Номер провадження: 22-ц/813/4132/20
Головуючий у першій інстанції Сегеда О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Комлевої О.С., Князюка О.В.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 березня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення порядку участі у вихованні дитини

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року, ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, в якому просив суд визначити порядок участі ОСОБА_3 у вихованні неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом встановлення перебування дитини з батьком щотижня з 17:00 години до 19:00 у четвер та щотижня у суботу з 15:00 год. до 18:00 години без присутності матері.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 березня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення порядку участі у вихованні дитини задоволено частково.

Визначено способи участі батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Одеси у вихованні малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , шляхом встановлення перебування дитини з батьком щотижня суботи з 15:00 год. до 18:00 год. без присутності матері.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 20.03.2019 року виправлено описку у другому абзаці резолютивної частини рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 березня 2019 року та зазначено вважати правильним «Визначити способи участі батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Одеси у вихованні малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , шляхом встановлення перебування дитини з батьком щотижня з 17: 00 год. до 19:00 год. у четвер та щотижня суботи з 15:00 год. до 18:00 год. без присутності матері.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 березня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 .

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання, призначене на 03.12.2020 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, на всій території України установлено карантин.

Рада суддів України рекомендувала у період карантину встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами (Лист Ради суддів України від 16.03.2020 року, адресований Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам).

На підставі рішення зборів суддів Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року, відповідно до частини 2 статті 29 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»,постанов Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» (зі змінами) та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами), рішення Ради суддів України за №19 від 17 березня 2020 року, постанови головного державного санітарного лікаря України №16 від 09 травня 2020 року, рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайної ситуації від 15 жовтня 2020 року, у зв`язку з ускладненням епідеміологічної ситуації в місті Одесі та із підтвердженням у працівників Одеського апеляційного суду діагнозу COVID-19, з метою запобігання поширенню захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, серед співробітників та відвідувачів Одеського апеляційного суду та забезпечення безпечних умов праці працівникам суду ухвалено розпорядження Голови Одеського апеляційного суду № 12 від 16.10.2020 року «Про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи суду».

Пунктами 1, 5, 12 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду № 12 від 16.10.2020 року «Про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи суду» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території міста Одеси рівня епідемічної небезпеки: «помаранчевий» або «червоний», зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинено їх допуск до залів судових засідань. Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у частинах 1, 2 статті 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. Це розпорядження набрало чинностіз 26 жовтня 2020 року.

Отже, вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину, установлення на території міста Одеси рівня епідемічної небезпеки: «помаранчевий» або «червоний».

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому вирішені питання про забезпечення позову, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її учасників.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, зареєстрованому 17 вересня 2011 року у Першому Приморському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 645.

Від шлюбу у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає разом із матір`ю та перебуває на її утриманні, що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 6).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2015 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано (а.с. 7).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2017 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 були стягнуті аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі ј частки від усіх видів заробітку, але не менше 30% від прожиткового мінімуму на дитину відповідно віку, починаючи з 22 липня 2016 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 115-116).

З матеріалів справи вбачається, що оскільки батьками малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 не було досягнуто згоди про порядок виховання дитини та спілкування з нею, 29 вересня 2016 року органом опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради було надано висновок про визначення порядку участі ОСОБА_3 у вихованні його сина, шляхом встановлення перебування дитини з батьком щотижня з 17:00 год. до 19:00 год. у четвер в присутності матері до 3-річного віку дитини, після досягнення дитиною 3-річного віку без присутності матері; також було встановлення перебування дитини з батьком щотижня суботи з 15:00 год. до 18:00 год. в присутності матері до 3 - річного віку дитини, після досягнення дитиною 3-річного віку без присутності матері (а.с. 8).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, районний суд виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню, оскільки заявлений позивачем режим побачень з сином відповідає рішенню органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради №2771/01-20 від 29 вересня 2016 року, який сторонами не оскаржувався.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, статтею 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, піклуватися про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, затвердженої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитини не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини (відсутність самостійного доходу, зловживання спиртними напоями або наркотичними засобами, аморальна поведінка, яка може зашкодити розвиткові дитини), бути розлученою зі своєю матір`ю.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, яка набрала чинності для України 27 лютого 1991 року, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Пунктом 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року (Заява № 31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у Справі Olssonv. Sweden (№ 2) від 27 листопада 1992 року, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78).

Отже, при винесенні рішення суд приймає до уваги в першу чергу інтереси дитини, які переважають над інтересами батьків.

З матеріалів справи вбачається, що в обґрунтування позову, позивач стверджував, що відповідачка порушує його права та права їх дитини, оскільки ігнорує рішення органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації та чинить йому перешкоди у спілкуванні з сином, шляхом зміни місця проживання, з підстав чого він звертався до поліції (а.с. 9-18,170,171,173).

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації №2771/01-20 від 29.09.2016 (Том І: а.с.8, 8 зворот), орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації, виходячи з інтересів дитини, вважав за необхідне затвердити наступний порядок участі батька ОСОБА_3 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :

1.Встановити перебування дитини з батьком щотижня з 17:00 год. до 19:00 год. у четвер в присутності матері до 3-річного віку дитини, після досягнення дитиною 3-річного віку без присутності матері;

2.Встановити перебування дитини з батьком щотижня суботи з 15:00 год. до 18:00 год. в присутності матері до 3- річного віку дитини, після досягнення дитиною 3-річного віку без присутності матері.

Судовим розглядом справи також встановлено, що батько дитини, позивач у справі ОСОБА_3 не ухилявся і не ухиляється від спілкування з сином, бажає приймати участь у його вихованні, а тому суд вважає, що сторони повинні виконувати встановлений рішенням органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради №2771/01-20 від 29 вересня 2016 року порядок участі ОСОБА_3 у вихованні малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до ст. 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.

Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

При цьому, матеріалами справи також встановлено, що вищевказаний висновок органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради №2771/01-20 від 29.09. 2016 року сторонами не оскаржувався.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду про необхідність часткового задоволення позову ОСОБА_3 та визначення способу участі батька ОСОБА_3 , у вихованні малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідно до рішенням органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради №2771/01-20 від 29 вересня 2016 року, оскільки вказаним висновком враховано участь кожного з батьків у вихованні дитини, взято до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

У доводах апеляційної скарги, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 посилається на те, що висновок органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації №2771/01-20 від 29.09.2016 року на даний час є неактуальним, оскільки 12.02.2019 року орган опіки та піклування Приморської районної державної адміністрації надав новий висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 у відношенні малолітнього ОСОБА_4 .

Проте, апеляційний суд погоджується в цій частині також із висновком суду першої інстанції, що оскільки наявний в матеріалах справи висновок органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради №2771/01-20 від 29 вересня 2016 року на даний час не скасований, тому саме цей висновок органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради повинен бути прийнятий судом в якості доказу щодо розв`язання спору між сторонами щодо участі батька дитини у її вихованні.

Твердження апелянта про те, що суд повинен був у відповідності до п.6 ч.1 ст. 251 ЦПК України зупинити провадження у даній справі, оскільки у вересні 2018 року ОСОБА_1 подала до Приморського районного суду м.Одеси позовну заяву про позбавлення батьківських прав, за якою ухвалою цього ж суду від 20.09.2019 року було відкрито провадження у справі є безпідставними, оскільки ОСОБА_3 до розгляду справи про позбавлення його батьківських прав щодо малолітнього сина має право спілкуватися з дитиною та приймати участь в його вихованні.

Не спростовують висновків суду й інші доводи апеляційної скарги, які є несуттєвими.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_3 , відповідні їм правовідносини, поясненням сторін та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон та з урахуванням положень Закону України «Про охорону дитинства», дійшов обґрунтованого висновку про доведеність факту створюваних позивачеві з боку відповідача перешкод у його спілкуванні із дитиною, а також наявність правових підстав для захисту прав батька дитини, що проживає окремо від неї, на участь у вихованні і спілкуванні із сином в режимі, максимально наближеному до запропонованого органом опіки і піклування у висновку від 29.09.2016 року за № 2771/01-20, що відповідатиме якнайкращим інтересам дитини і забезпечуватиме реалізацію прав батька, визначених як національним законодавством, так і ратифікованою Україною Конвенцією про права дитини.

Одним із принципових положень, закріплених у Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, є те, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. 3, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 27 Конвенції передбачено, що дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» ( від 07.12.2006 року), суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v. Sweden, від 27 листопада 1992 року) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78.)

Практика ЄСПЛ встановлює акценти, відповідно до яких при розгляді сімейного спору пріоритет мають інтереси дитини над інтересами батьків; діти, народжені у шлюбі, і діти, народжені поза шлюбом, є рівними у своїх правах; будь-яке обмеження, накладене на особисте спілкування у відносинах між батьками та дітьми, повинне ґрунтуватися на належних до справи та обґрунтованих причинах, висунутих для захисту інтересів дитини і для подальшого об`єднання сім`ї. (Справа «Савіни проти України» від 18 грудня 2008р., «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року).

Визначаючи конкретний порядок участі позивача у вихованні дитини, суд враховує те, що форми й методи виховання дитини не повинні суперечити Конституції України (стаття 52), Конвенції про права дитини від 2 листопада 1989 року ( статті 8,12, 16, 19, 28, 31, 32, 34, 36, 37), Декларації прав дитини, ЗУ України «Про охорону дитинства» та приймає до уваги те, що позивач бажає брати участь у вихованні рідної дитини, і таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 березня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення порядку участі у вихованні дитини залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 14.12.2020 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: О.С. Комлева

О.В. Князюк