Справа № 346/5882/19
Провадження № 2/346/578/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2020 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі:

головуючого Веселова В.М.,

секретаря Максим`юк М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия заяву про відвід головуючому судді , подану представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Курило В.Г. по справі за позовом АТ «Державний Ощадний банк України до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просить стягнути з відповідача суму заборгованості згідно кредитного договору.

13 березня 2020 року до суду поступила заява представника відповідачки адвоката Курило В.Г. про відвід судді Веселову В.М.,вказуючи на те,що суддя безпідставно вирішив іншу цивільну справу за позовом ОСОБА_2 України до її довірительки ОСОБА_1 про стягнення заборгованості №346/4334/19, без виклику відповідачки, неналежно її повідомив про день,час та місце слухання справи, вирішив справу через 37 днів після відкриття провадження, тобто відкрив провадження 10 грудня 2019 року,а вирішив справу 16 січня 2020 року,що є неприпустимим,оскільки відповідачка була в цей час за кордоном. Справу вирішив в загальному порядку ,а не в заочному,що призвело до зайвих витрат відповідачки при сплаті судового збору при оскарженні рішення в апеляційному порядку. Вважає,що в даному випадку суддя проявив упередженість до сторони відповідача, відповідно судді слід заявити відвід.

Розглянувши письмову заяву представника відповідачки, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ч.1 ст.36 ЦПК України суддя не може брати участі в розгляді справи і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, які викликають сумнів в об`єктивності та неупередженості судді. Згідно ст.40 ч.2 ЦПК України Питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість.

У відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.1996 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У відповідності до ст.4 ЦПК України - суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України,застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України та застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року,Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім`я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

П.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України, ст.ст.3,4 ЦПК України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом.

Так у відповідності до п.п. 49-54 рішення Європейського Суду з прав людини, Справа "Білуха проти України" (Заява N 33949/02) від 9.11.2006 року, яке є остаточним відповідно до умов, зазначених у п. 2 статті 44 Конвенції:

«49. Відповідно до усталеної практики Суду наявність безсторонності відповідно до п. 1 ст. 6 повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності (див., серед іншого (inter alia), рішення у справі "Фей проти Австрії" (Fey v. Austria) від 24 лютого 1993 року, пп. 27, 28 and 30; рішення у справі "Ветштайн проти Швейцарії" (Wettstein v. Switzerland), N 33958/96, п. 42, ЄСПЛ 2000-XII). У кожній окремій справі слід вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про небезсторонність суду (див. рішення у справі "Пуллар проти Сполученого Королівства" (Pullar v. United Kingdom), від 10 червня 1996 року, п. 38).

50. Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презумується, поки не надано доказів протилежного (див. вищевказане рішення у справі "Ветштайн проти Швейцарії" (Wettstein v. Switzerland), пункт 43).

53. З огляду на це, навіть зовнішні прояви можуть мати певну важливість або, іншими словами, "правосуддя повинно не тільки чинитися, повинно бути також видно, що воно чиниться" (див. рішення у справі "Де Куббер проти Бельгії" (De Cubber v. Belgium), від 26 жовтня 1984 року, п. 26). Важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти в громадськість у демократичному суспільстві (див. вищевказане рішення у справі "Ветштайн проти Швейцарії" (Wettstein v. Switzerland) та рішення у справі "Кастілло Альгар проти Іспанії" (Castillo Algar v. Spain), від 28 жовтня 1998 року, п. 45).

Наявність безсторонності, відповідно до п.1 ст.6 Конвенції, має визначатись за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Згідно з об`єктивним критерієм визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад умови, за яких були б неможливі сумніви у його безсторонності (вісник ВСУ № 4/2008 стор. 31).

Крім цього, в п.п.66,67,69,70 Рішення ЄСПЛ «Справа Мироненко та Мартенко проти України» від 10.12.2009 року № N 4785/02, зазначено,що: «…п.66. Згідно з усталеною практикою Суду, наявність безсторонності має визначатися, для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції , за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. За суб`єктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи

забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності (див., зокрема, рішення у справах "Фей проти Австрії" (Fey v. Austria), рішення від 24 лютого 1993 року, серія A, N 255, с. 12, п. 27, 28 і 30, та "Веттштайн проти Швейцарії" (Wettstein v. Switzerland), заява N 33958/96, п. 42, ЄСПЛ 2000-XII). У кожній окремій справі слід визначити, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про те, що суд не є безстороннім (див. рішення у справі "Пуллар проти Сполученого Королівства" (Pullar v. the United

Kingdom), рішення від 10 червня 1996 року, Reports 1996-III, с. 794, п. 38).

67.Особиста безсторонність суду презумується, поки не надано доказів протилежного (див. згадане вище рішення у справі Веттштайна (Wettstein), п. 43).

69. Застосовуючи об`єктивний критерій, слід з`ясувати, чи існують, окрім самої поведінки судді, певні факти, які можуть служити підставою для сумніву в його безсторонності. Тобто при визначенні наявності у відповідній справі законних підстав сумніватися в безсторонності певного судді позиція особи, про яку йдеться, має важливе, але не вирішальне значення. Вирішальне значення при цьому матиме можливість вважати такі сумніви об`єктивно обґрунтованими (див. згадане вище рішення у справі Веттштайна (Wettstein), п. 44, та рішення у справі "Феррантеллі та

Сантанджело проти Італії" (Ferrantelli and Santangelo v. Italy), рішення від 7 серпня 1996 року, Reports 1996-III, с. 951-952, п. 58).

70. У цьому зв`язку навіть видимі ознаки можуть мати певне значення або, іншими словами, "має не лише здійснюватися правосуддя - ще має бути видно, що воно здійснюється" (див. рішення у справі "Де Куббер проти Бельгії" (De Cubber v. Belgium), рішення від 26 жовтня 1984 року, серія A, N 86, с. 14, п. 26). Адже йдеться про необхідність забезпечення довіри, яку суди в демократичному суспільстві повинні вселяти у громадськість (див. згадане вище рішення у справі Веттштайна (Wettstein), там само, та рішення у справі "Кастільо Альгар проти Іспанії" (Castillo Algar v. Spain), рішення від 28 жовтня 1998 року, Reports 1998-VIII, с. 3116, п. 45).

Таким чином, наявність безсторонності визначається фактором, чи забезпечення судом умов, за яких були б неможливі сумніви у його безсторонності , про що і зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини в справі Білуха проти України від 9 листопада 2006 року та Справа Мироненко та Мартенко проти України» від 10.12.2009 року.

10 грудня 2019 року суддею було прийнято ухвалу про відкриття провадження по цивільній справі за позовом АТ «Державний Ощадний банк України до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по справі 346/5882/19. Справу було призначено в підготовчий судовий розгляд на 16 січня 2020 року ,де було закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду на 10 березня 2020 року. Оскільки відповідачка не з`явилась в судове засідання 10 березня 2020 року,справу було відкладено на 30 квітня 2020 року.

13 березня 2020 року до суду надійшла заява про відвід судді по даній справі.

Що стосується цивільної справи за позовом Ощадбанку до Болехівської про стягнення заборгованості №346/4334/19, то дана справа надійшла до суду 12 вересня 2019 року, 13 вересня 2019 року по ній було відкрито провадження( http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/84228331) ,а не 10 грудня 2019 року , як про це стверджує представник відповідачки. Справа призначалась тричі до розгляду 27.09.2019 року, 4 грудня 2019 року та 16 січня 2020 року і жодного разу відповідачка в судові засідання не з`являлась. В даному випадку суд користувався ст.ст.128-130,223 ЦПК України , які чітко визначають алгоритм дії суду при вирішенні справи , коли відповідач не з`являється до суду.

Щодо зауваження адвоката Курило,що суд зобов`язаний був винести заочне рішення,тому що це буцім-то впливає на фінансове становище її довірительки,їй слід заплатити досить великий судовий збір, то суд зауважує, що ст.280 ЦПК передбачає ,що суд МОЖЕ УХВАЛИТИ ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ,тобто законодавець надав таке право суду,а не зобов`язав це робити. Оскільки представник позивача в своїй заяві написав,що не заперечує щодо винесення заочного рішення,то це дало право та підстави суду винести звичайне рішення в загальному порядку. Відповідно жодних підстав і умов для обов`язкового винесення заочного рішення не було. Винесення заочного рішення це право суду ,а не обов`язок,на що і вказує ст.280 ЦПК України.

Крім цього, оскарживши рішення по справі №346/4334/19 до апеляційної інстанції, адвокат Курило В.Г. не сплатила судовий збір,хоча як адвокат повинна б знати про це (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/88013574).

Відповідачка регулярно повідомлялась про день,час та місце слухання справи,їй надсилались всі матеріали по справі і повістки,в матеріалах справи є запит і відповідь,яка підтверджує місце реєстрації відповідачки,яке співпадає з тим місцем реєстрації, яке вказав банк- позивач.

Адвокат Курило В.Г. вказує,що відповідачка була за кордоном, однак відповідно до вимог чинного ЦПК України , а також беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правам та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відповідачка знала і знає,що в неї є кредити в банках 2 кредита в «Ощадбанку» і 2 кредити в «Приватбанку» (це кількість справ,яка перебуває саме в моєму провадженні по відповідачці Болехівській), по цим кредитам слід повертати кредитні кошти, і відповідачка повинна була б цікавитись про хід вищезазначених справ,а не ховатись за поїздками за кордон.

Щодо строків розгляду справи , то адвокату Курило слід нагадати ст.210 ЦПК України. Суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку.Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. Отже справа надійшла 12 вересня 2019 року ,відкрито провадження 13 вересня 2019 року плюс 60 днів 13 листопада 2019 року - початок розгляду по суті плюс ще 30 днів 13 грудня 2019 повинен відбутись повний розгляд справи. Справа перебувала на розгляді більше 4-х місяців - 124 календарних днів, а не 37 днів,як зазначає адвокат.

Таким чином, всі дії судді по розгляду вищезгаданої цивільної справи були максимально відритими ,прозорими і не провина суду,що відповідачка не з`являлась в судові засідання,не надавала відзиву,заперечень, тощо,тобто не користувалась правами ,наданими їй законом.

Вважаю,що хоча подана представником відповідача заява є безпідставна, однак її слід задовольнити, оскільки представник відповідачки таким чином чинить тиск на мене,як головуючого по справі з метою отримання потрібного їй рішення, відповідно за таких обставин суд не зможе чітко, законно та неупереджено розглянути дану справу.

У відповідності до ст.126 Конституції України вплив на суддю в будь-який спосіб забороняється.

Отже, зважаючи на те, що в заяві про відвід містяться неправдиві відомості та перекручування фактів, а також сам факт оскарження в апеляційну інстанцію справи №346/4334/19, з метою уникнення конфлікту інтересів при розгляді даної справи, керуючись принципом доброчесності і добросовісності,та на підставі викладеного і керуючись ст.ст.36,39,40,41 ЦПК України, вважаю,що заявлений відвід слід задовольнити.

Будь-який суддя, стосовно неупередженості якого є обґрунтований сумнів, повинен заявити самовідвід. Такий висновок зробив Верховний Суд в постанові №277/599/15-к від 17 вересня 2019 року.

Вищенаведені дані дають мені підстави і право керуючись ст.ст.36,39,40,41 ЦПК України задовольнити заяву про відвід по даній справі.

Враховуючи наведене, приходжу до висновку, що для забезпечення умов, за яких у сторін не виникало б будь-яких сумнівів щодо розгляду справи безстороннім та неупередженим судом (чи безсторонності судді при розгляді даного позову), заявлений відвід слід задовольнити.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Рішення Конституційного Суду № 19-рп/2004 від 01.12.2004, ст. ст.36,39,40,41, 247 ч.2 ЦПК України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.1996 року, ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року,Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», рішення Європейського Суду з прав людини, Справа "Білуха проти України" (Заява N 33949/02) від 9.11.2006 року, Справа Мироненко та Мартенко проти України» від 10.12.2009 року № N 4785/02,правовий висновок Верховного Суду в постанові №277/599/15-к від 17 вересня 2019 року, -

ухвалив:

Заяву про відвід судді Веселову В.М. у справі за позовом АТ «Державний Ощадний банк України до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,подану адвокатом Курило В.Г. - задовольнити.

Передати справу до канцелярії суду на новий розподіл.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Веселов В. М.