Справа № 523/4699/19
Провадження №2/523/897/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" березня 2020 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Аліна С.С.

при секретарі - Вовкович І.В.,

розглянувши в судовому засіданні матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, про витребування майна з незаконного володіння, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, про виселення,-

ВСТАНОВИВ:

До Суворовського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в якій просить:

-Визнати договір № 1/2000-00653 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 07 серпня 2000 року, який укладений на Регіональній товарній біржі РТБ, між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 - недійсним.

-Витребувати у ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) із незаконного володіння майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з однієї кімнати, загальною площею 32 кв.м., житлова площа 18,6 кв.м. на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ).

-Усунути перешкоди ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) у користуванні та розпорядженні майном, а саме: квартирою АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обгрунтовує тим, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 31.10.1995 року ОСОБА_4 , який є батьком позивачки, належала квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В квітні 2018 року за вищевказаною адресою був знайдений труп ОСОБА_4 . Дата смерті ОСОБА_4 - листопад 2017 року, приблизно дата смерті була встановлена медичним експертом.

Позивачка, як спадкоємець першої черги, звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М. з заявою про прийняття спадщини після померлого її батька ОСОБА_4 . Інших спадкоємців після смерті ОСОБА_4 немає.

На теперішній час позивачці стало відомо, про те, що є договір купівлі-продажу, згідно якого квартира, яка належала її батьку ОСОБА_4 , була продана ОСОБА_5 ще нібито 07 серпня 2000 року.

Договір купівлі-продажу № 1/2000-00653 від 07.08.2000 року виданий Регіональною товарною біржею 07.08.2000 року. Право власності за ОСОБА_2 було зареєстровано в Одеському міському бюро технічної інвентаризації ще нібито 21.09.2000 року.

В Державний реєстр речових прав на нерухоме майно відомості про право власності були внесені 31.05.2018 року, а вже 06 липня 2018 року було укладено договір купівлі-продажу між

ОСОБА_5 та ОСОБА_3 . Вищевказаний Договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поліщук Г.П.

Позивачка вважає, про те, що договір купівлі-продажу від 07.08.2000 року був сфальсифікований, так як її батько ОСОБА_4 ніколи не укладав вищевказаний даний договір.

Оскільки, оспорюваний договір купівлі-продажу від 07.08.2000 року було нібито укладено до 01.01.2004 року, спірні правовідносини, які виникли за цим договором регулюються нормами ЦК У PCP (1963 року), а правовідносини стосовно договору купівлі-продажу спірної квартири від

06.07.2018року - регулюються діючим ЦК України.

Позивачка вважає про те, що власником майна - ОСОБА_4 не передавалось майно, а саме квартира АДРЕСА_1 , продавцю майна ОСОБА_5 , яке вибуло поза його волею.

Власник майна має право на витребування цього майна від добросовісного набувача та вимагати усунення усіх перешкод в здійсненні ним своїх прав щодо майна, а саме: квартири за вищевизначеної адресою шляхом виселення зі спірної квартири відповідача зі всіма особами, які мешкають з нею.

Позивачка вказує про те, що ОСОБА_4 свою квартиру нікому не продавав, і про угоду купівлі-продажу між ним та ОСОБА_5 нічого не знав, та письмову згоду на укладання угоди померлий не надавав, тобто його квартира вибула з його володіння без його згоди, без його волі іншим шляхом.

Також позивачка вказує про те, що відповідач ОСОБА_5 не був власником спірної квартири, тому він не міг, і не мав законного права продавати спірну квартиру відповідачці ОСОБА_3 .

Позивачка вказує про те, що вона є спадкоємцем ОСОБА_4 який є власником спірної квартири, з цих підстав вона набуває права та обов`язки щодо спадщини, вважає про те, що вона має право на витребування цього майна від ОСОБА_3 , також вона вважає про те, що вона має право вимагати усунення усіх перешкод в здійсненні нею своїх прав щодо спадщини, а саме: квартири за вищезазначеною адресою шляхом виселення зі спірної квартири відповідачки ОСОБА_3 .

Представник позивача ОСОБА_6 у судове засідання з`явилася, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 у судове засідання з`явився, заперечував проти задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином.

В матеріалах справи міститься письмовий відзив представника відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_7 на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому просив відмовити в задоволенні позивних вимог ОСОБА_1 , оскільки вважає їх безпідставними та необгрунтованими з наступних підстав.

06 липня 2018 року відповідачка ОСОБА_3 , придбала у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 06 липня 2018 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поліщук Г.П.

Як зазначає представник відповідача, своє право на оскарження зазначеного договору купівлі- продажу позивачка ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що вона є спадкоємцем ОСОБА_4 і прийняла спадщину, яка вважає що вказаний договір було сфальсифіковано не наводячи ніяких доказів такого ствердження.

Також позивачка стверджує,про те, що вказаний договір не було нотаріально посвідчено, однак вказане ствердження протирічить чинному законодавству оскільки договір купівлі-продажу між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за № 1/2000-00653 від 07.08.2000 р. було видано Регіональною товарною біржею та зареєстровано в Одеському КП МБТІ 21.09.2000 р.

Таким чином, відповідач ОСОБА_5 належним чином набув право властності на житло. Оскільки процедура купівлі-продажу житла була проведенна згідно діючого законодавства, відповідно до ч.2 ст.12 Закону України „Про власність", ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», ч.2 ст. 220 ЦК України.

Представник відповідача вказує про те, що остання угода на підставі якої відповідачка ОСОБА_3 набула право властності на вказану квартиру була посвідченна нотаріально, що не заперечується навіть позивачем по справі.

Таким чином, представник відповідача вважає про те, що відповідачка ОСОБА_3 є добросовісним набувачем. Вона не знала та не мала можливості знати про те, що зі слів позивачки вказанна квартира була відчужена внаслідок можливого порушення чинного законодавства, позивачем було долучено копії договору купівлі-продажу. Просив суд в задоволені позовних вимог відмовити.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши сторони по справі, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, про витребування майна з незаконного володіння, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, про виселення, підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено про те, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 31 жовтня 1995 року, яке видане Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів, зареєстровано і записано у реєстрову книгу за № 16-2609 (а.с.83);

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 - помер, 21 квітня 2018 року складено відповідний актовий запис № 4279, повторно видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 , від 13 серпня 2018 року, місце державної реєстрації Одеський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с.13).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, яка складається: з квартири АДРЕСА_1 .

Із матеріалів справи вбачається про те, що позивачка ОСОБА_1 є донькою померлого ОСОБА_4 , відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_8 , серія НОМЕР_4 , яке видано Ленінським відділом ЗАГС м.Одеси від 18 травня 1979 року (а.с.14).

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до 1261 ЦК України позивачка ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги, після померлого її батька ОСОБА_4 , інших спадкоємців після смерті ОСОБА_4 немає.

04.09.2018 ІНФОРМАЦІЯ_1 позивачка ОСОБА_1 , як спадкоємець першої черги, звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М. з заявою про прийняття спадщини після померлого її батька ОСОБА_4 (а.с.16).

Однак, нотаріусом було повідомлено позивачці ОСОБА_1 про те, що її батьком при житті був укладений договір купівлі - продажу від 07 серпня 2000 року, між ним ОСОБА_4 з однієї сторони, та ОСОБА_5 з іншої сторони, укладено договір купівлі-продажу № 1/2000-00653 від 07.08.2000 року на квартиру АДРЕСА_1 , який посвідчений на Регіональній товарній біржі (а.с.18-19).

А з часом, саме 06 липня 2018 року укладено договір купівлі-продажу, між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , згідно якого ОСОБА_5 передає у власність, а ОСОБА_3 приймає у власність, за обумовлену нижче грошову суму, квартиру під АДРЕСА_1 , яка складається з однієї кімнати, загальною площею 32 кв.м., в тому числі житловою площею 18,6 кв. м., який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поліщук Г.П., та зареєстровано в реєстрі за№ 1474 (а.с.20-зворот);

В період розгляду справи Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 16.05.2019р. витребувано з КП «Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради»:

-правоустановчі документи на квартиру АДРЕСА_1 ;

-відомості щодо реєстрації права власності за договором №1/2000-00653, запис про яку відображено за №230 на стр.128-кн.334 пр. від 21 вересня 2000 року (а.с.60-61).

Суд витребував у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Поліщук Г.П. ( м. Одеса, вул. Генерала Бочарова, 36 ) документи, які були підставою для реєстрації договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 06.07.2018 року.

Також, суд витребував з Одеської обласної філії КП «Центр державної реєстрації» (реєстратор Хоміна М.І.) відомості щодо реєстрації права власності від 31.05.2018 року, індексний номер 125935488. номер запису про право власності: 26406109, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, а також копії усіх документів, які були підставою для реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

До суду надійшов лист з КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради № 506435.72 від 04.06.2019р., із тексту якого вбачається про те, що в книзі 334 пр. на стор.128, р.№230 відомості щодо реєстрації права власності згідно договору купівлі-продажу №1/2000- 00653 відсутні (а.с.81). На виконання вищевказаної ухвали Суворовського районного суду м.Одеси від 16.05.2019р. до суду з КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради» були направлені копії технічного паспорту на спірну квартиру, копія свідоцтва на право власності на спірну квартиру, копія експлікації, копія плану квартири, на 4-х аркушах (арк.сп.81).

06.06.2019року до суду надійшла копія нотаріальної справи від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Поліщук Г.П. ( м. Одеса, вул. Генерала Бочарова, 36 ) документи, які були підставою для реєстрації договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 06.07.2018 року на 31 арк.;

06.08.2019року до суду з Юридичного департаменту Одеської міської ради надійшли копії реєстраційної справи № 101, на об`єкт нерухомого майна, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ( арк.сп. 133- 195);

Із матеріалів справи вбачається про те, що до суду поштою надійшли від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Поліщук Г.П. та з Юридичного департаменту Одеської міської ради ксерокопії договору № 1/2000-00653 купівлі - продажу від 07 серпня 2000 року, який укладено між ОСОБА_4 з однієї сторони, та ОСОБА_5 з іншої сторони, відповідно до умов якого, ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_5 купив квартиру АДРЕСА_1 , який посвідчений на Регіональній товарній біржі (арк.сп.89-90 зворот); Також на сторінці № 90 зворот, вбачається відтиск печаті Одеського міжміського бюро технічної інвентаризації про те, що в книзі 334 пр. на стор.128, р. № 230 внесено відомості щодо реєстрації права власності згідно договору купівлі-продажу №1/2000- 00653 (а.с.89-90 зворот);

Також, в матеріалах справи міститься договір купівлі-продажу від 06 липня 2018 року, який укладено між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , згідно якого ОСОБА_5 передає у власність, а ОСОБА_3 приймає у власність, за обумовлену нижче грошову суму, квартиру під

АДРЕСА_1 , яка складається з однієї кімнати, загальною площею 32 кв. м. в тому числі житловою площею 18,6 кв. м., який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поліщук Г.П., та зареєстровано в реєстрі за № 1474 (арк.сп. 172-173);

Згідно ч.І ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частиною першою ст. 203 ЦК України.

Недійсний правочин - це правочин, що не відповідає вимогам Закону, отже, умови чинності правочину одночасно є умовами його дійсності.

Відповідно до ч. 1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що судам відповідно до ст.215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч.1ст.219, ч.І ст. 220, ч. 1 ст. 224 ЦК України), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч.2 ст. 222, ч.2 ст.223, ч.І ст.225ЦК України).

У пункті 7 цієї постанови Верховного Суду України роз`яснено, що у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України.

Так, нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За загальними положеннями про недійсність правочину, визначеними статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частини 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У разі не підписання договору особою, зазначеною в ньому як сторона, за умови підтвердження цього факту належними доказами, при встановленні, що нею не вчинялись дії, спрямовані на виникнення відповідних правовідносин, такий договір за позовом цієї особи (або іншої заінтересованої особи) може бути визнаний недійсним у зв`язку з невідповідністю його до вимог частин 3 і 5 статті 203 ЦК, а саме: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положення ст.216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 18січня 2017року у справі № 6-648цс16, що є обов`язковим для врахування судом на підставі частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України).

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, встановлення законодавцем презумпції правомірності правочину має визначальний принцип приватного права «дозволено все, що прямо не заборонено законом», а також такі засади цивільного права, як свобода договору.

Судом встановлено, також встановлено матеріалами справи про те, що в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації відсутні письмові відомості, про реєстрацію права власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 , також в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації відсутні письмові відомості, про реєстрацію договору купівлі-продажу №1/2000-00653, який розміщений на бланку Регіональна Товарна Біржа «РТБ».

Судом встановлено про те, що договір купівлі-продажу №1/2000-00653 від 07.08.2000 року, який розміщений на бланку Регіональна Товарна Біржа «РТБ», який міститься в матеріалах вказаної справи, на аркушах 89 - 90 зворот, не був зареєстрований в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації, так як в книзі реєстрації взагалі відсутні письмові відомості про реєстрацію зазначеного договору купівлі-продажу №1/2000-00653 від 07.08.2000 року ( в книзі 334 пр. на стор.128, р. № 230), також судом встановлено про те, що договір купівлі-продажу №1/2000-00653 від 07.08.2000 року не був укладений між сторонами, померлим ОСОБА_4 та громадянином ОСОБА_5 , на квартиру АДРЕСА_4 .

При таких обставинах, суд вважає про те, що оспорюваний договір купівлі-продажу №1/2000-00653 від 07.08.2000 року, між сторонами не був укладений,у встановленому законом порядку не був зареєстрований, тому вказаний договір купівлі-продажу №1/2000-00653 від 07.08.2000 року, не відповідає вимогам ст. 203 ч. 1,ч.4, ст. 215 ч. 1 ЦК України - є недійсним.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Відповідно до ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законної» власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція) кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цією статтею також визначено певні гарантії прав приватних осіб у випадку втручання держави у їхні права.

Відповідно до ст.387 ЦК передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а стаття 388 цього Кодексу встановлює правила реалізації власником його права на витребування майна від добросовісного набувача.

Правила ч.І ст. 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Володілець визнається добросовісним, якщо здобуваючи річ, він не знав і не повинен був знати про те, що відчужував речі не має права на її відчуження. У випадку, якщо володілець речі знав чи повинен був знати, що здобуває річ в особи, яка не мала права на її відчуження, він вважається недобросовісним. Для визнання набувача недобросовісним необхідно встановити намір чи грубу необережність, що встановлюється, виходячи із презумпції добросовісності набувача.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 30 серпня 2019 року у справі № 914/970/18.

Відповідно до ст.41 Конституції України та ч. 1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/westAllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Судом встановлено про те, що позивачка ОСОБА_1 має право на витребування майна, оскільки є спадкоємцем першої черги, після померлого її батька ОСОБА_4 , з володіння якого вибула спірна квартира АДРЕСА_1 , поза його волею.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.І ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового будівництва.

Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобіганню такому порушенню.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-ІУ від 11.12.2003р. зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщення. Зазначена норма вказує на достатність рішення суду, яке набрало законної сили про визнання особи такою, що втратила право користування житлом для зняття її з реєстраційного обліку відповідним органом.

Суд розглянув справу в межах позовних вимог, створивши учасникам процесу усі необхідні умови для надання, витребування доказів, користуючись принципом змагальності сторін.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

При таких обставинах, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги про витребування у ОСОБА_3 із незаконного володіння квартири АДРЕСА_1 , про усунення перешкод ОСОБА_1 у користуванні та розпорядженні майном, а саме: квартирою АДРЕСА_1 та про виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 - підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, та керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 76-81, 89,133, 265 ЦПК України, ст.ст. 16,203,204, 215,216,316, 317, 319, 321, 386, 387, 388,391,638, ЦК України, Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року, № 9, «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, витребування майна з незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, виселення - задовольнити.

Визнати договір № 1/2000-00653 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 07 серпня 2000 року, укладений на Регіональної товарної біржі між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - недійсним.

Витребувати у ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) із незаконного володіння майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з однієї кімнати, загальною площею 32 кв.м., житлова площа 18,6 кв.м. на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ).

Усунути перешкоди ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) у користуванні та розпорядженні майном, а саме: квартирою АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 .

Копію рішення направити сторонам по справі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.І ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 13.03.2020р.

Суддя: Аліна С.С.