Справа № 456/3018/16-ц
Провадження № 2/456/68/2020
РІШЕННЯ

іменем України

02 грудня 2020 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Шрамка Р. Т. ,

з участю секретаря: Панилик О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрию справу №456/3018/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, стягнення моральної шкоди та зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , державного реєстратора у Стрийському районі Стрийської районної державної адміністрації, Приватного нотаріуса Бораковської Оксани Ярославівни, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування,свідоцтва про право власності, застосування наслідків недійсності правочину, позовну заяву третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , державного реєстратора у Стрийському районі Львівської області Стрийської районної державної адміністрації, ОСОБА_4 приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу про визнання недійсним свідоцтва про право власності, договору дарування, застосування наслідків недійсності правочину, -

встановив:

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначив, що йому на підставі договору дарування, який посвідчений нотаріально, належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що розташований па земельній ділянці площею 0,25га.

Даний житловий будинок подарувала йому його тітка ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . В липні 2016 року в даний будинок поселився ОСОБА_2 , який проживає в ньому до сьогоднішнього дня. Позивач неодноразово звертався до ОСОБА_6 , щоб він добровільно звільнив належний йому житловий будинок в АДРЕСА_1 , оскільки має намір використовувати для власних потреб та потреб членів сім?ї, однак на звернення позивача, відповідач не реагує, добровільно відмовляється залишити будинок, чинить перешкоди у користуванні будинком, не впускає в будинок.

Також позивач звертався з письмовою заявою в Стрийський ВП ГУ НП у Львівській області на протиправні дії ОСОБА_2 , де йому повідомили, що між ними виникли цивільно-правові відносини, які вирішуються в судовому порядку. Оскільки відповідач чинить перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження будинком, не впускає в будинок, не віддає ключів від вхідних дверей та розпоряджається ним одноособово на свій розсуд, змушує його звертатися до суду за захистом свого порушеного права як власника будинку. Уточнивши позовні вимоги, просив постановити рішення, яким усунути перешкоди у користуванні, позивачем ОСОБА_1 , житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 0,25га, шляхом зобов`язання відповідача ОСОБА_2 надати ключі від вхідних дверей будинку та виселити його з житлового будинку та стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь судові витрати згідно квитанцій та 10000 грн., моральної шкоди.

В судовому засіданні позивач-відповідач за первинним позовом ОСОБА_1 , позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити, в задоволені зустрічного позову заперечив, подав відзив та вказав, що відповідач-позивач по справі ОСОБА_2 просить винести рішення яким визнати недійсним договір дарування від 13.05.2016 року між ОСОБА_5 , та ОСОБА_1 , на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 0.25 га. кадастровий номер :02:001:0022 посвідчений приватним нотаріусом Бораковською О.Я. зареєстрованим №306 із застосуванням наслідків недійсності правочину та повернення до первісного стану.

Дійсно, йому на підставі договору дарування НАІ 125563 від 13 травня 2016 року, який посвідчений нотаріально, належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 0.25 га. Даний житловий будинок подарувала йому тітка ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . В липні 2016 року в даний будинок незаконно поселився ОСОБА_2 , який проживає в ньому до сьогоднішнього дня. ОСОБА_1 , неодноразово звертався до ОСОБА_2 щоб він добровільно звільнив належний йому житловий будинок в АДРЕСА_1 , оскільки має намір використовувати для власних потреб та потреб членів сім?ї, однак на звернення відповідач не реагує, добровільно відмовляється залишити належний позивачу будинок, чинить перешкоди у користуванні будинком, не впускає в будинок. Також позивач звертався з письмовою заявою в Стрийський відділ полії ГУ НП у Львівській області на протиправні дії ОСОБА_2 , де йому повідомили, що між ними виникли цивільно-правові відносини, які вирішуються в судовому порядку. В своїй зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 , вказує, що 10 жовтня 2013 року ОСОБА_5 , склала нотаріально посвідчений заповіт на нього та в цей же день нотаріально оформила на нього довіреність терміном на три роки. Але при огляді даного заповіту та довіреності в нього виникає великий сумнів в тому, що тітка ОСОБА_5 взагалі складала та оформляла дані документи, оскільки в них вказано не її реєстраційний номер картки платника податків. В ОСОБА_5 був реєстраційний номер картки платника податків НОМЕР_1 , а не НОМЕР_2 , як вказано в заповіті та довіреності від 10.10.2013 року. Також в своїй зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 вказує, що будинок в АДРЕСА_1 , тітка придбала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Це твердження є неправдивим, оскільки тітка ОСОБА_5 отримала його в спадщину від своєї матері ОСОБА_7 , про що свідчить свідоцтво про право на спадщину від 27.10.1966 року.

Також надуманим та не правдивим є твердження ОСОБА_2 , який був взагалі чужою людиною тітці, про те що позивач вимагав від ОСОБА_5 , якісь документи, що нібито обіцяв збільшити розмір пенсії та приватизувати присадибну ділянку. Інтереси ОСОБА_5 , представляв згідно довіреності від 07.12.2015 року, виданої Конюхівською сільською радою Стрийського району Львівської області. Тітка ОСОБА_5 на диспансерному обліку в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебувала. Була дієздатною особою. Вона перебувала на обслуговуванні в Стрийському районному територіальному центрі соціального обслуговування з 03.08.1998 року та була знята тільки 04.08.2016 року у зв`язку з смертю. Соціальні послуги їй надавались соціальним робітником ОСОБА_8 , тому твердження ОСОБА_2 про те, що єдиними людьми, на підтримку яких вона могла розраховувати в цей період були християни-ісповідники Другого Здійсненого ОСОБА_9 на землю є неправдивим.

Позивач та його сім`я постійно допомагали своїй тітці ОСОБА_5 матеріально, постійно з нею спілкувалися, в нас були нормальні родинні відносини. ОСОБА_5 навіть не користувалася субсидією для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг. До дня смерті тітка ОСОБА_10 , розуміла значення своїх дій, вона була при ясній нам`яті та здоровому глузді. Тому твердження ОСОБА_2 про те. що під час укладання договору дарування 13.05.2016 року ним був здійснений психологічний тиск на його тітку ОСОБА_5 є видуманий та неправдивий, та підтверджує, що ОСОБА_2 добровільно не хоче покинути належний будинок та чинить позивачу перешкоди у користуванні даним будинком, вчиняє протиправні дії, а тому просив в задоволенні позову відмовити та в позові третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_3 також відмовити.

Відповідач-позивач ОСОБА_2 , звернувся до суд із зустрічним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що відповідач-позивач у жовтні 2016р. звернувся з позовом до суду на підставі договору дарування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами від 13.05.2016р. та копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності як власник домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 . Домоволодіння за цією адресою належало ОСОБА_5 , котра померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Все її майно домоволодіння було придбано в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_2 на один рік швидше від дружини, а тому все їх майно було спільною сумісною власністю. Відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ,набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

10 жовтня 2013р. ОСОБА_5 , склала нотаріально посвідчений заповіт на ОСОБА_2 , що на випадок її смерті все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті, і на що вона буде мати право за законом заповіла позивачу за зустрічним позовом.

В цей же день 10.10.2013р. ОСОБА_5 нотаріально оформила на ОСОБА_2 , довіреність терміном на три роки. Подружжя ОСОБА_11 мали бажання скласти на ОСОБА_2 як на християнина - ісповідника Св`ятої Вселенської Дитинства Божого Непорочного Агнця Філядельфійської Христової Церкви - спільний заповіт подружжя щодо майна, яке належало їм на праві спільної сумісної власності, однак у правовстановлюючих документах на майно, зокрема свідоцтва про право власності на жилий будинок по АДРЕСА_1 від 28.09.2000 р. було зазначено ім`я « ОСОБА_12 », а тому за даних обставин був складений тільки заповіт від імені ОСОБА_5 , згідно паспорта громадянина України.

Позивач-відповідач повністю заперечує позовні вимоги ОСОБА_1 та їх обгрунтування і за зустрічним позовом вимушений звернутися до суду, оскільки виникла потреба захистити волю подружжя ОСОБА_11 , які спільно з позивачем молилися, належали до Єдиної, Святої, Соборної Св`ятого Духа Непорочного Агнця Христової Церкви, разом приймали участь в церковній літургії, а також захистити і свої порушені права та інтереси як спадкоємця за заповітом. Так, ОСОБА_5 подарувала відповідачу-позивачу належне їй на праві власності все домоволодіння, яке було для неї було єдиним житлом. Вищезазначений правочин повинен бути визнаний недійсним, оскільки договір дарування укладений помилково на вкрай невигідних для ОСОБА_5 умовах, під впливом тяжкої для неї обставини (хвороби), внаслідок психічного тиску на неї з боку відповідача.

ОСОБА_3 , був у зареєстрованому шлюбі з 03.04.1957р. чоловіком ОСОБА_5 і до смерті проживав у домоволодінні за вищезазначеною адресою разом з нею згідно реєстрації про, що підтверджено будинковою книгою. До смерті чоловіка і після його смерті - ОСОБА_5 необхідно було медичне і матеріальне забезпечення, та психологічна підтримка, з чим вона самостійно не завжди могла впоратись. Єдиними людьми, на підтримку яких вона могла розраховувати в цей період були християни - ісповідники Другого Здійсненого ОСОБА_9 на землю, близькі сусіди, та близька родина померлих.

За життя подружжя ОСОБА_11 - відповідача та його родину не визнавали з релігійних переконань. Однак, після того, як помер священник ОСОБА_3 відповідач з цього періоду протягом тривалого часу частіше почав відвідувати ОСОБА_5 , і почав вимагати від неї документи обіцяючи допомогти збільшити розмір пенсії та приватизувати присадибну земельну ділянку. З початку ОСОБА_5 не погоджувалася на вимоги відповідача, оскільки вважала, що в неї з документами все в порядку, знаючи, що у 2014р. з цього приводу було прийнято судове рішення на її користь, однак отримавши інформацію, що земля не приватизована вона погодилася віддати паспорт громадянина України для оформлення права власності не присадибну ділянку.

Весною 2016 р. у ОСОБА_5 погіршився стан здоров`я, порушилися фізіологічні процеси в організмі та почали проявлятися інші хворобливі явища через (старочеський) похилий вік і потрясіння через смерть рідного чоловіка ОСОБА_13 у зв`язку із цим виникла потреба у її догляді й сторонній допомозі, а також вона періодично не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними і воля її в таких випадках взагалі була відсутня, яка була би у неї, якщо б вона знаходилася при здоровому розумі і твердій пам`яті, а тому у травні місяці 2016р. ОСОБА_5 фактично була недієздатною а відповідач скористався цією обставиною і примусово, під впливом психологічного насильства, і помилки, оскільки добровільної волі у такому віці та хворобливому стані в цей час у неї не було та під психічним тиском - залякуванням, що буде вона позбавлена присадибної земельної ділянки, якщо її не приватизує а також його нестерпна уваги до неї з метою примушування її до вчинення правочину, що у ОСОБА_5 викликало страх, та підірвало її волю.

Таким чином відповідач 13.05.2016р. в цей день запросив до тяжко хворої ОСОБА_5 приватного нотаріуса і без власної волі її, на дому в с. Колодниця, Стрийського району був вчинений правочин, про що зазначено в змісті договору, а воля сторін виражалася мовчанням без будь якої попередньої домовленості сторін. До вчинення вищезазначених дій у відповідача вже знаходилися всі необхідні документи, оскільки відповідач займався приватизацією присадибної земельної ділянки, що підтверджується витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ - 016 від 21.04.2016р. на площу 0.25 га. кадастровий номер :02:001: 0022 який знаходився у відповідача і не було повернуто власнику, а також після вчинення правочину приватним нотаріусом Бораковською Оксаною Ярославівною - Стрийського районного нотаріального округу Львівської області і відповідач жодних документів ОСОБА_5 не надав та не повернув паспорт громадянина України, що підтверджується документами у справі на № ЖЕО -6880 Стрийського ВП ГУНП у Львівській області, які долучені до матеріалів цивільної справи.

На відміну від юридичної недієздатності, яка має постійний характер і пов`язується законом або з визнанням особи недієздатною чи обмеженням її дієздатності в судовому порядку, в цьому випадку недієздатність мала тимчасовий, навіть одномоментний характер. ОСОБА_5 перебуваючи у своєму приватному житловому будинку у хворобливому тяжкому стані вчинила даний правочин договір - дарування від 13.05.2016р. під впливом помилки, та обману оскільки її волевиявлення мало стосуватися і було спрямоване на приватизацію земельної ділянки та у збільшенні пенсії, однак формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню її волю. Помилка - це неправильне сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин договір - дарування житла не був би вчинений. До помилки з її сторони можна віднести, що вона особа похилого віку, має поганий зір, недочуває погано зі слухом, погано розуміє юридичні та інші терміни які зазначені в договорі дарування, приватний нотаріус їй не роз`яснив правових наслідків правочину, а також її неосвідченість та власна необачність як сторони правочину під впливом помилки.

Тому вчинений ОСОБА_5 договір дарування від 13.05.2016р. під впливом помилки, обману та насильства має істотне значення. Помилка є у природі правочину, прав та обов`язків сторін у можливості використання житла після вчинення правочину. ОСОБА_5 вважала, що підписуючи документ не як правочин, а відповідач вже оформив та приватизував її присадибну земельну ділянку. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Так після укладення правочину договору дарування від 13.05.2016р. ОСОБА_5 продовжувала користуватися домоволодінням на таких умовах як і користувалася до вчинення правочину, постійно проживала у домоволодінні, сплачувала споживання електроенергії, що підтверджується відповідними письмовими документами згідно лічильника обліку споживання електроенергії, а також було отримано субсидію. Таким чином відповідач не отримав від ОСОБА_5 ключів від житлового будинку, та сам предмет правочину а тільки здійснив переєстрацію на своє прізвище.

Правочин від 13.05.2016р. відповідачем було укладено внаслідок психологічного тиску на ОСОБА_5 з боку відповідача, знаючи про те, що психоемоційні навантаження для неї є нестерпними, шантажував ОСОБА_5 її безпомічним станом а також під впливом помилки внаслідок власного недбальства. ОСОБА_5 мала вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. За відсутності таких обставин правочин нею не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Якби ОСОБА_5 була здоровою людиною, а відповідач по-людяному до неї відносився, був би ісповідником Другого ОСОБА_14 на землю, відвідував би нерукотворний Храм Святого Духа в м. Середне, Калуського району, Івано-Франківської області, таким чином належав би до однієї правдивої Святої Христової Церкви на сьогоднішній час дані спірні правовідносини були б відсутні. За ОСОБА_5 до її смерті постійно доглядала сусідка та позивач за зустрічним позовом з січня 2015р. ОСОБА_5 жодного разу не говорила позивачу за зустрічним позовом, ні іншим особам, що вона підписувала договір дарування та подарувала свою господарку відповідачу. З цього можна зробити висновок, що договір дарування від 13.05.2016р, вже був складений раніше, оскільки їй запропонували тільки поставити свій підпис на документі, ніяких жодних роз`яснень змісту тексту правочину приватним нотаріусом не було а тому поставлений підпис ОСОБА_5 є помилкою, оскільки текст на документі вже був набраний, зміст якого вона не читала а також їй його не роз`яснювали, іншого житла ОСОБА_5 не мала, після укладення правочину продовжувала до смерті проживати в житловому будинку а тому наявні підстави для визнання правочину недійсним.

Відповідач-Позивач вважає, що підставами визнання правочину недійсним є порушення умов його дійсності. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України та частин 1-3,5 та 6 ст.203 ЦК України недійсність правочину може бути обумовлена: а)- недійсність правочину договору дарування від 01.10.2012р. є - недодержання моральних засад суспільства; невідповідністю волі і волевиявленню дарувальника, відповідач не утримався від дій, які порушили права дарувальника, та вчинив дії з наміром позбавити житла ОСОБА_5 і таким чином завдав їй шкоду і порушив її право на житло яке передбачено Конституцією України.

Дарувальниця ОСОБА_5 під впливом неправомірних дій відповідача уклала правочин в силу свого похилого віку та поганого стану здоров`я а тому помилилася щодо природи правочину а тому його слід визнати недійсним на підставі глави 16 ЦК України та правової позиції Верховного Суду України у постанові від 16.03.2016р. у справі №6-93цс16. Визнання недійсним договору дарування від 13.05.2016р. на наведених вище підставах є єдиним для спадкоємця за заповітом способом захисту прав.

Позивач за зустрічним позовом подав заяву про прийняття спадщини, що підтверджується Витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі у спадковій справі №59370572 від 16.08.2016р.. Уточнивши позовні вимоги просив визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 25.01.2016р. виданого державним реєстратором Стрийського міськрайонного управління юстиції Львівської області за індексним номером 52001955, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 12994247, реєстраційний № 53. на власника ОСОБА_5 . Визнати недійсним договір дарування від 13 травня 2016р. між сторонами ОСОБА_5 , та ОСОБА_1 , на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , що розташовані на земельній ділянці площею 0,2500 га, кадастровий номер - :02:001:0022 посвідчений приватним нотаріусом Бораковська Оксана Ярославівна - Стрийського районного нотаріального округу, за реєстровим № 306. Застосувати наслідки недійсності правочинів з поверненням до первісного стану - шляхом зобов`язати відповідачів №1 та №2 скасувати запис в реєстрі прав власності на нерухоме майно щодо реєстрації за зареєстрованим правом власності на нерухоме майно, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 а саме: індексним номером: 27743471 від 04.01.2016р. власності на житловий будинок номер запису про право власності: 12994247 від 28.12.2015р. за реєстраційним номером 15155919 від 28.12.2015р. а також рішення про державну реєстрацію за індексним номером 29594540 від 13.05.2016р. номер запису про право власності: 14500117 від 13.05.2016р. за реєстраційним номером 16820783 і вчинити дії та внести зміни щодо приведення у відповідність інформації про державну реєстрацію права власності об`єктів нерухомого майна, а саме: вищезазначене домоволодіння та земельна ділянка кадастровий номер :02:001:0022 на спадкоємця згідно заповіту від 10.10.2013р. за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до вимог норм чинного законодавства України. Стягнути з відповідача на користь позивача за зустрічним позовом всі судові витрати.

Відповідач за зустрічною позовною заявою та відповідач за позовом третьої особи із самостійними вимогами державний реєстратор у Стрийському районі Львівської області в судове засідання не з?явився, однак подав до суду заяву, згідно якої просив розгляд справи проводити за їхньої відсутності.

Відповідач за зустрічною позовною заявою та за позовом третьої особи із самостійними вимогами приватний нотаріус Бораковська О.Я., в судове засідання не з?явилась, однак подала до суду пояснення в якому вказала, що 13 травня 2016 року за №306, нею приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Бораковською О.Я., посвідчений договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 , згідно якого дарувальник ОСОБА_5 , подарувала ОСОБА_1 , вищезазначений об`єкт нерухомості. При посвідченні даного договору нею повністю дотримані вимоги ЦК України, ЗУ «Про нотаріат» та Інструкції про вчинення нотаріальних дій. Так, при посвідченні даного договору перевірено особу дарувальника ОСОБА_5 , перевірено її дієздатність, яка перебувала в ясному розумі та пам`яті, повністю усвідомлювала значення своїх дій. Крім цього нею встановлено волевиявлення дарувальника на вчинення саме договору дарування обдарованому ОСОБА_1 , як вона вказувала її родичу. Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 у своїй позовній заяві не вказує чітко на підставу недійсності договору дарування, що свідчить про невизначеність його позовних вимог і про їх безпідставність. Так, відповідач-позивач, як на підставу недійсності договору вказує на відсутність волі дарувальника, однак не наводить жодного доказу на підтвердження даної обставини. ОСОБА_2 , вказує, що договір укладений помилково на вкрай не вигідних умовах, однак не вказав в чому полягала помилка і які невигідні умови були при укладенні даного договору, а також не навів знову ж таки жодного доказу на підтвердження даної обставини. Крім цього відповідач-позивач вказує про похилий вік, не розуміння значення своїх дій та керування ними, про якусь тимчасову недієздатність дарувальника, що мала одномоментний характер, то про психологічне насильство, то про мовчазну волю дарувальника, однак жодного доказу на підтвердження таких обставин теж не надав, що є абсолютно не правдивим і безпідставним. Крім цього відповідач - позивач повторно вказує про вчинення договору під впливом помилки та обману, однак жодних істотних обставин та доказів на їх підтвердження не навів. Крім цього позивач вказує на насильство відповідача, про безпорадний стан та недбальство, про похилий вік та стан здоров`я, однак жодного факту про те, що це мало місце і вплинуло на її право на вчинення правочину не наводить. Крім цього відповідач - позивач постійно вказує на віросповідання дарувальника, що не має жодного відношення до вчинення даного правочину. За наведених обставин вважає позовні вимоги позивача за зустрічним позовом абсолютно надуманими, юридично безпідставними і такими що задоволенню не підлягають. Просила розгляд справи проводити за її відсутності.

Третя особа із самостійними вимогами ОСОБА_3 , звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 , державного реєстратора у Стрийському районі Львівської області Стрийської районної державної адміністрації, ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу про визнання недійсним свідоцтва про право власності, договору дарування, застосування наслідків недійсності правочину. Та в судовому засіданні пояснила, що є сестрою померлого ОСОБА_15 і брат казав, що хата буде ОСОБА_2 , який був сиротою і робив в хаті ремонт. Тучапський участі в похороні не брав. ОСОБА_16 читала молитвенник в окулярах, пам?яті не мала. Згідна щоб хата належала ОСОБА_17 , а не ОСОБА_18 . Померла ніколи не казала, що подарувала комусь хату, сама отримувала пенсію.

Згідно матеріалів цивільної справи є копія договору дарування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами від 13.05.2016р. та копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, як власник відповідач №1 на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 . За даною адресою проживав її рідний брат ОСОБА_19 разом з дружиною ОСОБА_5 . В договорі даруванні від 13.05.2016р. зазначено свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 25.01.2016р. на власника ОСОБА_5 . Вона вважає, що правочин договір дарування повинен бути визнаний судом недійсним з тих підстав, які зазначені в зустрічному позові ОСОБА_2 , а також з інших підстав оскільки порушені її права на спадкування по закону. Так їй особисто відомо, що на дружину її брата ОСОБА_5 , видано свідоцтво про право власності на житловий будинок від 31.08.2000р. за №38, а також і технічний паспорт від 25.08.2000р. на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 . Реєстрація права власності за відповідачем №1 ОСОБА_1 порушує її вікові права, як особи пенсійного віку та рідної сестри померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_19 . З документів, які містяться в матеріалах справи випливає, що її брат ОСОБА_19 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 і його дружина ОСОБА_19 не прийняла спадщину після смерті її чоловіка. Дружина брата ОСОБА_5 не зверталася особисто до нотаріуса про відкриття спадкової справи на частину спільно нажитого у шлюбі майна. Вважає, що оформлення повторно документів на власність у шестимісячний період після смерті її брата ОСОБА_19 є проти законними діями. Договір дарування домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , весною 2016р. не може бути оформлений без слідкування частини майна придбаного у шлюбі, а також оформлення договору дарування не може здійснюватися без власності одночасно на земельну ділянку. Вважає, що за рішенням суду рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень власності на житловий будинок про право власності, а також рішення про державну реєстрацію від 13.05.2016р. повинні бути скасовані. ОСОБА_20 , як позивач має право другої черги на спадкування за законом на домоволодіння та земельну ділянку на якій розташований житловий будинок після спадкування одночасно і згідно заповіту реєстрація права власності на житловий будинок, з господарськими спорудами та будівлями, що на даний момент зареєстровано за ОСОБА_1 , фактично порушує її право у реєстрації права власності належного їй майна згідно другої черги за законом.

А тому просила її позовні вимоги задоволити.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, пояснення свідка ОСОБА_21 , яка будучи приведеною до присяги в судовому засіданні пояснила, що померла до смерті читала молитовник в окулярах, однак погано чула. Свідок приїхала до ОСОБА_5 , в березні 2016 року і була в них цілий місяць, робила все по хаті. Інколи приходив ОСОБА_22 , приносив молоко. Від ОСОБА_5 , чула, що коли вона помре то майно успадкують прихожани церкви. Хоронив ОСОБА_5 , - ОСОБА_23 , від ОСОБА_22 не чула, що вони претендують на хату, дід ОСОБА_24 і чоловік ОСОБА_12 були нерозлучні, все робили разом, були і в тюрмах, ОСОБА_12 не могла віддати хату нікому, ОСОБА_12 чула слабо, але читала, в березні читала молитвеник кожної неділі. ;

свідка ОСОБА_25 , який будучи приведеним до присяги в судовому засіданні пояснив, що спірне майно вони використовують, як церкву. Це майно належало священику, померлому чоловікові ОСОБА_5 ОСОБА_26 привозив ОСОБА_27 до будинку ОСОБА_12 щоб поговорити і він казав ОСОБА_28 кого ти привела, які чоловіки, я не можу прийти. Вона казала, що я живу сама і буду так робити. Тучапський брехун. Вони вважали, що церква захопила хату, василь казав, що приведе «Свобод» і їх потовчуть. Коли ОСОБА_12 померла то ОСОБА_24 найняв його копати яму. Померлі були дуже релігійні, ОСОБА_18 відрізав газ і електрику. Все чув особисто, будучи за дверима, бо ОСОБА_12 не дочувала тому говорили голосно.. Жив в тій хаті в 2016р. пів року, поки йшла боротьба за хату.. В хаті є престол, образи, хрест. Інші люди не прийняли ту віру. Також є хрест перед хатою встановлений на 100 річчя хрещення. Хату померлі не могли подарувати іншим бо вони не прийняли їхню віру другий прихід і сім?я Тучапських була в комсомолі. Про подаровану хату взнав в 2019р. коли ОСОБА_18 сказав, що ОСОБА_17 все програє. Знає, що похоронами займався ОСОБА_24 , і що на нього був складений заповіт, так як їхня релігійна громада є не зареєстрована і тому записують на одного з прихожан церкви. ОСОБА_5 , трохи недочувала, однак психічними захворюваннями не хворіла, не замічав за нею такого;

свідка ОСОБА_2 , який будучи приведеним до присяги в судовому засіданні пояснив, що подружжя ОСОБА_11 , були сім?єю священика. Він був її прихожанином. В 2013 році, вони запропонували оформити на нього заповіт. ОСОБА_11 на той час переніс інсульт. В жовтня 2013 роки, сім?я ОСОБА_11 запропонувала оформити на нього хату, однак цього не змогли зробити, оскільки в імені ОСОБА_11 була розбіжність, в документах вона значилась « ОСОБА_12 », а в паспорті « ОСОБА_29 » тому вони поїхали до нотаріуса де уклали заповіт. В 2015 році помер чоловік ОСОБА_30 . Він був на похороні. Тучапський стверджував, що саме він хоронив його. Після похорону ОСОБА_10 , жалілась, що в неї вимагають документи на хату. Припустив, що це була родина. Після укладення заповіту, приїжджав до неї та допомагав по господарству, провів воду. В 2016 році, в січні приїхав до ОСОБА_31 , і вона вже була хвора. ОСОБА_22 приїжджав з ОСОБА_32 , рідним братом ОСОБА_29 та привозив їй молоко. Єфрозинія казала, щоб не давати ОСОБА_22 документи на житло. Вона вже тоді мала склероз. В січні прийшов ОСОБА_22 з документами, щоб підписала ОСОБА_33 . Ці документи він пояснював, що для погодження меж та для реєстрації права власності на земельну ділянку. Він нічого ОСОБА_29 не пояснив, а тільки вказав, щоб вона підписала документи. В лютому 2016 року, приїхав ОСОБА_34 , і десь годину перебував в хаті разом з ОСОБА_35 він грізно з нею розмовляв та тиснув на неї емоційно, щоб вона переписала хату, але вона перечитала ї не захотіла. ОСОБА_36 і ОСОБА_18 не прийняли другий прихід ОСОБА_37 , а для померлої це мало суттєве значення і було істотною обставиною. В березні місяці ОСОБА_22 забрав у ОСОБА_31 паспорт під приводом збільшення пенсії. Підпис ОСОБА_31 , на договорі дарування це помилка, вона не усвідомлювала своїх дій;

свідка ОСОБА_38 , який будучи приведеним до присяги в судовому засіданні пояснив, що знає ОСОБА_11 з 1968р., і з того часу приходив до них не раз. Сам сповідує другий прихід ОСОБА_37 . За всі роки не бачив ОСОБА_22 в будинку ОСОБА_11 , тільки на похороні. В хаті знаходяться церковні приладдя. Він не вірить, що ОСОБА_10 , подарувала хату ОСОБА_22 , оскільки ОСОБА_22 не є прихожанином церкви і все майно повинно належати церкві, бо церква не дозволяє дарувати майно постороннім;

свідка ОСОБА_8 , яка будучи приведеною до присяги в судовому засіданні пояснила, що 10 років проживала біля ОСОБА_11 . ОСОБА_22 бачила рідко, до хати заходив тільки без свідків. ОСОБА_39 , по старості добре не чула, однак читала сама. Стільки там проживали то не чула, що хата залишиться родині, тільки в тому випадку, якщо вони будуть в їхній вірі. До дня смерті ОСОБА_11 , ОСОБА_22 там ніколи не жив, а тільки ОСОБА_24 . В хаті були люди тільки з їхньої релігії, родини ОСОБА_22 ніколи не було, тільки мама ОСОБА_1 , деколи приходила і приносила молоко. Про подаровану хату стало відомо тільки після смерті ОСОБА_31 , ОСОБА_10 була ходячою до 90р., Скільки доглядала ОСОБА_11 то ніколи не чула від них, що дасть хату комусь з родини, а померлий ОСОБА_13 казав, що хату дасть тільки тим хто у його вірі, навіть якби вона перейшла у його віру то заповів би хату їй. Померла казала, що цю хату привіз з горів ОСОБА_13 і хата його. Оскільки вони помогли родині ОСОБА_22 то тепер вони мають їх заходити. В кімнаті де був ОСОБА_13 знаходився іконостас, образи, але він свідка туди не пускав. Хто ховав ОСОБА_16 не знає, але ОСОБА_26 був на похороні, після смерті ОСОБА_40 , ОСОБА_22 нічим не користувався і в хаті не був. Після смерті ОСОБА_13 до Рузі не ходила, могла бути 1 чи 2 рази в тиждень. Коли ОСОБА_28 хворіла то ходив ОСОБА_17 . Пенсію отримувала сама про що розписувалася, ОСОБА_22 , коли ОСОБА_28 хворіла то він возив її в лікарню в 2013-2014 р.

Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши письмові докази по справі, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, стягнення моральної шкоди слід задоволити частково. В задоволенні позову ОСОБА_2 , до ОСОБА_1 , державного реєстратора у Стрийському районі Стрийської районної державної адміністрації, Приватного нотаріуса Бораковської О.Я. про визнання недійсним договору дарування,свідоцтва про право власності, застосування наслідків недійсності правочину та в задоволенні позову третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_19 , про визнання недійсним договору дарування,свідоцтва про право власності, застосування наслідків недійсності правочину відмовити.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 ЦК України).

Як встановлено в судовому, згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок серії АА №003180 від 22.09.2000р., виданого Конюхівською сільською радою Стрийського району Львівської області, вбачається, що ОСОБА_41 , належав на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 .

Вказаний будинок ОСОБА_42 , успадкувала, згідно свідоцтва про право на спадщину від 27.10.1966р., після смерті своєї матері ОСОБА_7 .

Згідно рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28.07.2014р., було встановлено факт належності ОСОБА_5 , свідоцтва складеному і виданого ОСОБА_41 , що зареєстровано Стрийським МБТІ на праві приватної власності та записаний у реєстрову книгу №1 за реєстровим №89 від 28.09.2000р.

Згідно повідомлення в рекламно-інформаційному виданні «Фортуна» №47(412) від 10.12.2015р., було вказано оголошення про те, що втрачено свідоцтво про право приватної власності серії НОМЕР_3 , виданого Конюхівською сільською радою, 22.09.2000р., ОСОБА_41 .

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25.01.2016р., вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 , на праві власності, розмір частки 1/1, належить ОСОБА_5 , що також підтверджується витягом з Державної реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

З долученого до матеріалів справи завірених копій матеріалів реєстраційної справи, щодо нерухомого майна, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається, що оплату за проведення реєстрації майна, було оплачено ОСОБА_5 , та ОСОБА_1 .

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 21.04.2016р., вбачається, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:001:0022, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд належить до комунальній власності.

13.05.2016 ОСОБА_5 , уклала договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, з якого вбачається, що ОСОБА_5 , з однієї сторони, як дарувальник та, з іншої сторони ОСОБА_26 , - обдарований, подарувала у власність, як дарунок житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 0,2500га.

Згідно п. 13 вказаного договору дарування право власності на вищезгаданий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами виникає у обдарованого ( ОСОБА_1 ) з моменту прийняття спадщини та державної реєстрації.

Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.05.2016, вбачається, що за ОСОБА_1 , зареєстровано в держаному реєстрі право приватної власності на житловий будинок об?єкт нерухомості.

Крім того, 07.12.2015р., ОСОБА_5 , уклала довіреність, яким уповноважила ОСОБА_1 , вести всі її справи в державних органах.

Згідно свідоцтва про смерть виданого Грабовецькою сільською радою Стрийського району Львівської області від 04.08.2016, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 .

Згідно довідки виданої Грабовецькою сільською радою Стрийського район Львівської області від 07.09.2016 №1218, вбачається, що ОСОБА_26 , проживав разом із померлою ОСОБА_5 , до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 без реєстрації, вели спільне господарство.

Згідно довідки виданої Стрийською ЦРЛ від 23.02.2017р., №192 вбачається, що ОСОБА_5 , яка проживала в с. Колодниця Стрийського району Львівської області, на диспансерному обліку у лікаря-психіатра не перебувала.

З приводу порушення права користування належним ОСОБА_1 , майном, ОСОБА_26 , звертався до Стрийського ВПГУНП у Львівські області із заявою 18.08.2016, та останньому було надано висновок про завершення розгляду його заяви та рекомендовано було звернутись до суду із відповідною заявою.

Згідно лікарського свідоцтва про смерть №194 від 03.08.2016, вбачається, що ОСОБА_5 , померла вдома в АДРЕСА_1 , причина смерті: Дифузійні кардіосклероз, ішемічна хвороба серця.

Згідно довідки виданої Грабовецькою сільською радою Стрийського району Львівської області від 06.10.2016р., №690, вбачається, що ОСОБА_5 , до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала в АДРЕСА_1 .

Згідно довідки Стрийського районного територіального центру соціального обслуговування від 16.03.2017р., №01-12/56, вбачається, що Стрийський районний територіальний центр соціального обслуговування повідомив про те, що ОСОБА_5 , яка проживала в с. Колодниця була прийнята на обслуговування 03.08.1998р. та знята 04.08.2016р., у зв?язку зі смертю. Соціальні послуги надавались соціальним робітником ОСОБА_8 .

З долученого до матеріалів справи заповіту, вбачається, що 10.10.2013, ОСОБА_5 , у державного нотаріуса Стрийської міської ради, уклала заповіт, яким на випадок своєї смерті, все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті, і на що вона матиме за законом право заповіла ОСОБА_2

10.10.2013, ОСОБА_5 , уклала довіреність, згідно якої уповноважила ОСОБА_2 , вести від її імені справи в усіх державних установах, кооперативних та громадських організаціях, бюро технічної інвентаризації, державній реєстраційній службі, нотаріальній конторі, органах ДРАЦС, управлінні Держземагенства, паспортному столі та інших установах по різних питаннях; вести всі справи в усіх судових установах з усіма правами, які надані законом позивачу, відповідачу, третій особі і потерпілому, в тому числі з правом повної чи часткової відмови від позовних вимог, визнання позову, зміни предмету позову, укладення мирової. угоди, оскарження рішення суду, подачі виконавчого листа до стягнення, одержання присудженого майна або грошей, надала йому право одержувати та подавати необхідні довідки та документи, подавати від її імені заяви, проводити оплату а також виконувати всі інші дії, пов`язані з цією довіреністю. Довіреність видано строком на три роки та дійсна до десятого жовтня дві тисячі шістнадцятого року.

Згідно постанови про закриття кримінального провадження від 26.12.2017р., вбачається, що кримінальне провадження №0001970 від 04.11.2017р., за фактом шахрайських дій, через встановлену відсутність у діянні ОСОБА_1 , складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України закрито.

Згідно ухвали слідчого судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 05.02.2018р., було встановлено правомірність такого закриття кримінального провадження.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За нормами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Як на підставу визнання оспорюваного договору дарування недійсним відповідач - позивач покликається на укладення договору шляхом обману - введення ОСОБА_5 , в оману щодо природи укладення спірного правочину.

Згідно ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

До обставин, які мають істотне значення, частиною першою статті 229 ЦК України віднесено природу правочину, права та обов`язки сторін, такі властивості і якості речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму ВСУ № 9, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Однак, оцінивши обставини справи, надані докази, суд вважає, що позивач за зустрічним позовом в порушення вказаних вимог діючого законодавства не довів суду належними та допустимими доказами, що договір дарування будинку був укладений під впливом помилки, а саме, що через похилий вік, тяжкі обставини та нероз`яснення нотаріусом суті і змісту договору вона неправильно сприйняла правову природу правочину, права та обов`язки сторін, наслідки договору і це вплинуло на її дійсне волевиявлення, тобто вона помилково уклала договір дарування будинку. Покликання на той факт, що текст договору вона не читала, суд до уваги не приймає. Підписання договору без попереднього ознайомлення з його змістом не допускається.

Також слід зазначити про те, що сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Позивач на час посвідчення спірного договору дарування не виявила себе як безграмотна та неписьменна, вона власноруч зазначила своє прізвище та поставила свій підпис, тим самим засвідчивши, що текст договору їй повністю зрозумілий і її воля була направлена саме на укладення договору дарування житлового будинку.

Суд звертає увагу, що спірний договір дарування будинку укладений у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом.

За роз`ясненнями, наданими в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 6 листопада 2009 року, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Вчинення правочину під впливом обману зумовлене деформацією волі, на яку вплинула протиправна поведінка іншої особи, спрямована на формування наміру в іншої особи вчинити правочин, посилаючись на хибне уявлення про обставини, які мають істотне значення. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст.230 ЦК України.

Відповідачем - позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження наявності умислу в діях позивача - відповідача на введення в оману ОСОБА_5 , щодо природи укладеного договору. Покликання ОСОБА_2 , та третьої особи із самосійними вимогами ОСОБА_19 , як на факт обману зі сторони відповідача на те, що текст договору ОСОБА_5 , не читала, і він здійснював тиск на дарувальника, суд до уваги не приймає. В судовому засіданні встановлено, що текст договору, який сторони обумовили і підписали, був складений нотаріусом. Підписання договору без попереднього ознайомлення з його змістом, не допускається.

Також як на підставу позову про визнання договору дарування недійсним позивач покликається на те, що ОСОБА_5 , помилилася щодо правової природи спірного договору, він не відповідає її внутрішній волі та є вкрай невигідним правочином для неї.

На підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Суд звертає увагу, що спірний договір дарування будинку укладений у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом.

В оспорюваному договорі дарування сторони, своїми підписами підтвердили, що договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладений у відповідності зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладено ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, сторони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються договором.

Доказів порушення нотаріусом вимог ст.44 Закону України «Про нотаріат» щодо встановлення дійсності намірів сторін укласти саме договір дарування квартири, а не договір довічного утримання, роз`яснення вимог законодавства щодо змісту і правових наслідків договору судом не отримано.

Обдаровуваний (відповідач) зареєстрував право власності на будинок, про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, якщо договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, при цьому у момент складання договору дарувальник підтвердив, що правочин здійснено за доброю волею, то навіть незважаючи на поважний вік дарувальника, відповідний договір є дійсним.

Докази на підтвердження того, що на момент укладення спірного договору дарування стан здоров`я ОСОБА_5 , погіршився до тієї міри, що вона потребувала сторонньої допомоги, відсутні і сторонами провадження не представлені.

Таким чином, суд вважає безпідставними посилання відповідача-позивача на те, що спірний договір дарування укладений всупереч волі ОСОБА_5 , шляхом обману, а також, що вона помилялася щодо природи правочину та прав і обов`язків сторін. Відтак, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 , та ОСОБА_19 , в частині визнання недійсним оспорюваного договору дарування. Оскільки позовна вимога про застосування наслідків недійсності правочину є похідною від вимоги про визнання договору дарування недійсним, в її задоволенні також необхідно відмовити.

За таких обставин, зустрічний позов та позов третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_19 , до задоволення не підлягає.

Крім того, суд вважає, що посилання позивача за зустрічним позовом на те, що у ОСОБА_5 ,, не було вільного волевиявлення на укладення договору дарування є безпідставним, оскільки вказане спростовується поясненнями приватного нотаріуса, яка надала суду пояснення та пояснила, що договір дарування було посвідчено нею. Особи сторін нею було встановлено. ОСОБА_5 , дарувала будинок за доброю волею, особисто підписувала договір, це було її волевиявлення.

Таким чином, суд вважає, що при укладенні договору дарування будинку у ОСОБА_5 , було вільне волевиявлення на його укладення, оскільки вона самостійно підписала вказаний договір та вказаний договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених цим договором.

Крім того, договір дарування квартири був укладений у письмовій формі, нотаріально посвідчений, зареєстрований у встановленому порядку, і обдаровуваний прийняв дарунок, а тому став повноправним власником цього майна.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, суд вважає, що при укладенні договору дарування сторонами були витримані всі вимоги діючого законодавства, сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту, договір було підписано сторонами за доброю волею, а тому, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування недійсним.

Щодо твердження позивача за зустрічним позовом про здійснення на ОСОБА_5 , тиску, суд зазначає наступне.

Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним (ч. 1 ст. 231 ЦК України).

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

У пункті 21 постанови Пленуму Верхового Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна.

Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем.

Частиною 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як роз`яснив Пленум ВС України у п. 23 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували застосування до ОСОБА_5 ,, фізичного чи психічного тиску під час підписання договору дарування та не з її волі. Крім того, позивачем не доведено, що мав місце обман і укладення договору відбулося саме внаслідок обману зі сторони відповідача, а також не вказано які саме тяжкі обставини спричинили укладення даного договору.

Сам факт розслідування кримінального провадження відносно ОСОБА_1 , №0001970 від 04.11.2017р., за фактом шахрайських дій закрито у зв?язку з відсутністю у діянні ОСОБА_1 , складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, не свідчить про вчинення саме насильницьких дій відносно дарувальника чи примушування до підписання договору.

Таким чином, правових підстав для висновку про невідповідність оспорюваного договору дарування вимогам закону, про відсутність вільного волевиявлення ОСОБА_5 , щодо його укладення та вчинення даного правочину проти її волі під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, немає, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно із ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Зважаючи на те, що правових підстав у визнанні недійсним свідоцтва про право власності, договору дарування, застосування наслідків недійсності правочину відносно ОСОБА_1 , немає, в силу ст.ст. 321, 334, 391 ЦК України, якими гарантується права особи щодо власності, його непорушності та усуненні перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому слід зобов?язати ОСОБА_2 , усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 , житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 0,25га. та зобов?язати ОСОБА_2 , та надати ОСОБА_1 , ключі від вхідних дверей будинку в АДРЕСА_1 . та виселити ОСОБА_2 з житлового будинку в АДРЕСА_1 .

Окремо слід зазначити, що відповідач позивач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_19 , свідки по справі постійно зазначають віросповідання дарувальника ОСОБА_5 , що на їхню думку мало суттєвий вплив на вчинення нею дій щодо дарування майна однак, суд вважає, що жодними нормами ЦПК України не передбачено необхідність врахування віросповідання під час вирішення спорів і тому зазначена обставина не має жодного відношення до вчинення даного правочину.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , про стягнення моральної шкоди, у зв?язку, тим , що відповідач чинить йому перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження будинком, не впускає в будинок, не віддає ключів від вхідних дверей та розпоряджається ним одноособово на свій розсуд, в результаті чого ОСОБА_1 , спричинена моральна шкода, оскільки в результаті таких дій позивач отримав психологічний стрес, зазнав сильних душевних страждань, не міг вести активний спосіб життя, що призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від мене додаткових зусиль для відновлення фізичного, психологічного стану та організації свого життя, суд зазначає наступне.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема завдання моральної шкоди іншій особі (п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені в ст. 1167 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода може полягати як у фізичному болю та стражданнях, так і у душевних переживаннях, які фізична особа зазнала у внаслідок протиправної поведінки відносно неї.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.

З врахуванням того, що відповідачем-позивачем не спростовано презумпцію його вини у настанні негативних наслідків для позивача-відповідача, суд приходить до висновку, що внаслідок винних дій ОСОБА_2 , завдано моральної шкоди позивачу-відповідачу, яка виразилася в тому, що неправомірні дії відповідача призвели до душевних страждань позивача, стану постійного стресу. Все це спричиняє позивачу не лише моральні страждання, а ще й змушує звертатися до суду та правоохоронних органів за захистом своїх порушених прав, що потребує не лише матеріальних витрат, а й витрат часу та емоційних затрат, що негативно впливає на здоров`я.

Розмір відшкодування моральної немайнової шкоди не визначений на законодавчому рівні, а тому суд визначає його залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, визначених ст. 3 ЦПК України.

Враховуючи викладене та виходячи із засад розумності та виваженості, з врахуванням тривалості часу моральних страждань, суд вважає, що моральна шкода підлягає частковому задоволенню з урахуванням обставин, що мають істотне значення для встановлення розміру такої, і на погляд суду, з врахуванням принципу справедливості, в конкретному випадку становить 2 000,00 грн., що на розсуд суду є справедливою сатисфакцією позивачу спричинених відповідачем моральних страждань.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Тому з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , підлягає до стягнення 551 (п?ятсот п?ятдесят одна) грн.. 20 коп. судового збору сплаченого ним при подачі позовута документально підтверджених судових витрат на правову допомогу в сумі 5000 (п?ять тисяч) грн.. 00 коп.

Керуючись ст..7, 10, 12, 13, 18, 76-82, 133, 141, 244, 245, 259, 263-268 ЦПК України, ст.ст..16, 182, 321, 334, 391,717, 1167, 1258 ЦК України суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, стягнення моральної шкоди задоволити частково.

Зобов?язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 0,25га. та зобов?язати ОСОБА_2 та надати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей будинку в АДРЕСА_1 . та виселити ОСОБА_2 з житлового будинку в АДРЕСА_1 ..

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 судові витрати за сплачений судовий збір в сумі 551 (п?ятсот п?ятдесят одна) грн.. 20 коп. та судові витрати на правову допомогу в сумі 5000 (п?ять тисяч) грн.. 00 коп.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення решти судових витрат в сумі 19800 (дев?ятнадцять тисяч вісімсот) грн.. 00 коп. - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 2000 (дві тисячі) грн.. 00 коп..

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення решти моральної шкоди в сумі 8000 (вісім тисяч) грн.. 00 коп. відмовити

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , державного реєстратора у Стрийському районі Стрийської районної державної адміністрації, Приватного нотаріуса Бораковської Оксани Ярославівни, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування,свідоцтва про право власності, застосування наслідків недійсності правочину відмовити.

В задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , державного реєстратора у Стрийському районі Львівської області Стрийської районної державної адміністрації, ОСОБА_4 приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу про визнання недійсним свідоцтва про право власності, договору дарування, застосування наслідків недійсності правочину відмовити.

Скасувати арешт накладений згідно ухвали Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 08.02.2017р. на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 0.25 га. кадастровий номер :02:001:0022 та зареєстрований на праві власності за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 проживаючого АДРЕСА_2 ..

Рішення може бути оскаржене позивачем до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, в цей же строк з дня його отримання.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 12 грудня 2020р.

Суддя Р. Т. Шрамко