Номер провадження: 22-ц/813/6536/20
Головуючий у першій інстанції Мурзенко М.В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні будинком та вселення

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні будинком та вселення.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2020 року позов задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) усунути ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) перешкоди в користуванні Ѕ частиною житлового будинку з надвірними спорудами за адресою АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) не чинити ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) перешкод в володінні, користуванні та розпорядженні Ѕ частиною житлового будинку з надвірними спорудами за адресою АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) передати ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) ключі від хвіртки та вхідної двері житлового будинку з надвірними спорудами за адресою АДРЕСА_1 .

Вселено ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) до житлового будинку з надвірними спорудами за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір в сумі 1536 (одна тисяча п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2020 рокускасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2020 залишити без змін.

В судове засідання, призначене на 03.12.2020 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Від ОСОБА_1 до канцелярії апеляційного суду надійшла заява про відкладення розгляду справи, призначеного на 03.12.2020 року у зв`язку із запровадженням в Україні карантину через спалах у світі коронавірусу.

Вказана заява про відкладення розгляду справи не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Так, згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, на всій території України установлено карантин.

Рада суддів України рекомендувала у період карантину встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами (Лист Ради суддів України від 16.03.2020 року, адресований Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам).

На підставі рішення зборів суддів Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року, відповідно до частини 2 статті 29 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»,постанов Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» (зі змінами) та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами), рішення Ради суддів України за №19 від 17 березня 2020 року, постанови головного державного санітарного лікаря України №16 від 09 травня 2020 року, рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайної ситуації від 15 жовтня 2020 року, у зв`язку з ускладненням епідеміологічної ситуації в місті Одесі та із підтвердженням у працівників Одеського апеляційного суду діагнозу COVID-19, з метою запобігання поширенню захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, серед співробітників та відвідувачів Одеського апеляційного суду та забезпечення безпечних умов праці працівникам суду ухвалено розпорядження Голови Одеського апеляційного суду № 12 від 16.10.2020 року «Про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи суду».

Пунктами 1, 5, 12 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду № 12 від 16.10.2020 року «Про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи суду» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території міста Одеси рівня епідемічної небезпеки: «помаранчевий» або «червоний», зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинено їх допуск до залів судових засідань. Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у частинах 1, 2 статті 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. Це розпорядження набрало чинності з 26 жовтня 2020 року.

Отже, вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину, установлення на території міста Одеси рівня епідемічної небезпеки: «помаранчевий» або «червоний».

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін,а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, з метою дотримання строків розгляду справи, враховуючи належне повідомлення учасників справи про розгляд справи, безпідставність клопотання про відкладення розгляду справи, створення апеляційним судом підчас розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи та розглянути справу за відсутності її учасників.

Окрім того, суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду.

При цьому, ОСОБА_1 мала можливість подати клопотання про участь в розгляді справи в режимі відеоконференції, однак таким правом не скористалася.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що на підставі Свідоцтва про право на спадок по законом, виданого П`ятою одеською державною нотаріальною конторою 29.01.1973 р. по реєстру № 1-1090, зареєстрованого Одеському бюро технічної інвентаризації в книзі № 22 на стор. 85 під реєстровим № 1681 ОСОБА_3 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 належав житловий будинок з надвірними спорудами, розташований в АДРЕСА_1 .

Після смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина на житловий будинок з надвірними спорудами, розташований в АДРЕСА_1 .

04.09.1995 р. державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори Мельник Л.В. видане Свідоцтво про право на спадок за законом на майно після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно якого спадкоємцями в рівних частках є ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . (а.с.8)

Спадкове майно, на яке було видано дане свідоцтво складається з житлового будинку з надвірними спорудами, розташоване в АДРЕСА_1 , що складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літ. «А», загальною житловою площею 49,1 кв.м. та надвірних споруд під літ. «Б» - літня кухня, «Д» - сарай, «В» - гараж, «Г» - вбиральня, І - мостіння, № 1-5 - огорожа, розташованих на земельній ділянці пл. 569 кв.м.(а.с.8)

23 жовтня 1995 року ОСОБА_4 зареєстрував Ѕ частину будинку в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації реєстр. книга № 22, під реєстр. № 4797 стор. 85, що підтверджується копією реєстраційного посвідчення. (а.с.65)

29 листопада 1995 року ОСОБА_2 зареєстрував Ѕ частину будинку в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації реєстр. книга № 22, під реєстр. № 4797 стор. 85, що підтверджується копією реєстраційного посвідчення. (а.с.9)

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.77). Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 , яка належала померлому на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадок за законом.

За життя, а саме 07.04.1998 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким все своє майно заповів ОСОБА_1 відповідачу по справі (а.с.59). ОСОБА_4 , як єдина спадкоємиця після смерті батька, звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Богун І.А. з заявою про прийняття спадщини. (а.с.50)

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, районний суд виходив з доведеності факту чинення відповідачем перешкод позивачу в здійсненні ним права власності на належну йому Ѕ частину спірного будинку, у зв`язку із чим вважав вимоги про усунення таких перешкод законними та обґрунтованими.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право, звернутися до суду за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про припинення дії, яка порушує це право.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до положень ст. ст. 317, 319 ЦК України власнику належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ст.317 ЦК України - власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Приписами ч.1 ст. 321 ЦК України - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні.

У ч. 1 ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Застосовуючи положення статті 391 ЦК, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого, що такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки (пункт 33 постанови Пленуму ВССУ від 7 лютого 2014 року N 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

Відповідно до положень статей 391, 386 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Судовим розглядом справи встановлено, що на підставі Свідоцтва про право на спадок за законом на майно після смерті ОСОБА_3 , позивач ОСОБА_2 29.11.1995 року зареєстрував Ѕ частину будинку, розташованого в АДРЕСА_1 в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації реєстр. книга № 22, під реєстр. № 4797 стор. 85, що підтверджується копією реєстраційного посвідчення. (а.с.9)

В обґрунтування позову позивач зазначав, що після смерті його брата ОСОБА_4 , відповідачка ОСОБА_1 , яка є його племінницею, категорично відмовляється надати позивачу та його донці ОСОБА_6 доступ до цього житлового будинку, що є порушенням його прав як співвласника будинку.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_2 , оскільки судом встановлено, що відповідачка чинить перешкоди позивачу у користуванні спірним будинком.

У доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що факти порушення прав та інтересів позивача ОСОБА_2 щодо вселення у спірне житло у матеріалах справи відсутні.

Однак, апеляційний суд вважає вказані доводи апелянта необґрунтованими та безпідставними, з огляду на наступне.

Так, ч.3 ст. 12 та ч.1 ст.81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями ч.ч.1,2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Факт встановлення відповідачем ОСОБА_1 перешкод у користуванні будинком підтверджується: копією заяви представника ОСОБА_2 ОСОБА_6 (а.с.26), копією талону повідомлення від 27.05.2019 року (а.с. 28), поясненнями самої відповідачки ОСОБА_1 від 03.06.2019 року (а.с. 27), Листом Малиновського відділу поліції в м.Одеси від 05.06.2019 року №38/4452 (а.с.29) та фото і відео фіксацією подій встановлення перешкод (а.с. 15).

Тому, доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем перешкоди позивачу у користуванні спірним будинком не чиняться, відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки матеріали справи не містять жодного доказу, який би підтверджував такі доводи відповідача.

Твердження апелянта про те, що позивач не намагався вселитися у спірний будинок, оскільки він проживає з дружиною за іншою адресою та не має наміру користуватися спірним будинком є необґрунтованими, з огляду на те, що звернення позивача до суду підтверджує дійсний намір позивача, вселитися до спірного будинку.

При цьому як встановлено наявними у матеріалах справи копіями документів спадкової справи №30/2018, заведеної після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 , відповідач ОСОБА_1 досі не отримала Свідоцтва про право на спадщину (а.с. 49-66), тобто відповідач ОСОБА_1 взагалі не є власником спірного житлового будинку по АДРЕСА_1 . Вказана обставина також і не заперечується ОСОБА_1 , однак остання в порушення вимог ст.. 391 ЦК України чинить перешкоди позивачу, як власнику спірного будинку.

Необґрунтованими також є і доводи апелянта про те, що до зазначеного будинку намагалася вселитися дочка позивача ОСОБА_6 , а не сам позивач ОСОБА_2 , оскільки як вбачається з матеріалів справи, представник ОСОБА_2 ОСОБА_7 , неодноразово зазначав у суді першої інстанції, що позивач є хворою людиною, у зв`язку із чим він був вимушений доручити своїй доньці ОСОБА_6 представляти його інтереси під час вселення до будинку в порядку ч.3 ст. 244 ЦК України.

Твердження апелянта про відсутність можливості розподілу системи опалення між сторонами в спірному будинку не є предметом доказування в даній справі.

За таких обставин, апеляційний суд вважає висновок суду щодо доведеності факту чинення відповідачкою перешкод позивачу в здійсненні ним права власності на належну йому Ѕ частину спірного будинку, доведеним, у зв`язку із чим вимоги позивача про усунення таких перешкод є законними та обґрунтованими.

Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до положень ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що викладені аргументи апеляційної скарги є безпідставними та не можуть слугувати правовими підставами для скасування судового рішення, оскільки місцевим судом під час розгляду справи всебічно і повно досліджено та оцінено усі надані сторонами докази, з урахуванням вимог та заперечень сторін вірно і об`єктивно з`ясовано обставини справи, а тому будь-яких протиріч між висновками суду про права та взаємовідносини сторін і встановленими судом фактами не вбачається, судом в повному обсязі встановлено і досліджено предмет доказування у даній справі, виходячи з тих доказів, які надавалися сторонами у справі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують, не ґрунтуються на законі та є безпідставними, колегія суддів відповідно до ст.375 ЦПК України приходить до висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні будинком та вселення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11.12.2020 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда