Дата документу 27.02.2020
Справа № 334/8145/17
Провадження № 2/334/624/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2020 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі

головуючої судді Баруліної Т.Є.,

при секретарі - Сагайдак Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, в якому просив стягнути з відповідача в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної йому незаконною несплатою пенсії у період часу з 01.04.2010р. по 01.07.2015р. згідно ціни позову, в сумі, яка ним в подальшому неодноразово була уточнена, та станом на 18.11.2019 року становить 1 699 986,40 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що постановою судді Нікітенко Н.П. від 24.09.2015 року, його позов до відповідача про відновлення сплати пенсії йому було відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо відновлення сплати пенсії з 01.04.2010 р. Підставою відмови став пропуск шестимісячного процесуального строку подання адміністративного позову, який був відлікований судом з дати прийняття Рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 р., а не з моменту коли ОСОБА_1 дізнався про порушення своїх прав.

Протягом 2015 - 2017 років ОСОБА_1 оскаржував постанову суду першої інстанції від 24.09. 2015 р. у всіх судових та наглядових інстанціях України, але у зв`язку з несплатою судового збору за подання скарги, а також неправомірних процесуальних дій суддів апеляційного, касаційного та Верховного судів, неправомірної бездіяльності Вищої Ради Юстиції України - всі його скарги жодного разу не розглядалися по суті справи з різних причин, були залишені без розгляду і втратили силу у зв`язку з строком давності. Тому, його законні права на відновлення отримання пенсії з 07.10.2009 р., передбачені Рішенням Конституційного Суду України № 25- рп/ 2009 від 07.10. 2009 р., Постанови Верховного Суду України від 12. 05. 2015 р. №21-180а15 та на відшкодування матеріальної і моральної шкоди згідно ст., ст. 1-8 Закону України від19.10.2000 р. № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини до ходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та ст. 22 ч.2 п.2), ст. 23 ч. 1,3, ст. 1173,1192 ЦК України залишаються порушеними стосовно відшкодування матеріальної і моральної шкоди від неправомірних дій та бездіяльності відповідача, тому у нього збереглось право на подання позову до відповідача щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди з урахуванням виплачених відповідачем сум згідно постанови Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.09.2015 р.

У порядку добровільного відновлення своїх порушених прав ОСОБА_1 звернувся до відповідача із Заявою від 04.07.2017 р. про сплату йому суми відшкодування матеріальної та моральної шкоди в сумі 1032601,97 грн., але відповіддю від 03.08.2017 р. відповідачем було відмовлено у виконанні його пропозиції, що стало підставою для подання ОСОБА_1 адміністративного позову такого ж змісту. Однак, ухвалою судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя Козлової Н.Ю. від 27.10.2017 р. за справою № 2-а/334/526/17, йому було відмовлено у відкритті провадження по справі за його адміністративним позовом, оскільки позов належить розгляду у цивільному судочинстві, що стало підставою для подання цієї позовної заяви, в якій ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідача матеріальну шкода, спричинену йому відповідачем, яка складається з суми невиплачених пенсій (з урахуванням сплати пенсії за 6 місяців після виїзду з України) з 01.04.2010 р. по 01.07.2015 р. (63 місяці) в сумі 95360 грн., суми упущеної вигоди в результаті інфляції за період з 01.04.2010 р. по цей час 453,5% відповідно ст. 1-8 Закону України від19.10.2000 р. №2050-111 «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» в сумі 204547,20 грн., матеріальна шкода з урахуванням інфляції за весь період порушення прав в сумі 1360079,20 грн. та моральна шкода в розмірі 40000 грн., а всього 1 699 986,40 грн.

22.10.2019 рок ухвалою суду було замінено Правобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя на його правонаступника, Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Представником відповідача було надано письмовий відзив на позовну заяву та на уточнену позовну заяву ОСОБА_1 , в якому вказано, що Головне управління заперечує проти вказаного позову з наступних підстав, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України м. Запоріжжя та отримує пенсію за віком відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058). З 24.03.2000 позивачу була призначена пенсія за віком, однак виплата пенсії була припинена у зв`язку із його виїздом на постійне проживання до Ізраїлю. У вересні 2009 року позивачеві була виплачена пенсія за шість місяців наперед перед від`їздом за кордон (з жовтня 2009 року по березень 2010 року включно). Вказані обставини встановлені Ленінським районним судом м. Запоріжжя у постанові від 24.09.2015 року по справі № 334/6093/15-а. 02.07.2015 позивач звернувся до управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя із заявою про поновлення виплати пенсії. Однак, у поновленні виплати пенсії відмовлено, тому позивач звернувся до суду. Постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.09.2015 року по справі № 334/6093/15-а позов задоволено частково. Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 09.12.2015 апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя залишено без задоволення, а постанову Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.09.2015 - без змін. Ухвалою Верховного Суду України від 05.07.2016 заяву ОСОБА_2 про перегляд ухвал Вищого адміністративного суду України від 18.01.2016 та 09.02.2016 повернуто.

На виконання постанови Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.09.2015 року по справі № 334/6093/15-а ОСОБА_1 з 02.07.2015 року поновлено виплату пенсії за віком із перерахунком її відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Доплата по перерахунку за період з 02.07.2015 по 30.09.2016 року у сумі 18 216,10 грн. перерахована у жовтні 2016 року на особистий рахунок позивача, який відкритий в AT «Ощадбанк», що підтверджується листом об`єднаного управління від 03.08.2017року № 229/В-9 та не заперечується позивачем. 04.07.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя з заявою, в якій просив перерахувати на його рахунок суму матеріальної та моральної шкоди. Листом об`єднаного управління від 03.08.2017 року № 229/В-9 позивачу на його звернення повідомлено, що підстав для виплати матеріальної та моральної шкоди немає.

Відповідно до пункту 4.7 Порядку № 22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Ленінським районним судом м. Запоріжжя в постанові від 24.09.2015 року встановлено, що починаючи з вересня 2009 року, тобто з часу виїзду на постійне помешкання до держави Ізраїль, ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України у Ленінському районі м. Запоріжжя з заявою, яка є підставою для розгляду питання про поновлення пенсійних виплат суб`єктом владних повноважень, не звертався, і будь-які суми пенсії йому не нараховувались, а тому поновлення пенсії позивачу підлягає не з квітня 2010 року, а з дати звернення до відповідача з заявою про поновлення раніше призначеної пенсії, тобто з 02.07.2015 року, з врахуванням дати подачі заяви. Крім того, суд дійшов висновку, що з урахуванням строків звернення до адміністративного суду, встановлених ст. 99 КАС України, вимоги позивача в частині зобов`язання управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя нарахувати та сплатити ОСОБА_3 невиплачену своєчасно пенсію з 01.04.2010 року мають бути залишені без розгляду. Тому, підстав для виплати йому пенсії за період з 01.04.2010 року по 01.07.2015 немає, вказане рішення переглянуте судом апеляційної інстанції та набрало законної сили.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Позиція Ленінського районного суду м. Запоріжжя повністю відповідає правовій позиції вищих судів, зокрема Верховний суд у постанові від 23.10.2018 року по справі № 334/3461/17 дійшов висновку, що визначення дати відновлення пенсії залежить від строків звернення до суду, встановлених КАС України. А також, аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 12 та 19 травня 2015 року у справах №№ 21-180а15, 21-168а15, від 08 червня 2016 року у справі № 21-174а16, а також у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 523/5348/17 (К/9901/247/17), від 24 квітня 2018 року у справі № 127/15035/17 (К/9901/37014/18), від 08 травня 2018 року у справі № 201/8846/16-а(2-а/201/943/2016) (К/9901/20484/18), від 12 червня 2018 року у справі № 577/50/17-а (К/9901/15661/18) та від 18.07.2018 року у справі № 263/3644/17 (К/9901/23479/18). Враховуючи вищезазначене, позовна вимога про відшкодування матеріальної шкоди у вигляді невиплаченої пенсії з 01.04.2010 року по 01.07.2015 є безпідставною та не підлягає задоволенню.

Пенсія позивачу виплачується своєчасно, без порушення строків її виплати. Оскільки, відсутня сума нарахованої та несвоєчасно виплаченої пенсії, то і підстав для нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів немає.

Також, відповідно до частин 1,2 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Вказаної правової позиції дотримувався також Верховний Суд України в постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16

До того ж, представник відповідача зазначає, що при обрахуванні розміру збитків, ОСОБА_1 виходить із свого права на отримання відшкодування упущеної вигоди, у вигляді недоотриманої пенсії з урахуванням індексу інфляції. Зміст позовних вимог дає підстави дійти висновку, що позивач при розрахунку розміру упущеної вигоди виходив із вірогідності таких збитків, які ймовірно могли бути йому завдані діями управління, які він вважає неправомірними. Водночас, доказів реальної можливості отримувати вказаний дохід позивачем не надано, що вказує на наявність лише теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу та не може бути підставою для його стягнення.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду визначені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Для відшкодування завданої шкоди необхідно довести такі факти як: неправомірність поведінки особи; вина завдавача шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Наявність всіх вказаних умов є обов`язковою для прийняття судом рішення про відшкодування шкоди. Відсутність, хоча б одного з цих елементів, виключає відповідальність за заподіяну шкоду. В даному випадку відсутній один із обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення - факт наявності незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності Пенсійного фонду України, дії відповідача щодо невиплати пенсії позивачу за період з 01.04.2010 року по 01.07.2015 не визнавались незаконними. Постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.09.2015 року визнано неправомірними дії управління лише щодо відмови поновити ОСОБА_1 пенсію за віком з 02.07.2015 року.

Фактичний аналіз змісту наявних у матеріалах справи доказових матеріалів свідчить про те, що позивачем не доведено факту заподіяння йому моральних втрат, внаслідок зазначених ним дій/бездіяльності відповідача, наявності протиправної поведінки відповідача, а також причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою немайнового характеру, а також вини відповідача по відношенню до моральної шкоди. Відсутність цих обов`язкових елементів, виключає наявність складу цивільного правопорушення, за наявності якого можуть бути задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки в своїй позовній заяві позивач фактично ніяк не зазначає, в чому саме безпосередньо полягає завдана йому моральна шкода.

Жодних протиправних дій у відношенні позивача управління не вчиняло, рішення суду про поновлення виплати пенсії виконано своєчасно та у повному обсязі, пенсія виплачується по теперішній час. Розмір пенсії позивачу обчислений з урахуванням набутого страхового стажу та отримуваної заробітної плати та не оскаржується позивачем. Отже, посилання на нестачу коштів як на підставу стягнення моральної шкоди є необгрунтованими. Тому, представник Головного УПФУв Запорізькій області в задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити у повному обсязі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, яким ЦПК України викладено в новій редакції.

У відповідності до п. 9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В судове засідання позивач не з`явився, проживає в Ізраїлі, представник позивача ОСОБА_4 в судове засідання також не з`явилась з невідомих суду причин.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав заяву та просить відкласти розгляд справи на інший час, суду надав відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що з 24.03.2000р. ОСОБА_1 була призначена пенсія за віком, однак виплата пенсії була припинена у зв`язку із його виїздом на постійне проживання до Ізраїлю.

У вересні 2009 року позивачеві була виплачена пенсія за шість місяців наперед перед від`їздом за кордон (з жовтня 2009року по березень 2010 року).

02.07.2015р. ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії, однак відповіддю начальника Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя Вайнеру С.Б. відмовлено у поновленні виплати пенсії згідно Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005р. №22-1, та п. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки він фактично постійно проживає за межами України в Ізраїлі, реєстрація місця проживання на території України відсутня та в зв`язку з відсутністю механізму виплати пенсій пенсіонерам, які проживають в країнах з якими не укладено договору про пенсійне забезпечення.

27.07.2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення суми матеріальної та моральної шкоди, в якому просив зобов`язати УПФУ нарахувати (з належним перерахунком) та сплатити йому невиплачену своєчасно пенсію з 01 квітня 2010 року по теперішній час та продовжувати нараховувати і сплачувати йому належну пенсію безстроково та відшкодувати йому за рахунок відповідача матеріальну і моральну шкоду у розмірі 134576,00грн., що складаються з 96348,00грн - середній рівень інфляції за час несплати пенсії, 18228,00грн. сума не отриманого доходу у випадку вкладу пенсії, 20000грн. моральна шкода.

Постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.09.2015 року по справі № 334/6093/15-а (провадження 2-а/334/130/15) позов задоволено частково. Визнано неправомірними дії управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя щодо відмови поновити ОСОБА_1 пенсію за віком з 02.07.2015 року. Зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя поновити ОСОБА_1 виплату раніше призначеної пенсії за віком із перерахунком її розміру у передбаченому п.15 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відповідно до ст.40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 02.07.2015 року. Позовні вимоги щодо нарахування та сплати ОСОБА_1 пенсії з 01.04.2010 по 01.07.2015 року - залишено без розгляду. В решті позову відмовлено.

Позивач не погодився з даною постановою. Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 09.12.2015 апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя залишено без задоволення, а постанову Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.09.2015 залишено без змін.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17.12.2015 апеляційну скаргу ОСОБА_1 повернуто.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09.02.2016 касаційну скаргу ОСОБА_1 повернуто.

Ухвалою Верховного Суду України від 05.07.2016 заяву ОСОБА_1 про перегляд ухвал Вищого адміністративного суду України від 18.01.2016 та 09.02.2016 повернуто.

На виконання постанови Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.09.2015 року по справі № 334/6093/15-а ОСОБА_1 , починаючи з 02.07.2015 року було поновлено виплату пенсії за віком із перерахунком її відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Доплата по перерахунку за період з 02.07.2015 по 30.09.2016 року у сумі 18 216,10 грн. перерахована у жовтні 2016 року на особистий рахунок позивача, який відкритий в AT «Ощадбанк», що підтверджується листом об`єднаного управління від 03.08.2017року № 229/В-9.

04.07.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя з заявою, в якій просив перерахувати на його рахунок суму матеріальної та моральної шкоди.

Листом об`єднаного управління від 03.08.2017 року № 229/В-9 позивачу на його звернення повідомлено, що підстав для виплати матеріальної та моральної шкоди немає.

Однак, позивач ОСОБА_1 вважає, що вказана відмова управління є незаконною, оскільки бездіяльністю відповідача йому заподіяно матеріальну шкоду, яка складається з суми невиплачених пенсій (з урахуванням сплати пенсії за 6 місяців після виїзду з України) з 01.04.2010 р. по 01.07.2015 р. (63 місяці) в сумі 95360,00 грн., суми упущеної вигоди в результаті інфляції за період з 01.04.2010 р. по цей час 453,5% відповідно ст. 1-8 Закону України від19.10.2000 р. №2050-111 «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» в сумі 204547,20 грн., матеріальна шкода з урахуванням інфляції за весь період порушення прав в сумі 1360079,20 грн., а також моральна шкода в розмірі 40000 грн., яка виразилась в постійних стресах та хвилюванні через нестачу коштів (на ліки та на дотримання дієти), оскільки йому 77 років, він пенсіонер, переніс 3 операції на серці та має імплантований дефібрилятор, а також постійно протягом років отримує хвилювання та стреси від неправосудних рішень суддів, що особливо шкідливі для його хвороби і погіршує його стан здоров`я. А тому вважає, що неправомірними діями відповідача йому заподіяна матеріальна та моральна шкода у розмірі 1 699 986,40 грн.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі статтею 107 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсійний фонд, його органи та посадові особи за шкоду, заподіяну особам внаслідок несвоєчасного або неповного надання соціальних послуг, призначення (перерахунку) та виплати пенсій, передбачених цим Законом, а також за невиконання або неналежне виконання ними обов`язків з адміністративного управління Накопичувальним фондом несуть відповідальність згідно із законом.

За змістом частини першої статті 1166 ЦК України шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Положеннями статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

При вирішенні спору про відшкодування шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до статті 49 Закону № 1058 поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Пунктом 1.5 розділу І Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду від 25.11.2005 № 22-1 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції 27.12.2005 № 1566/11846 (далі по тексту - Порядок № 22-1), передбачено, що заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України.

Відповідно до пункту 4.1 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 3).

Відповідно до пункту 4.3 Порядку № 22-1 не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Відповідно до пункту 4.7 Порядку № 22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Статтею 46 Закону № 1058 визначено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії; нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Питання, пов`язані із здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані нормами Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050 (далі - Закон № 2050) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2011 № 159 (далі - Порядок № 159).

Статтею 4 Закону № 2050 визначено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відповідно до п. 5 Порядку № 159 проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Таким чином, компенсація втрати частини доходів може бути нарахована лише на ту частину заборгованості, яка була фактично виплачена позивачу та в місяць виплати такої заборгованості. Даний висновок суду узгоджується із позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеною в постанові від 10.07.2018 по справі № 404/6317/16-а.

Згідно із частинами 1 та 2 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Стаття 1167 ЦК України передбачає підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, згідно з якою моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до положень даної статті, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою, також вини заподіювача.

В пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.11.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Частинами 4 та 5 статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Суд враховує, що відповідно до Постанови Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.09.2015 року по справі №334/6093/15-а (провадження 2-а/334/130/15) судом встановлено, що тільки 02.07.2015р. ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії, тому саме з цього часу було визнано неправомірними дії управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя щодо відмови поновити ОСОБА_1 пенсію за віком з 02.07.2015 року та зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя поновити ОСОБА_1 виплату раніше призначеної пенсії за віком починаючи саме з 02.07.2015 року. Позовні вимоги ОСОБА_1 щодо нарахування та сплати пенсії з 01.04.2010 по 01.07.2015 року було залишено судом без розгляду. Крім того даною постановою було відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача 134576,00 грн. матеріальної та моральної шкоди, що складаються: з 96348,00грн - середній рівень інфляції за час несплати пенсії, 18228,00грн. сума не отриманого доходу у випадку вкладу пенсії, 20000грн. моральна шкода.

Отже, вимоги ОСОБА_1 щодо нарахування та сплати пенсії з 01.04.2010 по 01.07.2015 року, вже були розглянуті судом та надана оцінка порушених прав позивача у Постанові Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.09.2015 року по справі №334/6093/15-а (провадження 2-а/334/130/15).

Відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч. 1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, позивач був зобов`язаний довести суду ті обставини, які свідчать про неправомірні дії Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України у м. Запоріжжя, факт заподіяння йому матеріальної і моральної шкоди (у чому полягає така шкода) та довести розмір заподіяної йому матеріальної і моральної шкоди, який заявлено до відшкодування.

Однак, на думку суду, позивачем не доведено та не надано належних доказів, що підтверджують факт заподіяння йому матеріальної і моральної шкоди, не зазначено якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, а також не зазначено інших обставин, що мають значення для вирішення питання щодо відшкодування шкоди.

З урахуванням вище наведеного, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, про необхідність відмови в задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

Керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 18, 76, 81, 83, 89, 141, 206, 247, 258, 259, 263-265, 268, п. 9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України,Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Баруліна Т. Є.