КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року м. Київ

Справа № 757/27995/19-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 грудня 2019 року, ухвалене у складі судді Батрин О.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди,

встановив:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача Державної казначейської служби України, в якому просила стягнути з відповідача на користь її представника ОСОБА_2 суму в розмірі 4770 доларів США, що еквівалентно 127072 грн. за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що в межах кримінальної справи № 26-6299 постановою старшого слідчого в ОВС СВ УБОЗ ГУ МВС України в Київській області Гришка В.О. від 25.05.2010 року накладено арешт на належний позивачу ОСОБА_1 автомобіль «Mazda 323», д.н.з. НОМЕР_1 , володільцем за довіреністю якого є представник позивача - ОСОБА_2 .

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 31.03.2017 року скасовано вказану постанову слідчого про накладення арешту, автомобіль зобов`язано повернути власнику. Вказаний автомобіль знаходився на території УБОЗ ГУ МВС у Київській області. Неодноразові звернення до правоохоронних органів щодо повернення належного позивачу автомобіля залишилися без належного реагування. У подальшому стало відомо, що автомобілем незаконно заволоділи співробітники органів внутрішніх справ, за фактом чого здійснюється кримінальне провадження № 000319. Оскільки до цього часу автомобіль власнику або його володільцю не повернуто, його вартість не відшкодовано, позивачу, як власнику, та його представнику, як володільцю автомобіля, заподіяно шкоди у розмірі середньої ринкової вартості автомобіля, що відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 442-04/17 (919-10) від 21.04.2017 року становить 4770 доларів США, еквівалент 127 072 грн. У порядку ч. 2 ст. 3 Конституції України, ст. 1166 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання та досудового слідства, прокуратури і суду» позивач просила задовольнити позов у заявлений спосіб.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що судом не враховано, що позивач неодноразово направляв численні заяви та звернення на адресу органів влади, в тому числі народних депутатів, прем`єр-міністра України та інших щодо повернення автомобіль марки «Mazda 323», р.н.з. НОМЕР_1 або відшкодування його вартості, про що зазначалось в позовній заяві та надавались відповідні письмові докази в суді першої інстанції. Вказані обставини виключають факт відсутності підстав з мотивів недотримання процедури для відшкодування шкоди згідно ст. 1166 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання та досудового слідства, прокуратури і суду». Крім того, судом першої інстанції не враховано положення статті 55 Конституції України.

Також судом не враховано та належним чином не досліджено той факт, що органом слідства, яким завдана шкода позивачу, в порушення вимог статті 11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання та досудового слідства, прокуратури і суду», не роз`яснено про порядок поновлення його порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди. При цьому всі органи державної влади, до яких звертався позивач, у своїх відповідях всюди зазначають про необхідність позивачу звертатися до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд виходив з того, що позивачем не дотриманий порядок вирішення питання відшкодування шкоди органами досудового розслідування, визначений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання та досудового слідства, прокуратури і суду», а кримінальне провадження № 000319 здійснюється за фактом зникнення належного позивачу автомобіля «Mazda 323», д.н.з. НОМЕР_1 з території УБОЗ ГУ МВС України в Київській області, тому суд дійшов висновку, що правові підстави для відшкодування відповідачем Державною казначейською службою України представнику позивача, як володільця автомобіля, матеріальної шкоди в порядку ст. 1166 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання та досудового слідства, прокуратури і суду» відсутні.

З такими висновками суду колегія суддів не погоджується, оскільки вони зроблені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 позивач ОСОБА_1 є власником автомобіля «Mazda 323», д.н.з. НОМЕР_1 .

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, представник позивача ОСОБА_2 вказує, що на підставі довіреності, виданої на його ім`я позивачем, та посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Галій Т.С. 19.02.2018 р., ОСОБА_2 є володільцем автомобіля «Mazda 323», д.н.з. НОМЕР_1 .

У межах кримінальної справи № 26-6299 постановою старшого слідчого в ОВС СВ УБОЗ ГУ МВС України в Київській області Гришка В.О. від 25.05.2010 року було накладено арешт на вказаний автомобіль, внаслідок чого автомобіль було доставлено до УБОЗ ГУ МВС України в Київській області.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 31.03.2017 року скасовано постанову слідчого щодо накладення арешту, автомобіль зобов`язано повернути власнику.

Як вбачається з листа Прокуратури м. Києва від 23.03.2017 року № 04/2/2-875-16 та ГУ НП у Вінницькій області від 18.05.2017 року № 3191/04/14-17 правоохоронними органами здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 00003139 від 22.04.2014 року за фактом зникнення належного позивачу автомобіля з території УБОЗ ГУ МВС України в Київській області.

Зважаючи на те, що рішення суду про повернення автомобіля власнику не виконано, місцезнаходження автомобіля не встановлено, сторона позивача вважає наявними підстави згідно зі ст. 1166 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання та досудового слідства, прокуратури і суду» для відшкодування відповідачем шкоди у розмірі середньої ринкової вартості автомобіля, що відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 442-04/17 (919-10) від 21.04.2017 року становить 4 770 доларів США, еквівалент 127 072 грн.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», майно, зазначене в пункті 2 статті 3 цього Закону, повертається в натурі, а в разі неможливості повернення в натурі його вартість відшкодовується за рахунок тих підприємств, установ, організацій, яким воно передано безоплатно. У разі ліквідації підприємств, установ, організацій, яким майно було передано безоплатно, або недостатності у них коштів для відшкодування шкоди вартість майна (частина вартості) відшкодовується за рахунок державного бюджету.

За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 910/715/17 , дії (бездіяльність) органів досудового розслідування, внаслідок яких (якої) позивачу було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (статті 11 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, предметом даного позову є відшкодування шкоди, завданої внаслідок дій (бездіяльності) працівників органів внутрішніх справ, що виразились у невиконанні ухвали Вінницького міського суду Вінницької області про скасування арешту з належного позивачу майна, накладеного постановою старшого слідчого в ОВС СВ УБОЗ ГУ МВС України в Київській області, та повернення автомобіля власнику.

За загальними правилами, позов має пред`являтися до суду належним позивачем, тобто особою, яка має право вимоги за позовом, оскільки саме її права, свободи та інтереси порушені, оспорюються або невизнані та лише до належного відповідача - особи, яка повинна відповідати за позовом. Таке процесуальне право та обов`язок позивача та відповідача бути належним суб`єктом цивільних процесуальних відносин зумовлено матеріально - правовими відносинами, учасниками яких вони є. Належні сторони у цивільному процесі є носіями суб`єктивних прав та обов`язків, які складають зміст матеріально-правових відносин.

Проте, звертаючись до суду з позовом про відшкодування шкоди, позивач не залучив до участі у справі в якості відповідача відповідний орган досудового слідства, внаслідок дій чи бездіяльності якого позивачу було завдано шкоду з метою встановлення складу цивільного правопорушення, наявність якого є підставою для стягнення шкоди з держави.

Згідно з абз. 2 п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Казначейство України.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (підпункт 5 пункту 4 цього Положення).

Відповідно до правового висновку. викладеного у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 521/10640/15-ц, шкода, завдана позивачу незаконними діями посадових осіб органів досудового слідства, згідно з вимогами статті 1174 ЦК України відшкодовується за рахунок держави шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України.

Звертаючись до суду з даним позовом, представником позивача в якості відповідача залучено Державну казначейську службу України, яка (діє) відповідає лише як орган, на який законом покладено обов`язок безспірного списання коштів державного бюджету, та не пред`явлено вимог до органу досудового слідства, внаслідок дій чи бездіяльності якого позивачу було завдано шкоди, що є основним предметом доказування та встановлення обставин у справі, які дають підстави для застосування цивільно-правової відповідальності.

Оскільки відшкодування шкоди здійснюється за рахунок держави шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України, то Державна казначейська служба України може бути лише співвідповідачем у справі, адже не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача.

Однак, суд першої інстанції зазначеного не врахував, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку, що позивачем не дотриманий порядок вирішення питання відшкодування шкоди органами досудового розслідування, визначений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання та досудового слідства, прокуратури і суду», а тому доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу суду.

У постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла до висновку, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого і держави, що не регулюються нормами КПК України, а суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.

Отже, суд першої інстанції посилаючись на відповідний порядок для вирішення питання про відшкодування такої шкоди, не звернув уваги, що спірні деліктні правовідносини виникли через дії, які не опосередковуються регулюванням КПК України, а регулюються нормами цивільного законодавства.

Крім того, позивач звертався з заявами до компетентних органів з вимогами про зобов`язання повернути автомобіль законному власнику чи володільцю, однак, як вбачається з відповідей на запити Прокуратури міста Києва та Національної поліції ГУНП у Вінницькій області, вмотивованої відповіді щодо місця перебування автомобіля надано не було.

Виходячи із положень, передбачених ст. ст. 51, 175 ЦПК України, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Отже, належним відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі є відповідний орган Казначейської служби (який відповідно до законодавства є органом, що здійснює списання коштів з державного бюджету) та орган, відповідальний за збереження та повернення тимчасового вилученого у позивача майна, дії якого призвели до заподіяння позивачу шкоди.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Таким чином, оскільки позивач пред`явив позов лише до Державної казначейської служби України, яка не є тим органом, внаслідок дій чи бездіяльності якого позивачу було завдано шкоди, та не пред`являв позовних вимог до відповідного органу досудового слідства, відповідального за збереження та повернення вилученого у позивача майна, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості перевірити та встановити обставини, які є підставою для відшкодування шкоди державою, а саме: неправомірність дій ( бездіяльність) органу досудового слідства, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Згідно з ч. 6 ст. 367 ЦК України, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню у зв`язку з порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 грудня 2019 року - скасувати та прийняти постанову:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.