ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 грудня 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи 2-7277/11

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Саліхова В.В., за участю секретаря судового засідання Кузнєцової В.В.,

учасники справи:

стягувач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку»,

боржник - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку», подану генеральним директором Бесплемянним Юрієм Миколайовичем ,

на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва, постановлену 18 вересня 2020 року в приміщенні судупід головуванням судді Шум Л.М.,-

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18 вересня 2020 року відмовлено у відкритті провадження за заявою ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку» про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа та видачу його дублікату.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, заявник подав до суду апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу на продовження розгляду до суду першої інстанції.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що відмовляючи у відкритті провадження за заявою, суд не надав оцінки тому, що заява товариства, яка подана вдруге у 2020 році є більш аргументованою та з новими доказами втрати виконавчого документу не з вини заявника.

Відмовляючи у відкритті провадження суд не звернув увагу на те, що без отримання дублікату виконавчого документа товариство позбавлено процесуальної можливості подання заяви про відкриття виконавчого провадження на виконання судового рішення про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 .

Окрім цього, вказує, що ухвала суду є немотивованою.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу відхилити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що звертаючись з апеляційною скаргою, товариство зазначило, що подані заяви за 2019 та 2020 рік про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання та видачу його дубліката не є аналогічними, однак не зазначено, які саме нові конкретні докази та аргументи втрати виконавчого документа наведено у заяві, поданій у 2020 році. До того ж до заяви, поданої у 2020 році додано документи, які не долучались до попередньої заяви, але датовані раніше подачі першої заяви від 29.05.2019 та постановлення судом 24.06.2019 ухвали про відмову у задоволенні заяви товариства. Обґрунтувань, чому вказані документи не долучалися до першої заяви заявником не наведено. Запит № 791 від 29.04.2020 є аналогічним запиту № 467 від 16.08.2019.

Вважає, що повторна подача заяви щодо якої вже ухвалено судом процесуальне рішення по суті має розцінюватися як зловживання процесуальними правами, що виключає розгляд такої заяви по суті.

У відповіді на відзив представник заявника ОСОБА_3 вважав викладене у відзиві твердження щодо необґрунтованого повторного звернення з заявою про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку для його пред`явлення безпідставним.

Вказує, що цивільне процесуальне законодавство не містить положень, які б забороняли стягувачу повторно звертатися із такою заявою.

В судовому засіданні апеляційного суду представник заявника ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги підтримав з підстав, викладених в ній. Просив ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Представники боржника ОСОБА_5 та ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечували, просили ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника боржника, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі за заявою ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа та видачу його дублікату, суд першої інстанції виходив із того, що зі змісту ухвали суду від 24.06.2019 року вбачається, що суд досліджував поважність причин пропуску строку пред`явлення виконавчого листа до виконання і дійшов висновку про те, що підстав для його поновлення немає. Отже, є таке, що набрало законної сили рішення суду у формі ухвали, яким питання про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку для його виконання вирішено.

Апеляційний суд не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 265 ЦПК України, судове рішення має бути мотивованим.

Загальні вимоги до змісту судового рішення викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14. Згідно з п. п. 11 та 12 постанови у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог; встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; у мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов`язки сторін у спірних правовідносинах, посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду з прав людини.

Крім того, важливою ознакою мотивованості судового рішення є обґрунтованість посилань на відповідні правові норми, включаючи рішення ЄСПЛ. Це означає, що посилання на практику ЄСПЛ є: належним (предмет конвенційних норм відповідає природі відносин у конкретній ситуації судового розгляду); релевантним обставинам справи; правильним (тобто без перекручування змісту конвенційних норм); виправданим та пропорційним (стан законодавства щодо певної ситуації дозволяє та/або потребує застосування конвенційних положень).

Ухвалення судового рішення, яке не відповідає умовам мотивованості (обґрунтованості), тягне за собою ряд негативних наслідків, як для учасників справи, так і для суду, який прийняв таке рішення. Зокрема, для учасників справи постановлення немотивованого (не достатньо мотивованого) рішення означає, що доводи та аргументи, а також надані для доведення певних обставин справи докази, не були почуті та належним чином оцінені судом, що у свою чергу, може призвести до прийняття неправосудного рішення, а у перспективі - до свавілля судової влади.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

У справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У іншому рішенні, зокрема, у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). На важливість дотримання судами вимоги щодо мотивованості (обґрунтованості) рішень йдеться також у ряді інших рішень ЄСПЛ (наприклад, «Богатова проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України» та ін.).

Таким чином, нехтуючи приписами п.п.1-4,6 ч.4 ст.265 ЦПК України, суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення не зазначив: фактичні обставини, які ним встановлені та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, які ним відхилені та мотиви їх відхилення; мотивовану оцінку кожного аргументу, наведеного заявником, щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у відкритті провадження; чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

Як вбачається, 30.05.2019 ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку» у вказаній справі звернулося з заявою про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строків пред`явлення виконавчого документа до виконання.

На підтвердження заявлених вимог вказувало, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва у справі № 2- 7277/11 стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 272-06 від 12.05.2006 року в сумі 40624,35 Дол. США та судовий збір в розмірі 2823,00 грн. на користь ПАТ «Банк «Національні інвестиції».

23.05.2012 року представником АТ «Банк «Національні інвестиції» отримано виконавчий лист по справі № 2-7277/11.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15.02.2019 року замінено стягувача ПАТ «Банк «Національні інвестиції» на його правонаступника ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку».

28.02.2019 стягувачем направлено до Святошинського районного відділу ДВС м. Києва заяву про заміну сторони виконавчого провадження. До зазначеної заяви додано копію заяви первісного стягувача про відкриття виконавчого провадження № 2002/03 від 29.03.2016 та докази направлення її разом з оригіналом виконавчого листа до Святошинського ВДВС м. Києва.

Відповіді на вказані листи від органів ДВС не надходило.

На запит від товариства 16.04.2019 первісний стягував ПАТ «Банк «Національні інвестиції» надав відповідь про те, що оригінал виконавчого листа № 2-7277/11 було направлено на примусове виконання разом із заявою про відкриття виконавчого провадження № 2002/03 від 29.03.2016. Оригінал виконавчого документу на адресу банку не повертався.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24 червня 2020 року у задоволенні заяви товариства відмовлено.

Вказана ухвала не оскаржувалась та набрала законної сили.

У липні 2020 року ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку» повторно звернулося до суду з заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа та видачу його дублікату.

Як вбачається, вимоги вказаної заяви про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа та видачу його дублікату окрім підстав, вказаних в заяві від 30.05.2019 товариство обґрунтовувало ще й тим, що на запит товариства від 16.04.2019 первісний стягувач ПАТ «Банк «Національні інвестиції» надав відповідь про те, що оригінал виконавчого листа № 2-7277/11 було направлено на примусове виконання разом із заявою про відкриття виконавчого провадження № 2002/03 від 29.03.2016. Оригінал виконавчого документу на адресу банку не повертався.

16.08.2019 на адресу ВДВС Святошиньского району м. Києва направлено запит № 467 про надання інформації про стан виконавчого провадження та місцезнаходження виконавчого документа. Проте станом на 17.07.2020 відповіді на зазначений запит не надходило.

Враховуючи те, що виконавче провадження не відкрито, жодної дії на заяву про заміну сторони виконавчого провадження не вчинено, товариство вважало, що вказане дає підстави стверджувати про втрату виконавчого документу органами ДВС.

З тексту та додатків, поданої 23.07.2020 заяви ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку» вбачається, що стягувачем долучались докази направлення щонайменше чотирьох запитів до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції, щодо перебування на виконанні у відділі ДВС виконавчого документа з примусового виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва у справі № 2-7277/11 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, окремі з них датовані 16.08.2019, 29.04.2020. Однак, відповідей на зазначені запити товариство не отримувало довгий час.

І тільки після зазначених звернень, на адресу ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР» 14.09.2020 за Вх. № 1395 надійшла відповідь відділу ДВС де вказано, що 14.06.2016 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа № 2-7277/11 стягувачеві у зв`язку з відсутністю майна у боржника. Надати документальне підтвердження направлення виконавчого документа стягувачеві не видається за можливе, у зв`язку із знищенням реєстру вихідної кореспонденції.

Згідно акту перевірки матеріалів кредитної справи ОСОБА_1 від 30.04.2020, проведеної ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР» встановлено відсутність у матеріалах кредитної справи оригіналу виконавчого листа, виданого на виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва у справі № 2-7277/11 від 01.03.2012 (ас. 140).

Таким чином, встановлено, що вказаних документів на момент постановлення попередньої ухвали суду від 24.06.2019 не існувало.

Цивільний процесуальний кодекс України не містить жодного положення, яке б забороняло повторно звертатись із заявою про видачу дублікату виконавчого документу та поновлення пропущеного строку на його пред`явлення до примусового виконання.

Таким чином, апеляційний суд встановив, що висновок суду першої інстанції про те, що питання щодо видачі дубліката виконавчого листа та поновлення строку для його пред`явлення вже було вирішено з тих самих підстав і заява товариства від 30.05.2019 повністю збігається за матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду з заявою від 23.07.2020 не є законним та обґрунтованим.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції безпідставно вважав, що вказані заяви є тотожними та помилково, без належної перевірки матеріалів справи, відмовив у відкритті провадження з підстав передбачених п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Статтею 1291 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною першою статті 18 ЦПК визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

В пункті 37. Рішення по справі "Деркач та Палек проти України" (заяви NN 34297/02 та 39574/02) від 21 грудня 2004 року, остаточне з 06.06.2005 року, Європейський Суд зазначив:

"Суд знову наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи трибуналі будь- який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, пункт передбачає "право на суд", одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Важко уявити, щоб пункт 1 статті 6 детально описував процедурні гарантії, які надано сторонам, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень. Тлумачення статті 6 як положення, що лише гарантує право на звернення до суду та проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації, несумісної з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина "судового процесу" для цілей статті 6 (див. "Бурдов проти Росії", заява N 589498/00, п. 34)."

У рішенні Європейського суду з прав людини від 05.07.2012 у справі "Глоба проти України" зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини 1 пункту 17.4 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Про видачу дубліката виконавчого документа постановляється ухвала у десятиденний строк із дня надходження заяви.

За умови встановлення факту невиконання судового рішення, видача дублікатавиконавчого листа не порушує прав боржника та не покладає на нього додаткових зобов`язань, оскільки дублікат виконавчого листа має повністю відтворювати втрачений виконавчий лист. Натомість відсутність виконавчого листа у стягувача унеможливлює виконання рішення суду та порушує його права, а саме позбавляє належного кредитора права щодо стягнення заборгованості та перешкоджає належному виконанню судового рішення.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10.09.2018 у справі № 5011-58/9614-2012, від 10.04.2018 у справі № 24/234, від 23.05.2019 у справі № 5023/1702/12, від 11.11.2019 у справі № 5/229-04, від 21.01.2019 у справі № 916/215/15-г.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що "стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві».

Згідно з позицією ЄСПЛ основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і держава не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» задовольнити.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 18 липня 2020 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 грудня 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді: