Ухвала

07 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 206/1313/20

провадження № 61-17310ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,

Коротуна В. М.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 06 липня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 жовтня

2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - територіальна громада в особі Дніпровської міської ради Дніпропетровської області, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - територіальна громада в особі Дніпровської міської ради Дніпропетровської області, про визнання права власності на будинок АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Позовні вимоги мотивовано тим, що у липні 1997 року позивачці стало відомо про продаж будинку

АДРЕСА_1 . Вона зустрілась з продавцем - ОСОБА_2 і при свідках передала йому завдаток, який запевнив її, що після померлої (у березні 1997 року) матері - ОСОБА_3 , він є єдиним спадкоємцем і фактично прийняв спадщину.

21 лютого 1998 року ОСОБА_1 з сім`єю переїхали до будинку. Вважає, що фактично угода між ними відбулася, оскільки ОСОБА_2 передав, а позивач з сім`єю прийняла у власність зазначений будинок. Між ОСОБА_1 та відповідачем була угода на оформлення правовстановлюючих документів у травні 1998 року, тому позивач вважає, що давність володіння починається саме з цього часу. Однак ОСОБА_2 зник і де знайти його не відомо.

У січні 2000 року позивач звернулась до Самарської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська з питанням оформлення прав на домоволодіння, однак отримала відмову. З 21 лютого 1998 року і по теперішній час позивач разом з сім`єю майже 22 роки відкрито проживає в даному житловому будинку без реєстрації, безперервно проживає у будинку, поновила газо- та електропостачання, уклавши договори та провівши роботи по встановленню лічильників, що підтверджується копіями договорів та квитанціями по оплаті виконаних робіт, сплачує усі необхідні комунальні платежі, податки на землю і вважає, що придбала будинок добросовісно. З травня 1998 року по теперішній час відповідач, або будь-яка інша особа не пред`являли вимоги до їх родини про повернення даного будинку, а тому позивач звернулась до суду з даним позовом про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Заочним рішенням Самарського районного суду міста Дніпропетровська

від 06 липня 2020 року у задоволені позову відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 жовтня

2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Заочне рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська

від 06 липня 2020 року залишено без змін.

20 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулася через засоби поштового зв`язку до Верховного Суду із касаційною скаргою на заочне рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська

від 06 липня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 20 жовтня 2020 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статтями 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках -

на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень

та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, як суду права, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах

та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених

у цій же статті ЦПК України.

Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом

на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені у справі про визнання права власності на будинок АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

До касаційної скарги ОСОБА_1 додано копію її позовної заяви у даній справі із визначеною ціною позову у розмірі 230 152,05 грн.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.

Отже, справа № 206/1313/20 не є справою з ціною позову, що перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб

(2 102,00 грн х 250 = 525 500,00 грн). Справа № 206/1313/20 є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Зазначена справа є малозначною відповідно до вищенаведених приписів ЦПК України.

Касаційна скарга не містить посилань на наявність обставин,

які передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. Обставин, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, Верховним Судом у цій справі не встановлено.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтею 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 06 липня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - територіальна громада в особі Дніпровської міської ради, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:М. Є. Червинська С. Ю. Бурлаков В. М. Коротун