Справа № 450/809/19 Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А.
Провадження № 22-ц/811/2570/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар Юзефович Ю.І.,

з участю представника апелянта Чубика ОСОБА_1 .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Чубика Богдана Григоровича на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 червня 2019 року, постановлене у складі головуючого судді Кукси Д.А., у справі за позовом ОСОБА_2 до Давидівської сільської ради об"єднаної територіальної громади Пустомитівського району Львівської області, третя особа приватний нотаріус Пустомитівського районного нотаріального округу Слиш Любомира Теодоровича про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за правом представлення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2019 року позивачка ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до Давидівської сільської ради об"єднаної територіальної громади Пустомитівського району Львівської області. Позовні вимоги мотивувала тим, що є дочкою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її дядько ОСОБА_5 , який був рідним братом її батька. Після його смерті відкрилась спадщина на все належне йому майно, в тому числі на житловий будинок разом із земельною ділянкою та розміщеними на ній господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Довідкою Давидівської ОТГ встановлено, що спадкодавець до дня смерті проживав і був зареєстрований в АДРЕСА_2 . В 2016 році, в зв`язку з утворенням вулиць в с. Виннички, даний будинок було віднесено до АДРЕСА_1 . Спадкоємців першої черги після смерті дядька немає, оскільки він не був одружений, дітей не мав. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача - ОСОБА_3 , тому після відкриття спадщини вона, як спадкоємець, в порядку спадкування за законом - третя черга спадкування за правом представлення, як дочка померлого ОСОБА_3 , рідного брата спадкодавця, звернулась до приватного нотаріуса Пустомитівського районного нотаріального округу Слиш Л. Т. із заявою про прийняття спадщини та відповідними наявними документами, де була заведена спадкова справа. Листом від 12 лютого 2019 року приватний нотаріус Слиш Л.Т. повідомив спадкоємця, що не може видати свідоцтво про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів на вище зазначене спадкове майно. На підставі наведеного просить позовні вимоги задовольнити та визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування за правом представлення право власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме на будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Рішенням Пстомитівського районного суду м. Львова від 11 червня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник позивача, подавши апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповно з`ясованих обставинах, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, висновки, викладені в рішенні суду першої інстанції, на думку апелянта не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування вимог покликається на те, що будинок належав спадкодавцю на праві приватної власності, що підтверджується технічним паспортом від 06.05.2015 року. Хоча до смерті він не встиг зареєструвати право власності на нього, спадкоємці, визначені у ст. ст. 1261-1265 ЦК України відсутні, позивач є єдиним спадкоємцем третьої черги спадкування за правом представлення і є такою, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5 .

Звертає увагу на те, що відповідач Давидівська сільська рада ОТГ Пустомитівського району Львівської області позов визнала повністю та підтвердила той факт, що спадкове майно належало спадкодавцю.

Зазначає, що строк прийняття спадщини є дотриманий, оскільки хоч частиною 1 статті 1270 ЦК України і передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, проте у частині 2 цієї ж статті зазначено, що якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття, і якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.

Отже, на думку апелянта, у даному випадку законодавством встановлений спеціальний строк для прийняття спадщини, який виникає у перший день після закінчення загального шестимісячного строку, а відтак такий позивачкою не пропущений.

Звертає увагу на те, що нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину тільки з мотивів відсутності правовстановлюючих документів.

Просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 червня 2019 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_6 є дочкою ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , який помер у віці 33 років 2 грудня 1992 року.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 65 років помер ОСОБА_5 , який був рідними братом померлого раніше ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) батька позивачки.

Спадкодавець на момент своєї смерті у шлюбі не перебував, дітей не мав.

На випадок своєї смерті ОСОБА_5 заповіту не склав.

Як убачається з матеріалів справи, на момент смерті ОСОБА_5 проживав один та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ). Позивачка, на цей момент проживала і була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно з витягом із Спадкового реєстру спадкова справа № 63620218 після смерті спадкодавця ОСОБА_5 заведена приватним нотаріусом Слиш Л.Т. 17 січня 2019 року.

Листом від 12 лютого 2019 року приватним нотаріусом Слиш Л.Т. відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 , оскільки останній за життя не виготовив свідоцтво про право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2019 року у справі № 343/1048/17 (провадження № 61-15559св18) зроблено такий висновок: "Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду".

Вказаний висновок доповнено в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 листопада 2019 року у справі № 639/2643/17 (провадження № 61-5839св19), згідно з яким: "Право власності на житловий будинок, споруду підтверджується належними правовстановлюючими документами на час виникнення права власності на будівлі, споруди".

При цьому, у разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію займаної ним квартири, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, але після збігу встановленого частиною третьою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» строку, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати визнання за ними права власності на таку квартиру. Саме такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 11 грудня 2013 року у справі № 6-121цс13 від якого Велика Палата Верховного Суду на даний час не відступила. Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 квітня 2018 року у справі № 752/10477/15-ц (провадження № 61-10950св18).

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, станом на момент своєї смерті ОСОБА_5 право власності на житловий будинок АДРЕСА_5 не оформив, як і не почав процедуру такого оформлення. Відтак, такий житловий будинок не входить до складу спадщини, після його смерті і на такий не може претендувати позивачка у порядку спадкування за правом представлення.

При цьому судом першої інстанції вірно враховано і ту обставину, що позивачка пропустила строк для подання заяви про прийняття спадщини, адже така із спадкодавцем на момент його смерті спільно не проживала, а про встановлення додаткового строку із відповідною заявою до суду також не зверталась. Тобто, позивачка не вважається спадкоємцем, який прийняв спадщину. А право власності на спадкове майно в судовому порядку може бути визнане лише за тими спадкоємцями, які в установлені законом строк та спосіб прийняли спадщину.

Посилання у апеляційній скарзі на наявність підстав для застосування спеціального строку прийняття спадщини, який залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями є безпідставними та необґрунтованими.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

В контексті вказаної практики колегія суддів вважає оскаржуване судове рішення та обґрунтування цієї постанови достатнім.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Оскільки у даній справі колегія суддів прийшла до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України підстави для вирішення питання розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції,відсутні.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Чубика Богдана Григоровича залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 березня 2020 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.