем позивача, останній повинен повернути відповідачу на 39960 доларів США більше ніж була домовленість між ними та сплачувати відповідачу відсотки за користування позикою. Посилається на довідку про стан свого зору вказує, що довідка підтверджує те, що позивач без окулярів не може читати, і у день підписання договору позивач була без окулярів, а тому не читаючи договору, його підписала, повіривши відповідачу, що в договорі позики все правильно зазначено. Також, звертає увагу суду на те, що якби позивач був обізнаний про те, що він має сплачувати відсотки за договором позики, то він би не укладав з відповідачем договору позики.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Вирішуючи даний спір, і відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що спірні договори містять особистий підпис позивача, що є підтвердженням ознайомлення позивача з умовами договору позики, зокрема, суми позики, порядку та строків її повернення, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору позики від 15 січня 2013 року, договору від 06 серпня 2014 року про внесення змін та доповнень до договору позики від 15 січня 2013 року та договір від 26 серпня 2015 року про внесення змін та доповнень до договору позики від 15 січня 2013 року. Також, оскільки вимоги позивача про визнання іпотечного договору недійсним є похідними від позовних вимог про визнання недійсним договору позики, вони задоволенню не підлягають, і є необґрунтованими. Крім того, суд зазначив, що позовна давність застосовується лише у випадку обґрунтованості позову, а у разі якщо вимоги позову є необґрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 215 ЦК України визначені загальні правові підстави визнання правочину недійсним - недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ст. 230 ЦК України під обманом розуміється навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Судом встановлено, що 15 січня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Шевчук З.М. посвідчено договір позики, украдений між позивачем та відповідачем, відповідно до якого позивач отримала від відповідача грошові кошти у розмірі 1 793 000,00 грн., що еквівалентно 220 000,00 доларів США на строк до 15 травня 2013 року без нарахування відсотків.

Кошти позичальник отримав до від позикодавця до підписання цього договору, про що зазначено у п.1 договору. (а.с. 11).

Зідно п. 3 договору позики позичальник-зобов`язується до 15 травня 2013 року повернути позикодавцю грошові кошти в сумі, що на день повернення за комерційним курсом ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» буде складати 220000 доларів США 00 центів, наступними частинами:

до 15 лютого 2013 року, повернути позикодавцю грошові кошти в сумі, що на день повернення за комерційним курсом ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» буде складати 20000 доларів США 00 центів;

до 15 березня 2013 року, повернути позикодавцю грошові кошти в сумі, що на день повернення за комерційним курсом ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» буде складати 20000 доларів США 00 центів;

до 15 квітня 2013 року, повернути позикодавцю грошові кошти в сумі, що на день повернення за комерційним курсом ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» буде складати 109980 доларів США 00 центів;

до 15 травня 2013 року, повернути позикодавцю грошові кошти в сумі, що на день повернення за комерційним курсом ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» буде складати 109980 доларів США 00 центів.

15 січня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Шевчук З.М. посвідчено іпотечний договір, відповідно до умов якого позивач передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 в забезпечення договору позики від 15 січня 2013 року (а.с. 14-15).

06 серпня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Шевчук З.М. посвідчено договір про внесення змін та доповнень до договору позики від 15 січня 2013 року, відповідно до якого пункт 2 договору викладено в наступній редакції «Сторони домовилися, що позика надається без нарахування відсотків до 15 травня 2015 року (а.с. 12).

26 серпня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Шевчук З.М. посвідчено договір про внесення змін та доповнень до договору позики від 15 січня 2013 року, відповідно до якого пункт 2 договору викладено в наступній редакції «Сторони домовилися, що позика надається без нарахування відсотків до 15 листопада 2016 року» (а.с. 13).

Позивач просить визнати договір позики від 15 січня 2013 року, договір від 06 серпня 2014 року про внесення змін та доповнень до договору позики від 15 січня 2013 року та договір від 26 серпня 2015 року про внесення змін та доповнень до договору позики від 15 січня 2013 року недійсними.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилалася на отримання грошових коштів у розмірі 200000,00 доларів США, а не 220000,00 доларів США, як зазначено у договорі позики від 15 січня 2013 року. Крім того, умовами договору не передбачено сплату процентів за користування позикою, однак відповідач при написанні розписок про отримання грошових коштів за договором позики зазначає про отримання грошових коштів як сплату процентів за користування грошовими коштами.

На підтвердження позовних вимог позивач надала суду письмові розписки про повернення відповідачу грошових коштів (а.с. 16-38).

Згідно виписки із медичної картки пацієнта ОСОБА_1 24.08.2019року було проведено обстеження лікарем-офтальмологом, скарги на погіршення зору на близьку відстань, відчуття стороннього тіла, сухість, лікування каплі Теалоз дуо, Хіло комод 405 разів на день в обидва ока, окуляри на близьку відстань, діагноз : пресбіопія, синдром сухого ока обох очей.(а.с.77)

Суд апеляційної інстанції, погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема не спростовано, що під час укладання договору позики позивач діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилась з його умовами, визначивши, при цьому характер правочину і всі його істотні умови.

Також, суд апеляції інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції проте, що вимоги позивача про визнання іпотечного договору недійсним є похідними від позовних вимог про визнання недійсним договору позики, вони задоволенню не підлягають, і є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач отримала в борг 200000,00 доларів США, а не 220000,00 доларів США, як зазначено в договорі, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки зазначені доводи спростовуються пунктом 1 договору позики в якому зазначено, що позичальник позичив у позикодавця 1793000,00 грн., що за комерційним курсом ВАТ «Райфайзен Банк Авваль» на день укладання договору договору становить 220000,00 доларів США, які позичальник отримав від позикодавця, до підписання договору. Доказів на спростування того, що позивач не отримала 1793000,00 грн. суду не надано. Самі по собі пояснення позивача, про те що вона не отримувала коштів у розмірі зазначеному в договорі, суд не може прийняти як належний та допустимий доказ неотримання коштів, оскільки у договорі зазначено, що кошти позичальником отримано до підписання договору та сам договір позичальник підписала. Отже, розуміючи значення своїх дій (підписуючи договір) погодилась з текстом, який викладений в ньому.

Доводи апеляційної скарги про те, що довідка про стан зору позивача підтверджує те, що позивач без окулярів не може читати, і у день підписання договору позивач була без окулярів, а тому не читаючи договору, його підписала, повіривши відповідачу, що в договорі позики все правильно зазначено, також, звертає увагу суду на те, що якби позивач був обізнаний про те, що він має сплачувати відсотки за договором позики, то він би не укладав з відповідачем договору позики, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки договір сторонами підписувався у 2013році, довідку про обстеження позичальника лікарем-офтальмологом було проведено та складено у 2019 році, із зазначеної довідки не вбачаються відомості про стан здоров`я та зору позичальника станом на 2013 рік. Отже, проблемні питання з сухістю очей та поганим зором у 2019 році, не свідчать про наявність цієї ж проблеми у 2013 році чи інших роках у позичальника. Крім того, у договорі позики зазначено, що він є безпроцентний, а у відповідності до положень ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач почав вводити в оману позивача і в розписках про отримання коштів почав указувати іншу суму заборгованості перед ним, і також, що завдяки обману відповідачем позивача, останній повинен повернути відповідачу на 39960 доларів США більше ніж була домовленість між ними та сплачувати відповідачу відсотки за користування позикою, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки написання позикодавцем розписок про отримання коштів у відповідності до договору позики від 15.01.2013 р. та зміст зазначених розписок не свідчить про недійсність правочину та порушення норм закону при його укладанні. Щодо графіку та сум коштів про повернення яких визначено у п.3 договору позики, суд апеляційної інстанції вважає, що умовами договору визначено, що позика є безвідсотковою, отже відповідно до положень ст. 1049 ЦК України позикодавець повертає ту суму коштів, які отримав у власність відповідно до договору, з урахуванням зазначеного суми повернення коштів визначені в більшому розмірі є нікчемними в силу закону, та не потребують визнання недійсними. А зазначені посилання позичальника не є підставами для визнання в цілому договору позики недійсними.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача не було порушено відповідачем.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог та вірно застосував до правовідносин, що виникли між сторонами положення ст.ст. 203, 204, 215, 256, 261, 267, 626, 627, 1046, 1047, 1049, 1054 ЦК України,.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі. На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 04 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «15» грудня 2020 року.

ГоловуючийсуддяЛ.П. Сушко
СуддіЯ.С. Мельник
О.І. Сліпченко