Справа № 219/7819/19
Провадження №
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2020 року м. Бахмут

Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Медінцевої Н.М.

за участю секретаря Петрейко А.О.

представника позивача ОСОБА_1

представників відповідача Березняка Ю.Г., Степури А.С., Авдєєвої С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі м. Бахмут Донецької області у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» про визнання незаконним та скасування наказу № 203-к від 26 грудня 2018 року про звільнення позивача та поновлення її на посаді старшого прийомоздавальника вантажу та багажу 4 розряду структурного підрозділу «Експлуатація» Миронівської філії Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» з 26 грудня 2018 року, стягнення моральної шкоди в сумі 50000 грн.,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» про визнання незаконним та скасування наказу № 203-к від 26 грудня 2018 року про звільнення позивача та поновлення її на посаді старшого прийомоздавальника вантажу та багажу 4 розряду структурного підрозділу «Експлуатація» Миронівської філії Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» з 26 грудня 2018 року, стягнення моральної шкоди в сумі 50000 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що до 26 грудня 2018 року позивач перебувала в трудових відносинах з відповідачем та займала посаду старший прийомоздавальник вантажу та багажу 4 розряду структурного підрозділу «Експлуатація» Миронівської філії Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту». 10 вересня 2018 року позивач направила за місцем роботи нотаріально посвідчену заяву про надання їй відпустки без збереження заробітної плати у відповідності з п. 18 ст. 25 Закону України «Про відпустки» з 13 вересня 2018 року. При цьому відмова у надані такої відпустки чи будь-яка інша відповідь з цього приводу на адресу позивача до теперішнього часу не надходила. 10 червня 2019 року позивач письмово повідомила відповідача про своє бажання стати до роботи, а також просила надати їй копію наказу про припинення відпустки без збереження заробітної плати і повідомити, коли вона може стати до роботи. Однак, у відповідь позивачу засобами поштового зв`язку через ПАТ «Укрпошта» було надіслано копію наказу від 26 грудня 2018 року № 203-к про її звільнення за прогул без поважних причин. Зазначений наказ направлено на адресу позивача 13 червня 2019 року засобами поштового зв`язку через ПАТ «Укрпошта», що підтверджується поштовим штемпелем на конверті, в якому надійшов цей наказ, а отримано позивачем 18 червня 2019 року, трудову книжку позивачу не видано до теперішнього часу. Отже, саме з 18 червня 2019 року позивача було повідомлено про факт її звільнення. Таким чином, звернення позивача до суду з даним позовом вчинено в межах встановленого місячного строку. Просить позов задовольнити.

Оскільки позовну заяву подано з порушенням вимог статті 175 ЦПК України, ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 19 липня 2019 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі.

Уточненою позовною заявою, яка надійшла на адресу суду 24 липня 2019 року, недоліки усунуто, у зв`язку з чим ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 05 серпня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання на 29 серпня 2019 року 10-00 годину, яке в подальшому було відкладено на 15 жовтня 2019 року 15-00 годину.

29 серпня 2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач просить у задоволені позову відмовити з тих підстав, що позивач 08 вересня 2018 року звернулась в усній формі до начальника відділу експлуатації ОСОБА_3 з вимогою надати їй невикористані дні щорічної відпустки з 17 вересня 2018 року, на відповідь ОСОБА_3 про неможливість надання відпустки з причини необхідності заміщення посадових осіб, яким в вересні 2018 року надаються додаткові відпустки в зв`язку з навчанням, а саме ОСОБА_4 та диспетчерів філії ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , на це позивач відповіла, що вона теж їде до так званої ДНР в м. Донецьк для навчання. 12 вересня 2018 року позивач особисто прийшла на прийом до директора Миронівської філії ОСОБА_7 , який здійснив прийом в присутності свідків. Позивач спочатку в усній формі наполягала на наданні невикористаних днів щорічної відпустки з 17 вересня 2018 року з метою перетинання пункту пропуску на непідконтрольну Україні територію так званої ДНР у м. Донецьк на навчання, а одержавши відмову від директора в усній формі заявила, що вона все одно поїде і для цього візьме відпустку без збереження заробітної плати. Директором була здійснена спроба роз`яснити позивачу, що йому необхідний час для з`ясування наявності або відсутності юридичних підстав для надання або відмови такої відпустки. 13 вересня 2018 року позивач не з`явилась на роботу, про що начальником відділу ОСОБА_3 була надана доповідна записка. Також було здійснено спробу відвідати позивача за місцем її реєстрації, про що було складено акт від 13 вересня 2018 року, того ж дня було надіслано пакет документів на адресу проживання позивача, даний пакет документів отримала мати позивача 18 вересня 2008 року. За результатами розслідування комісії за згодою з профспілковим комітетом, зважаючи на те, що позивач не повідомила адміністрацію підприємства про своє місцезнаходження, а на дзвінки посадових осіб філії не відповідала, було прийнято рішення про її звільнення за п.4 ст. 40 КЗпП України. 17 вересня 2018 року відповідачем було одержано письмову заяву від позивача про надання відпустки без збереження заробітної плати, дата відправлення якої 13 вересня 2018 року. Просить у задоволені позову відмовити у повному обсязі.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та надала пояснення аналогічні тим, що викладені у позові. Також зазначила, що керівництво підприємства їй повідомило на її бажання взяти заяву без збереження зарплатні те, що вони наразі перебувають не у зоні АТО, а тому їй відпустка не може бути надана, також зазначили їй, що її заяву про відпустку вони не приймуть і тоді щоб вона писала заяву на звільнення і тому вона цю заяву надіслала поштою та поїхала у м. Донецьк. Також зазначила, що її мати нічого їй не казала про те, що на їх адресу прийшов лист про її звільнення.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі, надав пояснення аналогічні тим, що викладені у позові.

Представники відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили у їх задоволені відмовити у повному обсязі, надали пояснення аналогічні тим. Що викладені у їх відзиві на позов.

Свідок ОСОБА_3 будучи допитаною у якості свідка, в судовому засіданні пояснила, що вона знає позивача як колегу по роботі. На той час вона працювала як начальник відділу і позивач просила відпустку на навчання у м. Донецьк, але їй відмовили.

Свідок ОСОБА_8 будучи допитаною у якості свідка, в судовому засіданні пояснила, що вона знає позивача як колегу по роботі. Особисто їй заява позивача про відпустку не надходила, дана заява їй надійшла від директора з резолюцією для юриста. Відпустку для позивача вона не оформлювала, оскільки 13 вересня 2018 року він ОСОБА_3 надійшла доповідна про те, що позивач відсутня на роботі. Через що за наказом керівництва створили комісію, яка намагалась дізнатися про місцеперебування позивача, виїжджаючи за місцем реєстрації проживання позивача та перевіряючи безпосереднє її місце роботи. За рішенням профкому позивач 26 грудня 2018 року було вирішено звільнити за прогули. Про що, було ухвалено наказ, та копію якого неодноразово надсилали поштою з листом, щоб позивач прийшла та отримала трудову книжку. Конверти повертались за закінченням терміну зберігання, оскільки позивач їх не отримувала, про це вона повідомляла керівництво.

Суд, заслухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

З копії заяви (а.с.6), яка є нотаріально посвідчена, вбачається, що ОСОБА_2 просить керівництво надати їй відпустку без збереження заробітної плати у відповідності з п. 18 ст. 25 Закону України «Про відпустки» з 13 вересня 2018 року, на даній заяві є підпис позивача, який посвідчений нотаріусом, дану заяву позивач 13 вересня 2018 року надіслана на адресу відповідача, що підтверджується відповідною поштовою квитанцією (а.с.7-8).

Згідно копії заяви від 10 червня 2019 року (а.с.9) позивач просить її повідомити коли вона може вийти на роботу та надати їй відповідні накази, копію цієї заяви вона надсилає поштою відповідачу (а.с.10-12).

Відповідно до копії наказу (а.с.13), який позивач отримала 18 червня 2019 року, про що свідчить відстеження укрпошти (а.с.14-15), від 26 грудня 2018 року за № 203-к ОСОБА_2 звільнена 26 грудня 2018 року за прогул без поважних причин (п.4 ст. 40 КЗпП України). Факт отримання саме цього дня позивачем копію цього наказу відповідач спростувати на протязі усього судового засідання не зміг.

З копії листа директора департаменту Міністерства соціальної політики вбачається, що на сьогодні законодавством про працю передбачено ряд пільг і гарантій працівникам у зв`язку з проведенням саме антитерористичної операції. Також у цьому листі зазначено, що питання щодо звільнення працівника з підстав п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України може розглядатися лише після появи його на роботі чи встановлення його місцезнаходження та з`ясування причин відсутності. Крім того, звільнення за прогули без поважних причин це дисциплінарне стягнення. Застосовуючи його, слід додержуватися встановлених законодавством про працю вимог щодо порядку застосування дисциплінарних стягнень. Окрім того слід зауважити на той факт, що навіть ці вимоги відповідачем не були виконані (а.с.44-45).

Також є копія листа на ім`я позивача від 26 грудня 2018 року (а.с.48-50), якою відповідач повідомляє останню про необхідність забрати трудову книжку, проте відсутнє поштове повідомлення про те, що вона ці листи отримувала.

Відповідно до копії повідомлення від (а.с.51-52) від 21 грудня 2018 року та витягу з протоколу профспілки, остання надала попередню згоду на звільнення за ст. 40 п. 4 КЗпП України ОСОБА_2 .

З копії акту від 13 вересня 2018 року (а.с.55) вбачається, що даний акт відповідачем складений про те, що позивач відсутня на робочому місці або на території підприємства 13 вересня 2018 року о 11-15 годині, проте з якого та по який час вона відсутня у цьому документі не вбачається, тобто більше ніж три години позивач відсутня на робочому місці чи менше, також є копія акту від 29 листопада 2018 року (а.с.56), яким зафіксовано те, що позивач відсутня на робочому місці або на території підприємства з 13 вересня 2018 року з 11-15 години по теперішній час.

Також з копії заяви (а.с.60), яка є нотаріально посвідчена, вбачається, що ОСОБА_2 просить керівництво надати їй відпустку без збереження заробітної плати у відповідності з п. 18 ст. 25 Закону України «Про відпустки» з 13 вересня 2018 року, що ця заява отримана відповідачем 21 серпня 2018 року, проте відповідачем на протязі усього розгляду справи не надано письмових належних та допустимих доказів з приводу того, яке саме рішення прийнято за цією заяву і яким чином про це рішення було повідомлено позивача у встановлений законодавством України строк та спосіб.

Згідно листа директора директора Миронівської філії Березняка Ю.Г. Похилюк Т.В. повідомляється 13 червня 2019 року про те, що з нею розірвано трудовий договір та її звільнено, також у цьому листі мається роз`яснення як саме і де позивач може отримати трудову книжку. Проте з цього листа не вбачається повідомлення позивача про прийняте рішення відносно її заяви щодо надання їй відпустки без збереження заробітної плати. Тобто відповідачем у порушення норм діючого законодавства України не прийняте ніяке рішення з приводу вищевказаної заяви позивача.

Відповідно до ст. 21 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст. 1 КЗпП України, законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Згідно до ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про відпустки», право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).

Статтею 25 Закону України «Про відпустки» передбачено, що відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов`язковому порядку: 1/. матері або батьку, який виховує дітей без матері (в тому числі й у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), що має двох і більше дітей віком до 15 років або дитину з інвалідністю, - тривалістю до 14 календарних днів щорічно; 2/. чоловікові, дружина якого перебуває у післяпологовій відпустці, - тривалістю до 14 календарних днів; 3/. матері або іншим особам, зазначеним у частині третій статті 18 та частині першій статті 19 цього Закону, в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку, а в разі якщо дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний) або якщо дитина, якій не встановлено інвалідність, хвора на тяжке перинатальне ураження нервової системи, тяжку вроджену ваду розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічне, онкогематологічне захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкий психічний розлад, гостре або хронічне захворювання нирок IV ступеня, - не більш як до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, а якщо дитині встановлено категорію "дитина з інвалідністю підгрупи А" або дитина, якій не встановлено інвалідність, отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги - до досягнення дитиною вісімнадцятирічного віку. Перелік тяжких захворювань, розладів, травм, станів тощо, що дає право працівнику на отримання відпустки без збереження заробітної плати на дитину, якій не встановлена інвалідність, затверджується Кабінетом Міністрів України; 3-1/. матері або іншій особі, зазначеній у частині третій статті 18 цього Закону, для догляду за дитиною віком до 14 років на період оголошення карантину на відповідній території; 4/. учасникам війни, особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", - тривалістю до 14 календарних днів щорічно. Особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, статус яких встановлений відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", - тривалістю до 21 календарного дня щорічно; 5/. особам, які мають особливі трудові заслуги перед Батьківщиною, - тривалістю до 21 календарного дня щорічно; 6/. пенсіонерам за віком та особам з інвалідністю III групи - тривалістю до 30 календарних днів щорічно; 7/. особам з інвалідністю I та II груп - тривалістю до 60 календарних днів щорічно; 8/. особам, які одружуються, - тривалістю до 10 календарних днів; 9/. працівникам у разі смерті рідних по крові або по шлюбу: чоловіка (дружини), батьків (вітчима, мачухи), дитини (пасинка, падчірки), братів, сестер - тривалістю до 7 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду до місця поховання та назад; інших рідних - тривалістю до 3 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду до місця поховання та назад; 10/. працівникам для догляду за хворим рідним по крові або по шлюбу, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, - тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більше 30 календарних днів; 11/. працівникам для завершення санаторно-курортного лікування - тривалістю, визначеною у медичному висновку; 12/. працівникам, допущеним до вступних іспитів у вищі навчальні заклади, - тривалістю 15 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду до місцезнаходження навчального закладу та назад; 13/. працівникам, допущеним до складання вступних іспитів в аспірантуру з відривом або без відриву від виробництва, а також працівникам, які навчаються без відриву від виробництва в аспірантурі та успішно виконують індивідуальний план підготовки, - тривалістю, необхідною для проїзду до місцезнаходження вищого навчального закладу або закладу науки і назад; 14/. сумісникам - на термін до закінчення відпустки за основним місцем роботи; 15/. ветеранам праці - тривалістю до 14 календарних днів щорічно; 16/. працівникам, які не використали за попереднім місцем роботи щорічну основну та додаткові відпустки повністю або частково і одержали за них грошову компенсацію, - тривалістю до 24 календарних днів у перший рік роботи на даному підприємстві до настання шестимісячного терміну безперервної роботи; 17/. працівникам, діти яких у віці до 18 років вступають до навчальних закладів, розташованих в іншій місцевості, - тривалістю 12 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду до місцезнаходження навчального закладу та у зворотному напрямі. За наявності двох або більше дітей зазначеного віку така відпустка надається окремо для супроводження кожної дитини; 18/. працівникам на період проведення у відповідному населеному пункті антитерористичної операції, заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях з урахуванням часу, необхідного для повернення до місця роботи, але не більш як сім календарних днів після прийняття рішення про припинення антитерористичної операції, заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях. Працівникам, які навчаються без відриву від виробництва в аспірантурі, протягом четвертого року навчання надається за їх бажанням один вільний від роботи день на тиждень без збереження заробітної плати.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Згідно з додатком до розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р до зазначених населених пунктів належить смт. Миронівський Артемівського (нині Бахмут) Донецької області.

В подальшому розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 1079-р зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція».

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнано такими, що втратили чинність розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р та розпорядження Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 1079-р.

Згідно із додатком до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року до зазначених населених пунктів належить смт. Миронівський Артемівського (нині Бахмут) Донецької області, тобто саме місце роботи позивача.

З наведеного вбачається, що при звільненні позивача підприємством не було дотримано всіх обов`язкових умов діючого закону, які б давали відповідачу підстави для звільнення особи на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Тобто твердження представників відповідача у судовому засіданні о законності звільнення позивача з її посади за п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України не знайшли підтвердження в матеріалах справи, що підтверджується вищеописаним, а тому законних підстав звільняти позивача у відповідача не було, а тому позовні вимоги щодо визнання незаконним та скасування наказу № 203-к від 26 грудня 2018 року про звільнення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , та поновлення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , на роботі на посаді старшого прийомоздавальника вантажу та багажу 4 розряду структурного підрозділу «Експлуатація» Миронівської філії Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» з 26 грудня 2018 року, знайшли повністю своє підтвердження під час розгляду даної справи у суді, а отже позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню за наведених вище підстав.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вирішуючи питання щодо розміру моральної шкоди, суд враховує роз`яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України.

Стаття 237-1КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення, тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема, у вигляді одноразової грошової виплати.

Такий висновок відповідає і практиці Європейського суду з прав людини у справах «Тома проти Люксембургу» (2001 рік), «Надбала проти Польщі» (2000 рік), згідно яких при визнанні звільнення незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Отже, виходячи із засад розумності та справедливості, суд вважає за необхідне відшкодувати позивачці моральну шкоду у розмірі десяти тисяч гривень, що є обґрунтованою компенсацією за її незаконне звільнення, тобто в цій частині позовні вимоги задовольнити частково.

При цьому, в силу вимог ст. 430 ЦПК України, слід допустити рішення суду до негайного виконання в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць (середньомісячної заробітної плати).

Також, відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивач судові витрати в сумі 768,40 грн. та на користь держави в сумі 840,80 грн.

Керуючись ст. ст. 13, 43-1,81,141, 247,263-265,259,268,273 ЦПК України, на підставі ст. ст. 237-1, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 , до Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту», місцезнаходження якого: 02092, м. Київ, вул. Алма-Атинська, 37, ідентифікаційний код юридичної особи: 04737111, про визнання незаконним та скасування наказу № 203-к від 26 грудня 2018 року про звільнення позивача та поновлення її на посаді старшого прийомоздавальника вантажу та багажу 4 розряду структурного підрозділу «Експлуатація» Миронівської філії Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» з 26 грудня 2018 року, стягнення моральної шкоди в сумі 50000 грн. задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ № 203-к від 26 грудня 2018 року про звільнення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 .

Поновити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , на роботі на посаді старшого прийомоздавальника вантажу та багажу 4 розряду структурного підрозділу «Експлуатація» Миронівської філії Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» з 26 грудня 2018 року.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту», місцезнаходження якого: 02092, м. Київ, вул. Алма-Атинська, 37, ідентифікаційний код юридичної особи: 04737111, на користь ОСОБА_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 , моральну шкоду в сумі 10000 (десять тисяч) гривень.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту», місцезнаходження якого: 02092, м. Київ, вул. Алма-Атинська, 37, ідентифікаційний код юридичної особи: 04737111, на користь ОСОБА_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 , сплачені нею судовий збір в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту», місцезнаходження якого: 02092, м. Київ, вул. Алма-Атинська, 37, ідентифікаційний код юридичної особи: 04737111, на користь держави судовий збір в сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі.

Повний текст рішення суду виготовлено 02 березня 2020 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Донецького апеляційного суду через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя