РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 грудня 2020 року Київський районний суд міста Харкова в складі:
головуючого судді - Шаренко С.Л.,
при секретарі - Мельник В.В.,
заявника - ОСОБА_1 ,
представника заявника - адвоката Каткової А.Г.,
заінтересованої особи - адвоката Колобова Л.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського районного суду міста Харкова цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, -
ОСОБА_1 01.12.2020 року звернулася до Київського районного суду м. Харкова із заявою про видачу обмежувального припису, а саме просить суд видати обмежувальний припис строком на 6 місяці стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 знаходиться в місцях спільного перебування з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ; заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 наближатись на відстань більше ніж 500 метрів до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ; заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 наближатись на відстань більше ніж 500 метрів до місця проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 особисто і через третіх осіб переслідувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 та в будь-який спосіб спілкуватися з нею, заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, а також заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , наближатись на відстань більше ніж 500 метрів до місця навчання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_2 ».
Вимоги заяви обґрунтовує тим, що вона з ОСОБА_2 перебували у зареєстровано шлюбі, який розірвано рішенням Київського районного суду міста Харкова від 01.04.2013. Від шлюбу вони мають спільну дитину, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . З моменту розірвання шлюбу та по теперішній час вона з дітьми проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , квартира належить їй на праві приватної власності. В 2016 році вона народила другу дитину та є матір`ю одиначкою. Після розірвання шлюбу вона не заперечувала проти спілкування батька ОСОБА_2 з сином ОСОБА_3 , однак у зв`язку з напруженими відносинами, які склалися між нею та колишнім чоловіком, періодично під час відвідування сина, у ОСОБА_2 траплялись напади гніву та агресії, прояви фізичного та психологічного насильства по відношенню до нею у присутності неповнолітньої дитини ОСОБА_3 .
ОСОБА_4 чоловік ОСОБА_2 створив атмосферу страху, постійно погрожуючи їй фізичною розправою, у разі, якщо вона не буде надавати вільного доступу до своєї квартири, та якщо буду шукати та скаржитись кому не будь. Вона боїться за своє життя та за долю своєї дитини.
Також заявник зазначає, що ОСОБА_2 взяв за звичку постійно її ображати словесно з будь-якого приводу, принижувати її жіночу та людську гідність, тим самим сформувавши емоційну та психологічну невпевненість та нездатність захиститись. Багато років вона не могла подолати страх, виправдовуючи свою бездіяльність тим, що у дитини повинен бути батько. Та коли вона вирішила повідомити колишньому чоловікові, що більше не збирається терпіти його образи, маніпуляції та забороняє йому у будь-який час з`являтись до неї додому під приводом спілкування з дитиною, та не бажає взагалі спілкувати з ним, цей факт викликав у ОСОБА_2 вибух шаленої люті, він не сприймав це серйозно , повідомив, що вона нікуди від нього не подінеться та що вона не здатна виховувати дитину сама. Також заявник зазначає, що погрози та вчинення насильства щодо неї з боку з ОСОБА_2 мають систематичний характер, в зв`язку з чим, вона неодноразово викликала поліцію. Крім того заявник зазначає що ОСОБА_2 вчиняє відносно неї ще й економічне насилля, оскільки не надає допомоги на утримання дитини, вона була вимушена звернутись до суду з позовом про стягнення аліментів, однак останній все одно не сплачує аліментів та матеріальної допомоги не надає. ОСОБА_2 переслідує її, не залишає її та дитину у спокої, приходить до них додому, самовільно вривається до квартири, вистежує її біля під`їзду будинку, приходить до школи де навчається дитина продовжує вчиняти сварки та фізичне і психологічне насильство. Також він постійно пише їй смс-повідомлення, та аудіо повідомлення на її мобільний.
В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та її представник адвокат Каткова А.Г. заяву підтримали в повному обсязі та присили її задовольнити.
Представник заінтересованої особи ОСОБА_2 адвокат Колобов Л.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви в повному обсязі, пояснив, що всі факти викладені в заяві є надуманими та не відповідають дійсності, ОСОБА_2 не переслідує заявника, він мешкає з заявником в одному будинку в сусідньому під`їзді, а тому вони з заявником можуть часто натрапляти один на одного, також представник зазначив, що ОСОБА_2 надає матеріальну допомогу на утримання дитини, тому посилання заявника на вчинення відносно неї економічного насилля також не відповідає дійсності. Представник ОСОБА_2 також зазначив, що між сторонами виник конфлікт, на теперішній час в Київському районному судді м. Харкова перебувають на розгляді справи щодо визначення місця проживання дитини та розподіл майна подружжя, таким чином, вказана заява про видачу обмежувального припису подана навмисно , на ґрунті виниклого конфлікту, але не з приводу вчинення відносно неї ОСОБА_2 психологічного та фізичного насилля. На думку представника ОСОБА_2 адвоката Колобова Л.В. матеріали справи не містять доказів такого насилля, а тому в задоволенні заяви слід відмовити.
Відповідно до правил статті 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Так, правовідносини, що склалися між учасниками справи, зокрема заявником ОСОБА_1 та заінтересованою особою ОСОБА_2 регулюються спеціальним Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, а також міжнародно-правовими актами, під час вирішення такої категорії справ обов`язковому застосуванню підлягає судова практика Європейського суду з прав людини.
Зокрема, Європейська Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950року) є фундаментальною основою в галузі прав і свобод людини, її законних інтересів та потреб. Одна з ключових особливостей Конвенції полягає в тому, що вона не тільки встановлює права та свободи людини, але і передбачає право на індивідуальне звернення за захистом порушених прав на міжнародному рівні. Конвенція та протоколи до неї за юридичною природою є обов`язковим міжнародним правовим договором, який запровадив систему національного контролю за дотриманням прав людини на внутрішньодержавному рівні.
07.11.2011 року Україною було підписано Конвенцію Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами, на виконання якої 07.12.2017 року прийнято Закон «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Частиною другою статті 3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», визначено перелік осіб на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання серед яких - колишнє подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти).
Статтею 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено значення термінів, які вживаються в цьому ж законі, зокрема: домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь; економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру; психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, моржування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Предметом доказування є вчинення по відношенню до заявника домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.
Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 та заінтересована особа ОСОБА_2 є колишнім подружжям та є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 10).
Оцінюючи вказані докази, суд керується основними конституційними засадами судочинства, визначеними статтею 129 Конституції України, до яких відноситься забезпечення доведеності вини і змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також статтею 62 Конституції України та загальними принципами права, згідно яких усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь; крім того в розумінні вимог статті 82 ЦПК України, лише вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Також суд не приймає до уваги твердження заявника про вчинення насильства над дитиною, адже жодних належних та допустимих доказів на підтвердження даних тверджень заявником не надано.
Під час вирішення вимог щодо видачі обмежувального припису суд встановлює, чи є зазначені заявником в обґрунтування заявлених вимог правовідносини такими, що регулюються спеціальним Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», та дає їм оцінку на предмет того, чи є зазначені обставини проявом домашнього насильства, а також чи є потреба вживати заходів, щоб запобігти домашньому насильству в подальшому.
Відповідно до п. 7, 9 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»: обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи; оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Обмежувальний припис, виходячи з положень Закону, за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП України та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.
Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.
У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно ч.ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
З огляду на встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що за результатами судового розгляду достовірно встановлено, що заінтересована особа ОСОБА_2 чинить відносно заявника ОСОБА_1 домашнє насильство, а тому у суду є підстави застосувати положення чинного Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», адже дані обставини знайшли своє підтвердження за результатами судового розгляду.
Таким чином, оскільки заявник на виконання свого процесуального обов`язку надав належні і неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, зокрема щодо застосування психологічного насильства, що окрім зазначеного, також вбачається з переглянутого в судовому засіданні DVD диску, наданого заявницею, на якому містяться аудио записи адресовані ОСОБА_1 з нецензурними висловлюваннями та погрозливими пропозиціями, в свою чергу представником заінтересованої особи не спростовано тих фактів, про які йшла мова під час судового розгляду, у суду наявні підстави для часткового задоволення заявлених вимог, та необхідність застосування відносно ОСОБА_2 обмежувальних приписів з метою протидії домашньому насильству відповідно до статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Суд встановив ризики настання будь-якого насильства з боку заінтересованої особи стосовно заявника в майбутньому, при цьому, враховуючи високий рівень вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи - ОСОБА_1 , такі ризики є реальними та підтвердженими матеріалами справи, а тому для забезпечення дієвого та ефективного захисту до кривдника необхідно застосувати обмежувальний припис строком на 3 місяця в частині: заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 знаходитися в місцях спільного перебування з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ; наближатись на відстань більше ніж 500 метрів до неї; заборонити на відстань більше ніж 500 метрів наближатись до місця її проживання за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити йому особисто і через третіх осіб переслідувати ОСОБА_1 та в будь-який спосіб спілкуватися з нею, заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Вимоги ж заявника щодо видачі обмежувального припису стосовно заборони наближатись на відстань більше ніж 500 метрів до місця навчання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_2 », задоволенню не підлягають, адже належних доказів вчинення насилля саме над дитиною, суду не надано, а тому задоволення таких вимог, фактично позбавить ОСОБА_2 брати участь у вихованні свого сина.
Відповідно до частини 3 статті 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави.
На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству, ст. ст. 294, 350-1 - 350-8 ЦПК України, суд -
Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису задовольнити частково.
Видати обмежувальний припис строком на 3 місяці стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 знаходиться в місцях спільного перебування з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 наближатись на відстань більше ніж 500 метрів до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 наближатись на відстань більше ніж 500 метрів до місця проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .
Заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 особисто і через третіх осіб переслідувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 та в будь-який спосіб спілкуватися з нею.
Заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
В іншій частині вимог відмовити.
Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

Рішення суду може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повний текст рішення виготовлений 09.12.2020.

Суддя: С.Л. Шаренко