Провадження № 2/638/1069/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2020 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Омельченко К.О.

за участю секретаря Юрченко Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Харківський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за затримку розрахунку,-

встановив:

28.08.2018 рокупозивач ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою, яку 08.04.2019 року уточнив, в якій просить суд стягнути з Комунального підприємства «Харківський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» () на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) заборгованість по невиплаченій заробітній платі у загальному розмірі 76758 (сімдесят шість тисяч сімсот п`ятдесят вісім) грн. 35 коп., що складається із заробітної плати станом на 19.03.2018 року (день звільнення з урахуванням березня) у розмірі 12 581,48 грн. (дванадцять тисяч п`ятсот вісімдесят одна) грн. 48 коп., компенсація за невикористану відпустку (9 днів) 1269 (одна тисяча двісті шістдесят дев`ять) грн. 00 коп. Стягнути з Комунального підприємства «Харківський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» () на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час затримки станом на день уточнення позовної заяви (265 днів) - 62908 (шістдесят дві тисячі дев`ятсот вісім) грн. 35 коп.

05.11.2018 р. від представника відповідачаКомунального підприємства «Харківський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» Денисенко І.І., яка діє на підставі довіреності від 20.06.2018 р. надійшоввідзив на позов, в якому зазначено, що позовні вимоги позивача необґрунтовані, не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому не підлягають задоволенню. В обґрунтування поданих заперечень зазначається, що за період з січня по березень 2018 року включно взагалі відсутні відомості по нарахуванню заробітної плати працівникам підприємства, зокрема, і позивачу ОСОБА_1 , а таким чином взагалі фактично неможливо говорити про наявну заборгованість по виплаті заробітної плати працівникам за період з січня по березень 2018 року, так як остання навіть не була нарахована уповноваженою на те особою. Табелі обліку робочого часу за 2018 рік (січень-березень) були відсутні в належному вигляді (складені та підписані директором та головним бухгалтером, з печаткою підприємства). Таким чином факти виконання своїх трудових обов`язків згідно чинного трудового законодавства та трудового розпорядку колишнім працівником підприємства ОСОБА_1 (зокрема, вихід на роботу у робочий час підприємства) у 2018 році взагалі не можуть бути підтверджені, адже відсутні належним чином складені та засвідчені табелі обліку робочого часу за січень-березень 2018 року. Оскільки на підприємстві наразі відсутні належним чином засвідчені і складені табелі обліку робочого часу за період з січня по березень 2018 року, що унеможливлює встановлення факту виконання своїх трудових обов`язків позивачем ОСОБА_1 , який, в свою чергу, також не надав суду відповідних доказів. Таким чином, наразі факт виконання своїх трудових обов`язків позивачем у встановлений спосіб не підтверджений. Позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки у проведенні розрахунку із заборгованості по виплаті заробітної плати, компенсацію на невикористану відпусткує похідною від позовної вимоги про стягнення основної заборгованості із заробітної плати, а отже не може бути задоволена окремо від основної позовної вимоги.

В судовому засіданні був допитаний свідок ОСОБА_2 , який пояснив суду, що Позивач дійсно працював на посаді головного юрисконсульта, сумлінно виконував свої посадові обов`язки, про що свідчить журнал обліку робочого часу в якому, щодня були відмітки про наявність працівників на робочих місцях, але з призначенням нового керівництва зазначений журнал зник.Також свідок пояснив, що він не був виконуючим обов`язки директора, оскільки дане питання повинно було вирішуватися на Сесії Харківської обласної ради. Тільки на підставі цього рішення призначався директор підприємства. Дане питання на Сесію не виносилось, тому виконувати обов`язки директора підприємства він не міг. Також зазначив, що ОСОБА_1 знаходився на своєму робочому місці та виконував свої посадові обов`язки, що може бути підтверджено тим, що протягом місяця на підприємстві проводилась перевірка Фінансовою інспекцією і ОСОБА_1 був у складі даної комісії та підписував документи. Крім того, зазначив, що виплата заробітної плати на підприємстві не проводилась, у зв`язку з тим, що не було директора, а дані виплати міг проводити лише директор чи виконуючий обов`язки директора підприємства та тільки вони мали доступ до цього.

Позивач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив задовольнити його уточнені позовні вимоги.

Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився, причину неявки суду не повідомив про день та час розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, причин неявки суду не повідомив.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, дійшов висновку про таке.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до наданої трудової книжки ОСОБА_1 , 28.11.2014 року він був прийнятий на роботу до КП «Харківський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» на посаду головного юрисконсульта. 19.03.2018 р. був звільнений з посади головного юрисконсульта за угодою сторін, згідно п.1 ст36 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки, наданої до суду.

Згідно довідкиКомунального підприємства «Харківський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» вих. № 71 від 17.07.2018 р. зазначено, що з 28.11.2014 року ОСОБА_1 працював у комунальному підприємстві «Харківський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» на посаді головного юрисконсульта та був звільнений 19.03.2018 року за ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Станом на 19 березня 2018 року заборгованість по виплаті заробітної плати, згідно табеля обліку робочого часу за січень лютий (за березень табель відсутній) складає: заборгованість по заробітній платі станом на 19.03.2018 року (день звільнення з урахуванням березня) 12 581,48 грн.; компенсація за невикористану відпустку (9 днів) 1269,00 грн. Розмір середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 складає 237,39 грн. за весь час затримки по день фактичного розрахунку (станом на день звернення до суду 28.08.2018 р. 159 днів) 37 745 (тридцять сім тисяч сімсот сорок п`ять) грн. 01 коп.

08.04.2019 року позивачем було подано уточнену позовну заяву, відповідно до якої він, просив задовільнити позовні вимоги з урахуванням заборгованості по заробітній платі станом на 19.03.2018 (день звільнення з урахуванням березня) у розмірі 12 581 (двнадцять тисяч п`ятсот вісімдесят одна) грн. 48 коп., компенсація за невикористану відпустку (9 днів) 1 269 (одна тисяч двісті шістдесят дев`ять) грн. 00 коп., середній заробіток за весь час затримки станом на 08.04.2019 рік складає (265 днів) 62 908 (шістдесят дві тисячі дев`ятсот вісім) грн. 35 коп., отже, загальна сума заборгованості по заробітній платі та компенсації за затримку розрахунку становить 76 758 (сімдесят шість тисяч сімсот п`ятдесят вісім) грн. 35 коп.

Відповідно дост.43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зіст.2 Кодексу законів про працю України (надалі КЗпП) право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою.

Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За статтею 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно статей 94, 95 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Мінімальна заробітна плата-це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Відповідно до статті 110 КЗпП України при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці.

Згідно статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з положеннями ст.2 Закону України№ 108/95-ВРвід 24.03.2015 «Про оплату праці» (надалі Закон №108/95-ВР) основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно з ч. 1 ст.21Закону №108/95-ВР працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Частиною 5 статті 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

За змістом статті 49 КЗпП України вбачається обов`язок роботодавця видати на вимогу працівника довідку про заробітну плату за відповідний період, що є гарантією права працівника бути обізнаним щодо розміру плати за виконувану ним роботу.

Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно з частиною першою статті 83 КЗпП України та частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки»у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину -інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Положеннями статей 4, 6 Закону України «Про відпустки» щорічна відпустка складається з основної відпустки, додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткової відпустки за особливий характер праці, інших додаткових відпусток, передбачених законодавством.

Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (частина перша статті 6 Закону України «Про відпустки»).

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи з середнього заробітку працівника на час її проведення.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно положень ч.ч. 2,3 ст.12ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до положень ч. 1 ст.13ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте зазначені положення ЦПК України при розгляді трудових спорів повинні застосовуватися лише у межах можливого для сторони працівника. Саме у роботодавця знаходиться більша частина доказів, причому досить велику кількість документів роботодавець оформляє не тому, що, користуючись своїми правами і диспозитивними нормами права, вирішив зафіксувати свій статус, а тому, що закон прямо зобов`язує його оформляти їх. Оскільки письмові докази повинні знаходитися у роботодавця, саме на нього і має покладатися обов`язок по їх наданню. Тому тягар доведення виплати заробітної плати чи вчинення або невчинення інших дій чи бездіяльності, які відповідно до закону вчинив чи мав вчинити або яких фактично припустився роботодавець під час трудових правовідносин з працівником-позивачем, покладається повною мірою на роботодавця.

Таким чином, суд дійшов висновку, про те, що оскільки позивачу ОСОБА_1 була видана довідка Комунальним підприємством «Харківський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» № 71 від 17.07.2018 р., це означає, що відповідач фактично визнав наявність у позивача заборгованості по заробітній платі в розмірі 9732,80 грн. та компенсації за невикористану відпустку (9 днів) в розмірі 1269,00 грн., тобто заперечення відповідача в цій частині є голослівними та такими, що спростовуються наявними у матеріалах справидоказами.

Спірним залишається заборгованість по заробітній платі за березень 2018 року. Відповідач посилається на відсутність табелів обліку робочого часу за цей період, а позивач зазначає, що він працював, а відсутність обліку робочого часу відбулася не з його вини.

Враховуючи, що позивач був звільнений із займаної посади 19.03.2018 року, що підтверджується записами трудової книжки ОСОБА_1 , а відповідач не надає суду доказів того, що позивач не виконував фактично свої посадові обов`язки або з ним був проведений фактичний розрахунок при звільненні, а доказування по справі не може ґрунтуватися на припущенні, тому суд відхиляє заперечення відповідача та приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Оскільки позивач звільнився 19.03.2018 року, жодних виплат відповідачем проведено не було, тому утворилась заборгованість по заробітній платі станом на 19.03.2018 року у розмірі 12581,48 грн., компенсація за невикористану відпустку (9 днів) 1269,00 грн. та середній заробіток за ввесь час затримки станом на 08.04.2019 року (на день уточнення позовної заяви 265 днів) 62908,35.

Таким чином, суд дійшов висновку, про те, що з відповідача Комунального підприємства «Харківський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» підлягає стягненню на користь позивача ОСОБА_1 по заробітній платі станом на 19.03.2018 року у розмірі 12581,48 грн., компенсація за невикористану відпустку (9 днів) 1269,00 грн. та середній заробіток за ввесь час затримки станом на 08.04.2019 року (на день уточнення позовної заяви 265 днів) 62908,35 грн..

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК Українисудовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,80 грн.

На підставі ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 2, 21, 24, 47, 94, 95, 110, 116, 117 КЗпП України, керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 23, 76, 77, 80, 81, 141, 142, 258, 259, 263, 264, 430 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Харківський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за затримку розрахунку - задовольнити.

Стягнути з Комунального підприємства «Харківський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» (місцезнаходження: м. Харків, майдан Свободи, буд. 5, Держпром, 1 під`їзд, 7 поверх, кімната № 164-168, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 30234289) на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) заборгованість по заробітній платі станом на 19.03.2018 року у розмірі 12581 (дванадцять тисяч п`ятсот вісімдесят одна) грн. 48коп., компенсація за невикористану відпустку 1269 (одна тисяча двісті шістдесят дев`ять) грн. 00коп. та середній заробіток за ввесь час затримки станом на 08.04.2019 року - 62908,35 грн.

Стягнути з Комунального підприємства «Харківський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» (місцезнаходження: м. Харків, майдан Свободи, буд. 5, Держпром, 1 під`їзд, 7 поверх, кімната № 164-168, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 30234289) на користь Держави судовий збір в розмірі 704(сімсот чотири) грн.80 коп..

Допустити негайне виконання рішення в частині присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м.Харкова протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Відповідно ч.3ст.354 ЦПК Українистрок на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другійстатті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 10.03.2020 року.

Суддя: К.О. Омельченко