КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
єдиний унікальний номер справи 755/9448/17
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/452/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді доповідача - Білич І.М.

суддів - Лапчевської О.Ф., Коцюрби О.П.

при секретарі - Кемському В.В.

за участю: представника позивача - Яценко Т.Ю.

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 липня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Дніпровського районного суду міста Києва Чех Н.А.,

по цивільній справі № 755/9448/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості з оплатижитлово-комунальних послуг,

зустрічним позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» про стягнення надмірно сплачених коштів, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2017 року ТОВ «Новобудова» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням уточнень, просило стягнути з відповідача заборгованість з оплати спожитих за період з липня 2014 року по жовтень 2016 року житлово-комунальних послуг в розмірі 23 971,24 грн., а також виплати, передбачені ст. 625 ЦК України, а саме інфляційні втрати за період з липня 2014 року по жовтень 2016 року в розмірі 9805,13 грн. та 3% річних за той самий період в сумі 1190,39 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що ТОВ «Новобудова» в період з червня 2004 року по 01.11.2016 року обслуговувало будинок АДРЕСА_1 та надавало комунальні послуги мешканцям будинку. ОСОБА_2 є власником квартири №102 у вказаному будинку, однак відповідач з липня 2014 року перестала оплачувати спожиті комунальні послуги, у зв'язку з чим виникла вказана вище заборгованість.

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ТОВ «Новобудова», в якому, з урахуванням уточнень, просила стягнути з відповідача на свою користь надмірно сплачені кошти з оплати житлово-комунальних послуг за період з 01 грудня 2006 року по червень 2014 року в розмірі 39 931,33 грн., з яких 37 782,88 грн. основного боргу, 1549,10 грн. інфляційних втрат та 599,35 грн. 3% річних.

Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що ТОВ «Новобудова» нараховувало платежі за житлово-комунальні послуги за незаконними і необґрунтованими тарифами. Крім того, позивач за первісним позовом приховав від суду наявність між сторонами договірних відносин, згідно яких сторони погодили іншу вартість надання позивачем житлово-комунальних послуг.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 липня 2019 року позовну заяву ТОВ «Новобудова» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість з оплати житлово-комунальних послуг в розмірі 23 971,24 грн., інфляційні втрати в розмірі 9805,13 грн. та 3% річних в сумі 1190,39 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 до ТОВ «Новобудова» - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подала апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої ставила питання про скасування рішення та постановлення нового, яким у задоволені первісного позову про стягнення заборгованості відмовити, а зустрічний позов - задовольнити, стягнувши з ТОВ «Новобудова» надмірно сплачені ОСОБА_2 кошти.

Посилаючись на те, що позивачем порушено порядок пред`явлення позовних вимог про стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг за період з травня 2015 року по жовтень 2016 року, оскільки ТОВ «Новобудова» не надано суду доказів попереднього вирішення вказаних вимог за правилами наказного провадження.

Також, зазначала, що судом задоволено позовні вимоги у тому числі щодо стягнення заборгованості за послуги централізованого опалення та водопостачання, однак ТОВ «Новобудова» не є, та ніколи не було виконавцем вказаних послуг.

Крім того, посилалася на те, що судом не надано належної оцінки її доводам щодо незаконності тарифів, за якими позивачем нараховувалася заборгованість, а також доводам про наявність договірних відносин між сторонами.

Представник позивача подала відзив на апеляційну скаргу, за яким просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на законність і обґрунтованість висновків суду.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити з підстав, викладених у ній.

Представник позивача апеляційну скаргу не визнала, просила залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 16.06.2004 року правління Акціонерного товариства холдингова компанія «Київміськбуд» прийняла рішення, згідно якого передано ТОВ «Новобудова» для експлуатації та обслуговування ряд житлових будинків, серед яких - будинок АДРЕСА_1 .

Згідно рішення Київської міської ради від 08.10.2015 року №129/2032 вулиця М. Раскової в місті Києві перейменована на вул. Є. Сверстюка.

З 01.11.2016 року будинок №52-в по вулиці Є.Сверстюка в місті Києві ТОВ «Новобудова» передало в управління ОСББ «Русанівська затока».

ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_3 відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 05.05.2004 року.

Судом також встановлено, що згідно договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, укладеного в 2005 році між ТОВ «Новобудова» та ОСОБА_2 , сторони взяли на себе певні обов`язки, серед яких ОСОБА_2 зобов`язалася не пізніше 20 числа наступного місяця вносити плату на рахунок виконавця, яким було ТОВ «Новобудова», плату на утримання будинку та прибудинкової території, комунальні послуги та відновлювальний ремонт згідно з рахунком на оплату. Розрахунок платежів, тарифи визначені в додатку, який є невід`ємною частиною вказаного договору.

Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Новобудова» та відхиляючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «Новобудова» надавалися, а ОСОБА_2 фактично споживалися комунальні послуги, щодо якості та обсягу яких відповідач не заперечувала.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Так, згідно положень ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

При цьому, такому праву прямо кореспондує визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Статтею 526 ЦК України визначені загальні умови виконання зобов`язання, зокрема, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ч. 1 ст. 901, ч.1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

З наданого до справи розрахунку заборгованості встановлено, і не оспорюється стороною відповідача, що за період з липня 2014 року по жовтень 2016 року ОСОБА_2 здійснила всього одну оплату в 2015 році в сумі 406,95 грн. в той час як позивачем у повному обсязі надавалися житлово-комунальні послуги.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що позивачем не доведено факт надання споживачам, в тому числі і відповідачу ( у спірний період часу) житлово-комунальних послуг підлягають відхиленню, оскільки до матеріалів справи долучено копії договорів з водо- та теплопостачання, а також на прибирання прибудинкової території з відповідними організаціями, які надавали такі житлово-комунальні послуги.

Оскільки саме ТОВ «Новобудова» було балансоутримувачем будинку у спірний період, розрахунки за житлово-комунальні послуги повинні відбуватися між мешканцями та ТОВ «Новобудова». Крім того, формою контролю споживача за якісними та кількісними показниками житлово-комунальних послуг є акт - претензія.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст.18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складання та підписання акта-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо. Представник виконавця повинен з`явитися на виклик споживача не пізніше строку, визначеного договором. Акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їхніми підписами. У разі неприбуття представника виконавця в погоджений умовами договору строк або необґрунтованої відмови від підписання акта-претензії він вважається дійсним, якщо його підписали не менше як два споживачі. Акт-претензія подається виконавцю, який протягом трьох робочих днів вирішує питання про перерахунок платежів або видає письмово споживачу обґрунтовану письмову відмову у задоволенні його претензій.

Належних та допустимих доказів на підтвердження не надання або надання неякісних послуг за спірний період відповідачем у передбаченому положеннями ст.ст. 12, 81 ЦПК України порядку суду не надано.

Установивши, що відповідач не в повному обсязі сплачує вартість наданих йому позивачем послуг, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доцільність стягнення такої заборгованості з ОСОБА_2 .

При цьому, обґрунтовано застосувавши положення ч.2 ст.625 ЦК України, згідно якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та три відсотки річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Разом з тим, встановлюючи розмір заборгованості ОСОБА_2 , судом не було взято до уваги, що розрахунок заборгованості при зверненні до суду був здійснений позивачем із застосуванням тарифів, які були у подальшому скасовані у судовому порядку, про що неодноразово заявляв відповідач у суді першої інстанції.

Зокрема, ОСОБА_2 зазначала, що при розрахунку заборгованості позивач керувався у тому числі розпорядженням КМДА №140 від 03.02.2011 року, яке було визнано нечинним з моменту прийняття постановою Вищого адміністративного суду України від 10.03.2016 року по справі №2а-7498/12/2670. Як і розпорядження КМДА №273 від 05.03.2013 року, яким теж керувався позивач при підрахунку заборгованості та визначенні тарифів, оскільки воно видане неповноважним органом з порушенням вимог Закону України «Про місцеве самоврядування».

У ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, позивачем з урахуванням обставин, на які посилався скаржник, було здійснено перерахунок заборгованості ОСОБА_2 у відповідності до розпорядження КМДА №1907 від 14.10.2003 року, та надано новий розрахунок заборгованості за період з 01.01.2014 року по 31.10.2016 року, згідно якого заборгованість відповідача перед позивачем з оплати житлово-комунальних послуг за спірний період складає 14 033,46 грн.

У зв`язку зі зменшенням розміру боргу, зменшенню підлягають і суми, передбачені ст. 625 ЦК України, а саме: 3% річних - до 599,70 грн. та інфляційні втрати - до 4616,06 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що сторонами в 2005 році було погоджено інший розмір плати за житлово-комунальні послуги, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки тарифи не є незмінюваними та корегуються у встановленому законом порядку Київської міською державною адміністрацією.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції, на думку колегії суддів, підлягає зміні шляхом зменшення розміру заборгованості, який підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Новобудова», з урахуванням поданого позивачем уточненого розрахунку заборгованості.

Щодо вимог ОСОБА_2 за зустрічним позовом, то встановлено, що розпорядження КМДА, якими встановлювалися тарифи з оплати житлово-комунальних послуг в період 2006-2014 років, та які застосовувалися ТОВ «Новобудова» у правовідносинах з ОСОБА_2 при нарахування оплати за надані житлово-комунальні послуги, то вони були визнані в судовому порядку нечинними.

Разом з тим, звертаючись з позовними вимогами про стягнення надмірно сплачених коштів, ОСОБА_2 належними та допустимими доказами не доводить, що житлово-комунальні послуги за спірний період підлягали оплаті у меншому розмірі, а саме: що у неї ( ОСОБА_2 ) виникла переплата в розмірі 23 971,24 грн.

Житлово-комунальні послуги в 2006-2014 році надавалися позивачем у повному обсязі та частково оплачувалися ОСОБА_2 .

При цьому, як зазначено вище, з урахуванням доводів відповідача позивачем здійснено перерахунок сум, які підлягали до сплати ОСОБА_2 за отримані житлово-комунальні послуги, однак наявність заборгованості в розмірі 14 033,46 грн., виключає можливість задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення надмірно сплачених коштів.

З урахуванням вищевикладеного, а також положень ст. 376 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає зміні в частині визначення розміру заборгованості відповідача перед позивачем з сплати житлово-комунальних послуг. У іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374,376, 381 -384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 липня 2019 року в частині задоволення вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг змінити, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» заборгованість з оплати житлово-комунальних послуг в розмірі 14 033 грн. 46 коп., 3% річних в сумі 599 грн. 70 коп. та інфляційні втрати в розмірі 4 616 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 грудня 2020 року.

Суддя - доповідач:

Судді: