Справа № 308/2187/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 червня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого - судді Джуги С.Д.

суддів: Кожух О.А., Мацунича М.В.

з участю секретаря : Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 вересня 2019 року у складі судді Бедьо В.І. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , з третьою особою на стороні відповідача Приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Головко В.Є. про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності, -

в с т а н о в и в :

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом.

Позовні вимоги мотивує тим, що він у квітні 1999 року отримав в спадщину за заповітом від свого померлого батька житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 з надвірними будовами.

В даному житловому будинку позивач проживав разом з своїми батьками, а також після їхньої смерті. За вказаною адресою він зареєстрований починаючи з 30.07.2003 року та мешкає у ньому по сьогоднішній день. Вказаний будинок є єдиним житлом позивача та має для нього особливу цінність, оскільки є батьківською оселею, що нагадує про родину.

У 2014 році між позивачем та ОСОБА_1 склалися теплі дружні відносини. 04.11. 2014 року між сторонами зареєстровано шлюб ( свідоцтво про шлюб від 04.11. 2014 року серії НОМЕР_1 ).

Будучи людиною у віці та зі значними проблемами здоров`я, позивач розумів значимість уваги та підтримки з боку відповідача, адже остання, укладаючи з ним шлюб, зобов`язувалась здійснювати за ним догляд, надавати допомогу, яку за станом здоров`я позивач потребував. Разом з тим відповідач висунула пропозицію оформити це в нотаріальному порядку.

07.11.2014 року між сторонами укладено договір дарування частини житлового будинку, який посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Головко В.Є. та зареєстровано у реєстрі за № 422. Згідно вказаного договору позивач передав у власність безоплатно ( подарував) ОСОБА_1 , а відповідач прийняла у власність належне позивачу на праві власності майно, а саме: 9/10 часток житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 з належними до нього господарськими будівлями і спорудами.

Договір дарування було укладено у двох примірниках. Один з примірників залишився у нотаріуса, а другий одразу ж забрала ОСОБА_1 , який позивач і не бачив, а зі слів відповідачки саме він залишився власником будинку. Відтак позивач вважав, що уклав договір довічного утримання.

Після укладення вказаного вище договору у житті позивача нічого не змінилося, фактичної передачі подарованої частини будинку так і не відбулося, позивач і надалі проживав у вказаному будинку та продовжував самостійно сплачувати комунальні послуги, доказом чого послуговують платіжні квитанції за комунальні послуги, долучені до матеріалів справи.

Той факт, що насправді було укладено не договір довічного утримання, а договір дарування позивач зрозумів випадково, у вересні 2016 року, коли знайшов у будинку копію договору.

Позивач зазначає, що укладаючи договір дарування частки житлового будинку від 07.11. 2014 року не мав наміру безоплатно передати у власність відповідача належний йому житловий будинок, при цьому не отримавши нічного взамін, адже умовою укладення такого правочину з його боку було забезпечити себе доглядом, допомогою, в т. ч. фінансовою підтримкою і увагою з боку відповідача, так як позивач є особою похилого віку ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), хворіє на кардіосклероз атеросклеротичний, аорто склероз, ГХІІІ ст. СНІ наслідки перенесеного інсульту 2012 року в лівій гемісфері головного мозку у вигляді вираженого правобічного геміпарезу. Також позивачу діагностовано помірне порушення статико-координаційної функції, такий є інвалідом І-ї групи довічно. Тобто позивач є залежним від інших осіб, частково нездатний до виконання окремих елементів самообслуговування та потребує нагляду сімейного лікаря.

Відтак, позивач вважає, що вказаний вище правочин був укладений під впливом помилки, оскільки під час його укладення такий помилявся щодо правової природи правочину.

Позивач не заперечує тієї обставини, що під час укладення договору дарування частки житлового будинку від 07.11.2014 року його волевиявлення щодо укладення правочину було вільним, жодного примусу з боку відповідача чи інших осіб до нього не було, договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, однак його волевиявленням було укладення саме договору довічного утримання, а не договору дарування. Таким чином має місце помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, що дає підстави для визнання спірного правочину недійсним в силу ст. 229 ЦК України.

На підставі викладеного позивач просив суд визнати недійсним договір дарування частки житлового будинку, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 07.11.2014 року, який посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Головко В.Є. та зареєстровано у реєстрі за № 422 та визнати за ним право власності на 9/10 часток житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 з належними до нього господарськими будівлями і спорудами.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 вересня 2019 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування частки житлового будинку, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 07.11.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Головко В.Є. та зареєстрованого в реєстрі за № 422. В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить дане рішення в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не дав належної оцінки фактичним обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини. Зокрема, зазначено, що суд не врахував, що як на момент подання позову так і на даний час сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, продовжують спільно проживати повноцінною сім`єю, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права і обов`язки як подружжя; матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що на час укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_2 мав намір укласти саме договір довічного утримання із власною дружиною, та доказів, які б свідчили про досягнення між подружжям згоди з усіх істотних умов саме договору довічного утримання, а також доказів, що позивач на час укладення оспорюваного договору перебував у безпорадному стані та потребував сторонньої допомоги.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта, його представника, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи заявлений позов в частині визнання недійсним договору дарування, суд першої інстанції виходив з того, що позивач уклав оспорюваний договір дарування з відповідачем внаслідок помилки, вважаючи, що він укладає договір довічного утримання, а тому наявні підстави для визнання даного правочину недійсним.

З такими висновками суду першої інстанції не погоджується апеляційний суд, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Матеріалами справи встановлено, що 04.11. 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб ( свідоцтво про шлюб від 04.11. 2014 року серії НОМЕР_1 ).

07.11. 2014 року між сторонами укладено договір дарування частини житлового будинку, який посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Головко В.Є. та зареєстровано у реєстрі за № 422. Згідно даного договору позивач передав у власність безоплатно (подарував) відповідачу ОСОБА_1 , а відповідач прийняла у власність належне позивачу на праві власності майно, а саме: 9/10 часток житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 з належними до нього господарськими будівлями і спорудами.

З вказаного договору вбачається, що житловий будинок, 9/10 частки якого відчужуються, належить дарувальнику на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Першої ужгородської нотаріальної контори Осташ В.А. 02.04.1999 року за реєстровим № 1-756, дублікат якого видано державним нотаріусом Першої ужгородської державної нотаріальної контори Митровкою В.М. 30.11. 2012 року за реєстровим № 4-832, зареєстрованого в комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода» Ужгородської міської ради Закарпатської області 05.12. 2012 року, номер запису 1296 в книзі 12 та в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 38444598, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав, який видано комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода» Ужгородської міської ради Закарпатської області 05.12.2012 року за № 36559953 .

Пунктом 2 ч.2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1ст. 229 ЦК України).

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування частини будинку, позивач зазначив, що уклав спірний договір дарування унаслідок помилки, оскільки, маючи похилий вік і необхідність за станом здоров`я у сторонній допомозі та у матеріальній допомозі, укладаючи з відповідачкою договір дарування частини належного йому на праві власності будинку, останній вважав, що укладає договір довічного утримання, згідно з умовами якого відповідачка буде доглядати за ним та надавати йому необхідну допомогу.

Такі твердження позивача є надуманими, ґрунтуються на припущеннях і не відповідають фактичним обставинам справи.

За приписами ст.744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

В позовній заяві позивач зазначає, що під час укладення договору дарування частки житлового будинку, його волевиявлення щодо вчинення зазначеного правочину було вільним, жодного примусу з боку відповідача чи інших осіб до нього не було, договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, однак його волевиявлення було на укладення договору довічного утримання. (а.с.4-5).

В пунктах 8 - 10 укладеного договору дарування зазначено, що сторони підтверджують, що укладення договору дарування відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому. Сторони свідчать, що що у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, що стосується дарування частки будинку. Будь які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті не матимуть правового значення. Сторони також свідчать, що передача частки будинку дарувальником та її прийняття обдаровуваною відбулись до підписання цього договору (а.с.12).

Таким чином, зі змісту договору вбачається, що позивач добре розумів та усвідомлював умови укладеного договору, його зміст та правову природу, волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі саме на укладення договору дарування, а не договору довічного утримання.

В матеріалах справи відсутні дані які б стверджували, що на момент укладення договору (2014 рік) позивач мав захворювання внаслідок яких він міг помилятися щодо змісту та правої природи правочину, який він укладав. Першу групу інвалідності позивач отримав 23.03.2016 року (а.с.17).

Матералами справи доведено, що на момент укладення оспорюваного договору дарування позивач та відповідач проживали однією сімєю в зареєстрованому шлюбі та продовжуть по теперішній час проживати в шлюбі. На даний момент шлюб між сторонами не розірвано.

Згідно з ч.1 ст. 27 СК України державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення, зокрема стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя.

Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя і не може бути підставою для обмеження прав та свобод, які встановлені Конституцією України та законами України (ст. 36 СК України).

Відповідно до ч.1 ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Сімейні обов`язки, згідно із ч.1 ст. 15 СК України, є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Аналіз даних норм дає суду підстави для висновку, що позивач, перебуваючи на момент укладення спірного договору у шлюбі з відповідачкою, вправі був і повинен розраховувати на свою дружину (відповідачку), яка в силу закону зобов`язана дбати і піклуватися про здоров`я позивача, підтримувати його морально та матеріально, що спростовує посилання позивача, що укладаючи договір дарування частини будинку зі своєю дружиною, він вважав, що укладає договір довічного утримання.

Окрім того, позивачем в позовній заяві не зазначено і матеріалами справи не доведено, які конкретно види матеріального забезпечення та які види догляду (опікування) він повинен був набути за договором, а відповідачка зобов`язалася їх надати, тобто зміст прав та обов`язків сторін за договором, чим також спростовується твердження позивача про його волевиявлення на укладення договору довічного утримання.

Не можуть бути взяті до уваги, в обґрунтування заявлених вимог, також посилання позивача, що спірний будинок був його єдиним місцем проживання, фактичної передачі подарованої частини будинку так і не відбулося, позивач і надалі проживав у вказаному будинку та продовжував самостійно сплачувати комунальні послуги, оскільки у позивача залишилась у власності частка будинку, і він, як співвласник зобв`язаний нести витрати з утримання будинку та вправі проживати в будинку після укладення договору як самостійно, так і з своєю дружиною, яка набула право власності на частку у даному будинку.

Суд першої інстанції не врахував вищенаведені фактичні обставини справи та вимоги закону, повно та всебічно не дослідив наявні у справі докази, не дав їм належної правової оцінки та дійшов неправильних висновків про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору дарування частки житлового будинку від 07.11.2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з відмовою в задоволенні даної вимоги ОСОБА_2 .

Виходячи з наведеного та керуючись приписами статей 374, 376, 382 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 вересня 2019 року в частині визнання недійсним договору дарування частки житлового будинку від 07.11.2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрованим в реєстрі №422 скасувати, і в задоволенні даної вимоги ОСОБА_2 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 10 липня 2020 року.

Головуючий:

Судді: