Єдиний унікальний номер судової справи 487/3780/18
Номер провадження 22-ц/812/426/20 Доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

іменем України

16 березня 2020 року м. Миколаїв Справа №487/3780/18

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 - Гунька ОСОБА_2 ,

- представника відповідача ОСОБА_3 Киричука В.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 листопада 2019 року, ухвалене під головуванням судді Гаврасієнко В.О. у приміщенні цього суду, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 , про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення боргу за договором позики та визнання права власності на нерухоме майно,

встановила:

08 червня 2018 року ОСОБА_1 пред`явила до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , зазначений позов, який, з урахуванням уточнення, обґрунтовувала наступним.

01 червня 2011 року між ОСОБА_3 та її батьком - ОСОБА_5 , було укладено нотаріально посвідчений договір позики грошових коштів, за умовами якого батько, як позикодавець, надавав відповідачеві в позику 304 604 гривень, що на той час було еквівалентно 38 080 доларів США, під умову повернення не пізніше 01 грудня 2011 року.

Пунктом 6 цього договору передбачено, що вказаний договір укладається за домовленістю сторін з встановленням забезпечення квартирою АДРЕСА_1 , що належна позичальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Після його смерті, вона, як його дочка, та ОСОБА_4 , як його онука в порядку спадкування за законом прийняли спадщину, на ѕ частки та ј частку відповідно.

Під час прийняття спадщини вона дізналась про існування договору позики та боргу по ньому на користь батька.

Враховуючи той факт, що доказів про повернення позики відповідач не надав, позивач просила, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 за договором позики в сумі, еквівалентній 38 080 дол. США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі, звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом передання ОСОБА_1 права власності на ѕ частини предмета забезпечення (застави).

22 листопада 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 подав до суду заяву про відмову від позову, відповідно до п. 1 ч.2 ст. 49, ст. 206, п.4 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

У зв`язку з цим, ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 січня 2019 року у складі судді Гаврасієнко В.О., провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення боргу за договором позики та визнання права власності на нерухоме майно, закрито на підставі п. 4 ч.1 ст. 255 ЦПК України в зв`язку з відмовою позивача від позову та прийняття цієї відмови судом.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 04 березня 2019 року вказана ухвала скасована, а справа направлена до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті заявлених вимог.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 12 березня 2019 року справу передано у складі судді Гаврасієнко В.О.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 квітня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 , посилався, як на необґрунтованість позовних вимог, так і сплив позовної давності та просив відмовити у задоволенні позову.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва у складі судді Гаврасієнко В.О. від 22 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Ухвалено звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості за договором позики грошових коштів від 01 червня 2011 року, де частки ОСОБА_1 складає 3/4 частки ОСОБА_4 складає 1/4.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 4 405 грн.

Рішення мотивоване тим, що позивачем не пропущена позовна давність та належними та допустимими доказами доведено наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення утвореної заборгованості.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Скаргу обґрунтував невідповідністю висновків суду обставинам справи та положенням чинного цивільного та цивільно-процесуального законодавств, що визначає початок перебігу та наслідки спливу позовної давності. Крім того, зазначав, що ОСОБА_5 за життя не заявляв жодних вимог, тому зобов`язання щодо повернення боргу виконано в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 адвокат Гунько В.С. просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 376 ЦПК України однією з підстав для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто неповноважним складом суду.

Згідно з частиною першою статті 37 ЦПК України суддя, який брав участь у вирішенні справи в суді першої інстанції, не може брати участі в розгляді цієї самої справи в судах апеляційної і касаційної інстанцій, а так само у новому розгляді справи судом першої інстанції після скасування рішення суду або ухвали про закриття провадження у справі.

Матеріали справи свідчать, що справу було розглянуто неповноважним складом суду, оскільки головуючим по справі Гаврасієнко В.О., який ухвалив оскаржуване рішення, постановлялася ухвала про закриття провадження у справі, яка була скасована судом апеляційної інстанції. За такого, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення.

У справі, яка переглядається, встановлено, що 01 червня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого ОСОБА_5 надав безпроцентну позику в розмірі 304 640 грн., що в еквіваленті складають 38 080 дол. США, а ОСОБА_3 зобов`язався повернути позику згідно графіку, зі строком останнього платежу до 01 грудня 2011 року.

Повернення позики повинно бути здійснено в м. Миколаєві фактичним переданням коштів (п.5 договору).

Пунктом 6 цього договору передбачено, що вказаний договір укладається за домовленістю сторін з встановленням забезпечення квартирою АДРЕСА_1 , що належна позичальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Відповідно до пункту 8 цього договору сторони передбачили, що в разі, коли позичальник своєчасно не поверне позикодавцю позику згідно визначену у пункті 4 цього договору строку, право власності на вищевказане нерухоме майно переходить до позикодавця.

За змістом договору приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А., за згодою сторін та у зв`язку з посвідченням цього договору позики грошових коштів накладено заборону відчуження зазначеного в договорі нерухомого майна, що на час розгляду даної справи не скасована відповідно до інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Після його смерті спадщину за законом прийняли та оформили дочка померлого позивач ОСОБА_1 та онука, третя особа у справі, ОСОБА_4 .

Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

За змістом положень статей 512, 1218 ЦК України до спадкоємців, зокрема і позивача, як нового кредитора перейшло право вимоги з боржника заборгованості за договором позики, що утворилася станом на 01 грудня 2011 року.

Вимога позивача про виконання умов договору позики, ОСОБА_3 була проігнорована.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві (ч. 3 ст. 1049 ЦК України).

Заперечення відповідача про повернення позикодавцю боргу, сплата якого повинна була відбуватися за графіком з 01 липня до 01 грудня 2011 року, останній платіж, згідно умов договору, не підтверджуються належними та допустимими доказами.

За змістом ст. 545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, на вимогу боржника повинен видати йому розписку про одержання виконання частково або у повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документу кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним обов`язку і, навпаки, знаходження такого документу у кредитора - засвідчує факти невиконання боржником зобов`язання.

Відповідач не надав розписки або іншого доказу, що передбачені ст. 545 ЦК України, які б свідчили про повернення ним боргу на виконання боргового зобов`язання.

Зазначені обставини, з огляду на діючу заборону відчуження зазначеного в договорі позики забезпечення належного виконання зобов`язання за позикою нерухомого майна та заяву відповідача про застосування позовної давності, на думку колегії суддів, свідчать про обґрунтованість вимог позивача про неповернення позикодавцю боргу відповідачем.

Відповідно до умов даного договору позики грошових коштів, позикодавець має право задовольнити свої грошові вимоги до боржника (позичальника), шляхом переходу до нього права власності на вищевказане нерухоме майно.

Дані про те, що ОСОБА_5 , за життя, звертався до ОСОБА_3 про повернення боргу матеріали справи не містять. Дані про реєстрацію в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження матеріали справи не містять.

З даним позовом ОСОБА_1 звернулася до суду 08 червня 2018 року.

До подання даного позову, аналогічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 пред`являла до суду 15 листопада 2016 року, який ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 червня 2017 року був залишений без розгляду.

Кунець А.В. через свого представника ОСОБА_7 подав заяву про застосування позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності.

Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають. Однією із підстав переривання позовної давності є пред`явлення особою позову до боржника.

Відповідно до статей 526, 629 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено Законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Разом з тим, сторони договору позики узгодили виконання боргових зобов`язань згідно графіку, останній платіж за яким повинен був бути здійсненим до 01 грудня 2011 року (п. 4 договору).

З урахуванням вказаних норм матеріального права, встановлених обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем пропущено позовну давність за пред`явленим позовом, про застосування наслідків спливу якого заявлено відповідачем, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову.

Як встановлено, в договорі позики сторони узгодили повернення позики щомісячними платежами, з визначенням останнього платежу до 01 грудня 2011 року.

Відповідачем не надано доказів здійснення платежів за договором позики.

Матеріали справи не містять підтвердження того, що за життя ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 01 грудня 2011 року протягом трьох років до 01 грудня 2014 року звертався до суду з позовом до боржника про стягнення заборгованості (звернення стягнення) за договором позики.

Інших доказів того, що в межах позовної давності цей строк було перервано позивач не надала. Вимог про поновлення позовної давності ОСОБА_1 не пред`являла.

Відповідно до положень статті 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Отже, встановлено, що строк звернення до суду з вимогою про захист цивільного права безперервно закінчився у грудні 2014 року, ще за життя спадкодавця, а позивач звернулась до суду у червні 2018 року. При цьому посилання позивача на те, що перебіг позовної давності повинен починатися з 26 січня 2016 року після прийняття нею спадщини, коли вона довідалась про порушення свого права, є безпідставними, оскільки є наслідком невірного тлумачення норм матеріального права про початок перебігу позовної давності.

Більш того, колегія судів звертає увагу на те, що передача заставодержателю права власності на предмет застави, що є нерухомим майном, відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем. Такі висновки щодо застосування вказаних норм права викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18).

З огляду на викладене, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача не підлягає стягненню судовий збір понесений останнім за подання та розгляд позовної заяви в суді першої інстанції, тоді як з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 13 250 грн., сплачений за подання та розгляд апеляційної скарги судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 , про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення боргу за договором позики та визнання права власності на нерухоме майно.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 ) 13 250 (тринадцять тисяч двісті п`ятдесят) грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 16 березня 2020 року.