Єдиний унікальний номер 233/6328/19
Номер провадження 22-ц/804/710/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2020 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Космачевської Т.В.,

суддів: Агєєва О.В., Мірути О.А.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 листопада 2019 року, ухваленого судом у складі головуючого судді Наумик О.О. в місті Костянтинівці Донецької області, у справі номер 233/6328/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати,

В С Т А Н О В И В:

В вересні 2019 року до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області звернулась ОСОБА_1 з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 12 липня 2016 року вона перебувала в трудових відносинах з відповідачем. Починаючи з березня і по липень 2017 року їй не виплачувалась нарахована заробітна плата. 17 липня 2017 року вона звільнена за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату.

В день звільнення з нею не проведено повного розрахунку, тому позивачка ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача АТ «Українська залізниця» на її користь заборгованість по заробітній платі за період з березня 2017 року по 17 липня 2017 року в розмірі 12878,10 грн.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 1 березня 2017 року по 17 липня 2017 року після утримання обов`язкових податків та зборів в загальному розмірі 11612,46 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

Із вказаним рішенням не погодився відповідач АТ «Українська залізниця», подав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 листопада 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального права, а також з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Висновком Торгово-промислової палати України від 16.01.2018 року №126/2/21-10.2 засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності АТ «Укрзалізниця» на території, непідконтрольній українській владі у тому числі у місті Донецьку та місті Дебальцеве Донецької області. Початок форс-мажорних обставин є 20 березня 2017 року.

Відповідач не мав об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків та виконати свої зобов`язання за трудовим договором через форс-мажорні обставини. При цьому посилається на рішення РНБО України від 15.03.2017 року «Про невідкладні заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», з якого вбачається, що припинено переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей шляхами залізничного і автомобільного сполучення.

Сам по собі факт звільнення позивача 17 липня 2017 року не може бути підставою для задоволення позовних вимог та стягнення заборгованості по заробітній платі за період часу з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року , оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

Нарахування заробітної плати та інших виплат є неможливим, оскільки таке нарахування проводиться на підставі документів з первинного обліку праці: штатним розписом, розцінками та нормами праці, табелем обліку використання робочого часу, розпорядженнями про надбавки та премії за умови, що господарська діяльність здійснювалась. Однак, через захоплення підприємства невідомими особами, відповідач втратив контроль над виробничими потужностями підприємства, нерухомим майном та документацією, що викликає сумнів у достовірності доказів, наданих позивачем, яке дає підстави критично оцінювати їх.

Відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року, звільнена в зв`язку з скороченням штату, за п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 4-10).

З наданої позивачем довідці, підписаної головним інженером ОСОБА_2 та головним бухгалтером Трускаловою О.І. вбачається, що позивач працювала техніком-технологом виробничого підрозділу «Дебальцевське пасажирське локомотивне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», їй нарахована заробітна плата, яка з березня 2017 року по липень 2017 року становить 16143,65 грн, а саме: за березень 2017 року 32963,73 грн, квітень 2017 року 2127,30 грн, травень 2017 року 856,26 грн, за червень 2017 року 642,20 грн, за липень 2017 року 9224,16 грн (а.с. 11).

З довідки про доходи від 31.10.2019 року №1284/2, виданої АТ «Українська залізниця», вбачається, що ОСОБА_1 за березень 2017 року нарахована заробітна плата в розмірі 1591,64 грн, до виплати 1265,64 грн, яку вона отримала в касі 11.09.2019 року (а.с. 75,76).

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за період з 1 березня 2017 року по 17 липня 2017 року в загальному розмірі 11612,46 грн, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості такої суми заборгованості після утримання обов`язкових податків та зборів.

Висновок суду першої інстанції не можна вважати законним і обґрунтованим, виходячи з обставин справи.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з частиною 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України та ст. 1 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала в АТ «Українська залізниця» до 17 липня 2017 року, звільнена за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату.

На підтвердження заборгованості по заробітній платі позивач надала копію довідку про нарахування їй заробітної плати з березня 2017 року по липень 2017 року в загальній сумі 16143,65 грн, до виплати 12878,10 грн. Копія довідки підписана головним інженером ОСОБА_2 та головним бухгалтером Трускаловою О.І., проте, довідка не містить печаток та штампів підприємства.

Апеляційний суд критично ставиться до довідки про нарахування сум до виплати наданої позивачем, оскільки вказана довідка не містить необхідних реквізитів, зокрема номеру та дати її складання, печатки підприємства, за який період роботи нарахована така заробітна плата з зазначенням підстав її нарахування. В довідці не вказано, які податки та збори сплачені, або мають бути сплачені, в якій сумі.

Що стосується посадових осіб, які підписали вказану довідку, то матеріали справи не містять документів на підтвердження їх повноважень на підписання та видачу довідок або інших документів бухгалтерського обліку.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За частинами 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За статтею 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Виходячи з наведеного вище, апеляційний суд вважає, що позивачка ОСОБА_1 , надаючи копію довідки про нарахування заробітної плати з березня 2017 року по липень 2017 року в сумі 16143,65 грн, та визначаючи її як заборгованість по заробітній платі, не довела достовірності такої довідки, як доказу про наявність заборгованості АТ «Українська залізниця» перед ним в зазначеній сумі.

Сам по собі факт звільнення позивача з роботи не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

Разом з тим, судом встановлено, що згідно з Індивідуальними відомостями про застраховану особу Пенсійного фонду України (форма ОК-5, ОК-7) в березні 2017 року за 31 день страхового стажу АТ «Українська залізниця» позивачці ОСОБА_1 нарахована заробітна плата в розмірі 3293,73 грн; з квітня по липень 2017 року відомості відсутні (а.с. 113, 114).

Відповідач у своїй довідці про доходи від 31.10.2019 року №1284/2, зазначив, що ОСОБА_1 за березень 2017 року нарахована заробітна плата в розмірі 1591,64 грн (а.с. 75).

Проте, інформація з Індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України (форма ОК-5, ОК-7) свідчить про те, що позивачці ОСОБА_1 нараховане заробітну плату за березень 2017 року в розмірі 3293,73 грн. Відповідачем зазначена інформація не спростована.

Позивач заявив вимоги про стягнення заборгованості заробітної плати в певному розмірі та за певний період, зокрема за березень 2017 року 3293,73 грн.

Відповідачем сплачено частину заборгованості за березень 2017 року в певному розмірі, в іншій частині позовних вимог він не довів, що заборгованість за березень 2017 року позивачеві сплачена.

Тому позовні вимоги в частині спору про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі за березень 2017 року підлягають частковому задоволенню в розмірі 1702,09 грн (3293,73 грн 1591,64 грн).

Що стосується заборгованості за інший період, апеляційний суд приходить до висновку, що позивач не довів своїх позовних вимог в частині спору про стягнення заборгованості заробітній платі за період з 1 квітня 2017 року по 17 липня 2017 року належними, допустимими та достовірними доказами нарахування йому заробітної плати за вказаний вище період в певному розмірі.

Отже, підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 1 квітня 2017 року по 17 липня2017 року не вбачається.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 11612,46 грн підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог в розмірі 1702,09 грн, що є заборгованістю по заробітній платі за березень 2017 року.

Зазначена сума підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, що відповідно до статей 14.1.180, 18, 162.1.3, 168 Податкового кодексу України є обов`язком податкового агента, яким є відповідач.

Крім того, відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду

апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги позивача, скасування рішення суду першої інстанції та часткове задоволення позовних вимог, тому має бути вирішено питання щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи як у суді першої інстанції, так і понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За подання позовної заяви позивач судовий збір не сплачував. Від сплати судового збору позивач звільнений на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України від 8 липня 2011 року №3674-VІ «Про судовий збір», як позивач у справі про стягнення заробітної плати.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно пп 1 пункту 1 частини другої, частини першої «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 1 січня 2019 року, в якому позивач звернулася до суду, встановлено у розмірі 1921,00 грн.

Відповідно до пп. 6 пункту 1 частини другої «Про судовий збір» за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду розмір судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Тобто, за поданий ОСОБА_1 позов про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 1 березня 2017 року по 17 липня 2017 року в розмірі 12878,10 грн підлягав сплаті судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з урахуванням ч. 6 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, пов`язаний з розглядом справи у суді першої інстанції в розмірі 81,02 грн, та судовий збір, пов`язаний з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, в розмірі 121,52 грн (81,02 х 150%), всього 202,54 грн.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задоволено частково, позивачка ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору, тому судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог апеляційної скарги в розмірі 1031,08 грн компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 листопада 2019 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» () на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року в розмірі 1702,09 грн (одна тисяча сімсот дві грн 09 коп.).

Зобов`язати Акціонерне товариство «Українська залізниця» () при виплаті заборгованості по заробітної платі в розмірі 1702,09 грн здійснити утримання з цієї суми передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» () в дохід держави судовий збір в розмірі 202,54 грн.

Компенсувати Акціонерному товариству «Українська залізниця» () за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір в розмірі 1031,08 грн за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що ухвалена у малозначній справі, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді:

Повне судове рішення складено 16 березня 2020 року.

Суддя: