Справа № 135/898/18
Провадження № 2/135/21/20
РІШЕННЯ

іменем України

25.11.2020 м. Ладижин Вінницька область

Ладижинський міський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Волошиної Т.В.,

за участі секретаря судових засідань Басараб О.Д.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Ладижині Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

1. Позиція позивача.

12.07.2018 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

На обґрунтування своєї позиції, зазначила, що проживала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 25.10.2012 по 15.02.2018. Шлюб між ними було розірвано в судовому порядку згідно з рішенням Ладижинського міського суду від 16.01.2018 у цивільній справі №135/1390/17, що вступило в законну силу 15.02.2018. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час перебування у зареєстрованому шлюбі 07.02.2013 за спільні кошти ними було придбано автомобіль марки «Volkswagen Transporter», 1997 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , пасажирський В. Автомобіль було зареєстровано на відповідача у справі ОСОБА_3 . На даний час спільно нажитий автомобіль перебуває у фактичному володінні відповідача. Вона не має доступу до цього автомобіля. Враховуючи те, що сторони в позасудовому порядку домовитись про поділ автомобіля не можуть, позивач просить суд визнати спірний автомобіль спільним майном подружжя та поділити його шляхом виділення у власність відповідача ОСОБА_3 спірного автомобіля та стягнення на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_3 1/2 частини вартості автомобіля що становить 92 750 грн.

01.10.2018 від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про уточнення позовних вимог. Свою заяву позивач обґрунтувала тим, що до судового розгляду цивільної справи в підготовчому судовому засіданні виникла необхідність в уточненні заявлених позовних вимог про поділ спільного майна подружжя, а саме, позивач просить визнати автомобіль марки «Volkswagen Transporter», 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , пасажирський В спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Поділити автомобіль марки «Volkswagen Transporter», 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , пасажирський В шляхом виділення у власність відповідача ОСОБА_3 спірного автомобіля та стягнення на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_3 1/2 частини вартості автомобіля що становить 92 750 грн.

10.08.2020 від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог.Свою заяву позивач обґрунтувала тим, що по справі призначалась судова автотоварознавча експертиза на вирішення якої ставилось питання щодо визначення вартості спірного майна автомобіля. Згідно з висновком судової автотоварознавчої експертизи № 57 від 26.03.2020 визначено вартість спірного автомобіля станом на час розгляду справи, який становить 115 981 грн 60 коп.У зв`язку із чим просить суд визнати автомобіль марки «Volkswagen Transporter», 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , пасажирський В спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Поділити автомобіль марки «Volkswagen Transporter», 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , пасажирський В шляхом виділення у власність відповідача ОСОБА_3 спірного автомобіля та стягнення на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_3 1/2 частини вартості автомобіля, що становить 57 990 грн 80 коп.

2. Позиція відповідача.

20.08.2018 від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позов із викладенням своїх заперечень, у яких відповідач зазначив, що позовну заяву про поділ спільного майна подружжя не визнає, вважає її необґрунтованою та безпідставною. Так, він дійсно перебував в шлюбі з позивачем в період з 25.10.2012 по 15.02.2018 під час якого у них народилась дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Проте, автомобіль марки «Volkswagen Transporter», 1997 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , пасажирський В було придбано за його особисті кошти, які він позичив у своєї матері ОСОБА_6 . Вартість автомобіля, який ним було придбано за позичені кошти його матері, на момент купівлі складала 7 100 доларів США. При цьому зазначає, що шлюб між ними було зареєстровано в жовтні 2012 року, автомобіль він придбав в січні 2013 року, тобто всього через кілька місяців після укладення шлюбу. Накопичити таку суму коштів він з позивачем за кілька місяців жодним чином не змогли б. Тому автомобіль він придбав фактично не за спільні кошти подружжя, а за його особисті кошти. А тому просить відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя в повністю.

ІІ. Пояснення учасників справи в судовому засіданні.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. При цьому додатково зазначила, що під час зареєстрованого шлюбу з відповідачем ними було придбано спірний автомобіль за кошти подаровані на весілля та їх спільні кошти. На час придбання автомобіля вона офіційно працювала, тому також мала власні кошти, які використовувала в інтересах сім`ї. Сума коштів, яку їм подарували на весілля складала 8 000 доларів США.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Бодачевський Р.В. в судовому засіданні також позовні вимоги підтримав в повному обсязі. При цьому зазначив, що спірний автомобіль придбаний за спільні кошти подружжя, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Позивач ОСОБА_1 на час придбання автомобіля офіційно працювала. Відповідач ОСОБА_3 за час спільного проживання з позивачем використовував спірний автомобіль у власних потребах, адже він є приватним підприємцем. На даний час спірний автомобіль також знаходиться у його фактичному володінні. А тому він повністю підтримує позицію викладену у позовній заяві та в уточненій позовній заяві, і просить визнати автомобіль марки «Volkswagen Transporter», 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , пасажирський В спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , поділити даний автомобіль шляхом виділення у власність відповідача ОСОБА_3 спірного автомобіля та стягнення на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_3 1/2 частини вартості автомобіля що становить 57 990 грн 80 коп.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що позивач вводить суд в оману, адже весілля у них не було, а був лише розпис. На час придбання автомобіля позивач ОСОБА_1 не працювала, а перебувала у декретній відпустці по догляду за дитиною від першого шлюбу. Окрім того, пояснив, що автомобіль він придбав через два місяці після реєстрації шлюбу, а тому він не міг бути придбаний за спільні кошти й такої суми, як стверджує позивач їм на весілля не дарували. ОСОБА_3 стверджував, що автомобіль він купував за гроші, які йому дала його мати ОСОБА_6 , адже остання перебувала на заробітках у м. Москві і їх заробила. Автомобіль було придбано за 7 300 доларів США. Також зазначив, що у вересні 2012 року він отримав від матері ОСОБА_6 частину коштів на придбання автомобіля. У вересні 2012 року він сплатив залог за авто, решту коштів він віддав у січні 2013 року. Загалом ОСОБА_3 отримав від своєї матері 10 000 доларів США, ці гроші він отримував переказами на власний рахунок через банк «Хрещатик». Таким чином він визнає ту обставину, що спірний автомобіль був придбаний в період зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_1 , однак він придбаний за його особисті кошти отримані від матері. Окрім того, вказав на те, що він не погоджується сплачувати на користь позивача грошову компенсацію замість частки у праві власності на майно, грошові кошти на депозитний рахунок суду не вносив. Окрім того, вважає, що позивач суду не надала належних та допустимих доказів на підтвердження факту придбання спірного майна за спільні кошти подружжя.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 позицію відповідача підтримав повністю. При цьому зауважив, що позивач ОСОБА_1 не довела факту придбання автомобіля спільним коштом. Вважає, що відповідач купив автомобіль за кошти подаровані його матір`ю, а тому автомобіль марки «Volkswagen Transporter», 1997 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , пасажирський В є приватною власністю ОСОБА_3 .

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.10.2012, який рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 16.01.2018 було розірвано. Рішення суду набрало законної сили 15.02.2018 (а.с.9).

Від шлюбу сторони мають малолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).

Згідно з копією свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця № НОМЕР_2 , ОСОБА_3 був зареєстрований як особа-підприємець 06.05.2010 (а.с. 10).

За час шлюбу подружжя придбало автомобіль «Volkswagen Transporter», 1997 року випуску, пасажирський В, державний номер НОМЕР_1 , зареєстрований за ОСОБА_3 , що стверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого 21.06.2014.

З відповіді на запит №31/2/0542-Б-2/аз від 19.01.2018, наданої адвокату Бодачевському Р.В. територіальним сервісним центром 0542 регіонального сервісного центру Вінницької області Міністерства внутрішніх справ, за громадянином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на праві приватної власності зареєстровано транспортний засіб марки «VolkswagenTransporter», 1997 року випуску, пасажирський В, датою первинної реєстрації вважати 07.02.2013 (а.с.11).

28 січня 2020 судом призначено судову автотоварознавчу експертизу автомобіля «VolkswagenTransporter», 1997 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , пасажирський В.

Згідно з висновком від 26.03.2020 № 57, складеного судовим експертом Вінницького науково-дослідним експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ Парфенюком П.М. за наслідками проведення судової автотоварознавчої експертизи, вартість автомобіля марки «Volkswagen Transporter», 1997 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , пасажирський В станом на день проведення експертизи, а саме на 26.03.2020 становить 115 981 грн 60 коп.(а.с. 67-88).

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснив, що він продав спірний автомобіль марки «Volkswagen Transporter», 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , пасажирський В відповідачу ОСОБА_3 . Даний транспортний засіб він особисто пригнав для відповідача з за кордону. У вересні 2012 року він взяв у відповідача ОСОБА_3 завдаток в сумі 1 000 доларів США. Після чого пригнав спірний автомобіль в Україну й отримав від відповідача ОСОБА_3 у січні 2013 року решту грошей. Водночас свідок пояснив, що гроші йому передавала мати відповідача ОСОБА_6 під час передачі грошей ОСОБА_3 був присутній. Кошти йому передавали в купюрах по 100 доларів США.

Свідок ОСОБА_6 , яка є матір`ю відповідача у справі ОСОБА_3 суду пояснила, що її син займався власним бізнесом, а тому для роботи йому був потрібен транспортний засіб, адже він постійно орендував авто у свого сусіда, а мати хотіла, щоб у нього був власний автомобіль. Тому вона попросила ОСОБА_7 пригнати з закордону автомобіль для її сина. У вересні 2012 року вона дала завдаток ОСОБА_7 у розмірі 1 000 доларів США. В грудні 2012 року вона зателефонувала ОСОБА_3 , щоб він пішов оглянув автомобіль, який ОСОБА_7 пригнав з за кордону. В грудні 2012 року вона повернувшись з м. Москви особисто передала ОСОБА_7 решту коштів за автомобіль у сумі 6 300 доларів США. В січня 2013 року відповідач ОСОБА_3 поїхав до м. Гайсина і оформив право власності на спірний автомобіль. Свідок пояснила суду, що на зустрічі з продавцем ОСОБА_7 вона ходила особисто і кошти ОСОБА_7 вона передавала особисто з руку в руки. Окрім того, зазначила, що постійно висилала гроші своєму сину, адже у м. Ладижин будувала будинок і гроші йшли на будівництво.

ІV. Норми права, якізастосував суд, мотивиїхзастосування та висновок суду.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах висловлений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

У справі, яка розглядається, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_3 наполягав на тому, що спірний автомобіль є його особистою власністю з огляду на те, що він придбаний за кошти його матері ОСОБА_6 , а позивач не приймала участі у оплаті вартості автомобіля, оскільки не працювала і коштів на придбання даного транспортного засобу в їх сім`ї на той час не було, суду не надала належних та допустимих доказів на підтвердження факту придбання спірного майна за спільні кошти подружжя.

Однак належних та допустимих доказів щодо придбання спірного автомобіля за особисті кошти, які він отримав від матері особисто для себе,суду не надано, а надані в судовому засіданні показання свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , як на спростування презумпції спільності права власності подружжя, суд до уваги не бере, оскільки вони не узгоджуються як між собою, так і не узгоджуються із поясненнями самого відповідача ОСОБА_3 , містять суттєві суперечності щодо обставин придбання та передачі коштів за придбання автомобіля, так і щодо особи, яка такі кошти передала.

За таких обставин, враховуючи наведені обставини справи, суд дійшов до висновку про те, що спірне майно - автомобіль марки «Volkswagen Transporter», 1997 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , пасажирський В набутийу власність під час шлюбу за спільні кошти подружжя є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , незважаючи на те, що право власності зареєстровано за останнім, а частки їх є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Також судом враховується презумпція спільності майна, набутого за час шлюбу, яка відповідачем в судовому засіданні спростована не була.

Далі суд звертає увагу на те, що відповідно до частини першої статті 61 СК об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України, яка від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Позивач ОСОБА_1 просить суд провести поділ спільного майна подружжя шляхом виділення у власність відповідача ОСОБА_3 спірного автомобіля й стягненні з відповідача грошової компенсації за частку, що належить їйу спільному майні подружжя.

Проте примусове припинення права власності можливе лише згідно зі статтею 365 ЦК України.

Разом з тим, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України).

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Отже, у разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених ч. 5 ст. 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 30 березня 2016 року № 6-2811цс15, від 07 червня 2017 року №6-2670 цс 16, від 27 лютого 2019 року №464/7011/16-ц.

Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення грошової компенсації на користь позивача та залишення у власності відповідача спірного автомобіля задоволенню не підлягають, оскільки грошова сума, яка має бути стягнута як компенсація за частку в автомобілі не внесена на депозитний рахунок суду, авідповідач заперечує щодо стягнення з нього грошової компенсації, тому необхідно визнати ідеальні частки подружжя в автомобілі і залишити його у їх спільній частковій власності.

Позовних вимог про припинення її права на частку у спільному майні ОСОБА_1 не заявлялось, однак вона, у разі необхідності, не позбавлена можливості захистити свої законні права та інтереси, поставивши питання перед судом про припинення права на частку у спільному майні в порядку ст. 365 ЦК України, як і не позбавлена права звернутися до суду з позовом щодо користування спірним автомобілем в силу ст. 358 ЦК України або звернутися з іншими позовними вимогами для вирішення спору, який виникне між сторонами.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 141, 247 ч.2, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання майна спільним майном подружжя та поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати автомобіль марки «Volkswagen Transporter», 1997 року випуску, державний НОМЕР_1 , пасажирський В спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності за кожним по Ѕ частині автомобіля марки «Volkswagen Transporter», 1997 року випуску, номер шасі НОМЕР_4 , державний номер НОМЕР_1 , пасажирський В.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 927 (дев`ятсот двадцять сім гривень 50 копійок) судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Ладижинський міський суд Вінницької області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення (ч.4 ст.268 ЦПК України).

Ім`я (найменування) сторін:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженка м. Вінниця, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України серія та номер НОМЕР_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 .

відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 .

Суддя