Єдиний унікальний номер 242/68/19
Номер провадження 2/229/33/2020
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2020 року Дружківський міський суд Донецької області

у складі:

головуючого судді Гонтар А.Л.

при секретарі Білик О.А.

представника позивача ОСОБА_1

представників відповідача ОСОБА_2

ОСОБА_3

розглянувши в режимі відеоконфіренції у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Дружківка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

09 січня 2019 року до Селидівського міського суду надійшла позовна заява ОСОБА_4 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України , Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Свої позовні вимоги вона обґрунтували тим, що є власником земельної ділянки на якої розташовано будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Іншого нерухомого майна у неї не існує. В будинку знаходилось все майно.

В середені 2016 року в результаті терористичного акту, під час проведення антитерористичної операції в с. Піски, що є загально відомим фактом, декілька снарядів влучили в її житловий будинок та зруйнували його несучі стіни і конструкції.

В результаті теракту будинок має нежилий стан, потребує повного нового будівництва і не може на даний час використовуватися для подальшого проживання в ньому. Стосовно факту руйнування будинку вона звернулась з заявою про злочин до Селидівського відділення поліції Покровського ВП ГУНП в Донецької області. Заяву було прийнято і зареєстровано в ЄРДР від 01 липня 2016 року за № 0001121.

Таким чином, в результаті терористичного акту, здійсненого під час проведення антитерористичної операції у с. Піски Ясинуватського району Донецької області позивачу було спричинено матеріальну шкоду.

Просить стягнути матеріальну шкоду у розмірі 2 296 674 грн.

Крім матеріальної шкоди, позивач також просить стягнути моральну шкоду у розмірі 250000 грн., яка полягає у незворотних моральних стражданнях та хвилюваннях, спричинених зруйнованим житлом, не можливістю вести звичайний образ життя внаслідок терористичного акту, а також незабезпеченням Відповідачем права на власність, гарантовану Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Через те, що будинок було зруйновано, вона залишилась без оселі, була вимушена істотно змінити спосіб життя, місце проживання, була змушена переїхати зі свого житла в орендоване житло у чужому місті. Вона знаходиться у стані постійного стресу та нервозності, через постійне хвилювання порушився сон. Все це потребує повністю змінити життєвий уклад та необхідне спілкування. Виникли проблеми питання з доступом до медичного обслуговування, спілкування із знайомими та рідними.

11 січня 2019 року позовну заяву ОСОБА_4 до Держави України в особі - Кабінету Міністрів, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди ухвалою судді Селидівського міського суду було передано за підсудністю до Дружківського міського суду (а.с.35).

21 лютого 2019 року на вищезазначену ухвалу надійшла апеляційна скарга (а.с.37-39).

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 04 березня 2019 року апеляційна скарга була залишена без руху (а.с.50).

22 березня 2019 року апеляційне провадження по справі було відкрито (а.с.58-59).

10 квітня 2019 року постановою Донецького апеляційного суду ухвала Селидівського міського суду Донецької області залишена без змін (а.с.80-81).

05 червня 2019 року цивільна справа надійшла до Дружківського міського суду (а.с.100).

10 червня 2019 року провадження по справі було відкрито та справу призначено у підготовче засідання на 21 червня 2019 року (а.с.101-102).

21 червня 2019 року підготовче засідання було закрито та справа була призначена до судового розгляду на 25 липня 2019 року (а.с.108-109).

10 липня 2018 року представником відповідача Державної казначейської служби України було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що Державна казначейська служба не погоджується з позовними вимогами.

Вони посилаються на те, що згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з Положенням про Державну казначейську службу України, Казначейство виступає від власного іменії самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до частини 1 і статті 2 ІІК України.

Зазначили, що Конституційний суд України у своєму рішенні від 3 жовтня 2001 року № 12-рп/2001 у справі про відшкодування шкоди державою вказує таке.

В Основному Законі держави розмежовуються такі поняття, як держава, органи державної влади, посадові і службові особи (статті 3, 5, 6, (3, 38, 55, 56, 62 Конституції України та інші).

Водночас, державні органи як юридичні відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні. У разі їх недостатності відповідальність за її зобов`язаннями несе власник і відповідного майна (аналогічні положення містяться в Цивільному кодексі України).

Звернули увагу, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» не передбачено загальнодержавних видатків на відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом.

Доцільно зауважити, що в матеріалах справи не визначені особи, якими були завдані зазначені пошкодження, не встановлено факту наявності причинно- наслідкового зв`язку між діями відповідачів та спричиненою позивачам шкодою.

При цьому, суд повинен дослідити ті обставини, ка які посилається позивач як на підставу своїх вимог. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (стаття 81 Цивільного процесуального кодексу України).

Слід зазначити, що відповідно до частини 2 статті) 30 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» (далі - Закон) контроль за діяльністю суб`єктів боротьби з тероризмом здійснюється Президентом України та Кабінетом Міністрів України в порядку, визначеному Конституцією і законами України.

Захист особи, держави і суспільства від тероризму, виявлення та усунення причин і умов, які його породжують, правові та організаційні основи боротьби з цим небезпечним явищем, повноваження і обов`язки органів виконавчої влади,) об`єднань громадян і організацій, посадових осіб та окремих громадян у цій сфері, порядок координації їх діяльності, гарантії правового і соціального захисту громадян у зв`язку із участю у боротьбі з тероризмом визначає Закон.

При цьому шкода, завдана потерпілому правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Таким чином, оскільки терористичний акт - це підставі ст. 258 Кримінального кодексу України, лише обвинувальним вироком суду у кримінальній справі, то обов`язковою умовою застосування положень ст. 19 Закону та ст. 1177 Цивільного кодексу України є наявність обвинувального вироку суду, який набрав) законної сили.

Верховним судом України у справі № 6-1268ц 15 при розгляді заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду) цивільних і кримінальних справ від 03.04.2015 зазначено, що є законними та обгрунтованими висновки судів про відсутність підстав для стягнення з відповідачів майнової шкоди, передбаченої ст. 1177 Цивільного кодексу України, оскільки обов`язковою умовою застосування цієї норми є вироку суду в кримінальній справі або постанови суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили і (ухвала Верховного Суду України від 01.09.2015 у справі № 6-1268ц 15).

Крім того, позивач не надав до суду жодних доказів про наявність вироку суду в кримінальній справі за ст. 258 Кримінального кодексу України, який набрав законної сили.

Одне лише відкриття кримінального провадження за ст. 258 КК України не надає підстав позивачу звертатися до суду з позовом до Казначейства про відшкодування матеріальної шкоди.

Таке питання повинно вирішуватись в рамках кримінальної справи порушеної на підставі заяви Позивача, що передбачено Кримінальним процесуальним кодексом України.

Таким чином, позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх майнових прав та інтересів.

Якщо стати на логіку позивача, то будь-яке кримінальне правопорушення, яке було скоєно під час і на території проведення антитерорифгичної операції, слід вважати терористичним актом.

Аналіз ст. 19 Закону дає можливість зробити висновок про те, що дана норма не просто передбачає обов`язок по відшкодуванню шкоди, а встановлює, що підстави та порядок її відшкодування мають визначатися спеціальним законом.

На даний час спеціального закону, який би визначав механізм відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не прийнято.

До тих пір, поки не буде спеціального закону, зазначена норма не може застосовуватися. Такого висновку дотримується і Верховний Суд України при застосуванні аналогічних норм права (ухвала від 29.10.2008, винесена у справі № 6-6256св08).

Крім того, в аналогічних справах, суди відмовляють у задоволенні позовних вимог з тих же підстав, що зазначені вище.

Щодо безпідставності вимоги про стягнення моральної шкоди.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», яким встановлено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками); зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така) відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки.

Також варто зазначити, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових чи службових осіб. При цьому факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органів державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком руду, яке має преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили. У задоволенні позовних вимог просять відмовити у повному обсязі (а.с.111-114).

15 липня 2019 року представником відповідача Кабінета Міністрів України було подано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача не погодився з позовними вимогами та просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з огляду на наступне. Так, представник відповідача посилається на те, що пошкодження будинку є кримінальним правопорушення. Позивач не навела прийнятих процесуальних рішень у кримінальному проваджені щодо обставин пошкодження будинку, не надали доказів, що шкода завдана позивачам саме внаслідок влучення снарядів: відсутні протоколи огляду місця правопорушення слідчим, висновок вибухово-технічної експертизи, пояснень свідків тощо. Отже, суд в цивільному процесі поза межами кримінального провадження не може встановлювати обставини здійснення кримінального правопорушення, зокрема терористичного акту.

Позивач не надав жодного належного доказу, що у кримінальному провадженні встановлені обставини та наслідки кримінального правопорушення, наслідком якого є пошкодження будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме, внаслідок терористичного акту.

По-друге, матеріальна чи нематеріальна шкода завдана громадянам України внаслідок збройної агресії Російської Федерації покладається на Російську Федерацію.

По-третє, позивач фактично не передав своє зруйноване майно місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування та не вчинив жодних дій, направлених на добровільну передачу зруйнованого майна.

На теперішній час відсутній будь-який закон чи нормативний акт, який регулює порядок відшкодування матеріальних збитків внаслідок надзвичайних ситуацій, не встановлено державний орган на який покладено обов`язок здійснювати таке відшкодування та механізм визначення розміру відшкодування. Щодо позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, представник відповідача зазначає, що позивач не зазначив з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір шкоди, та ніяких доказів щодо нанесення такої шкоди саме Кабінетом Міністрів України до суду не надав (а.с.122-130).

24 липня 2019 року представник позивача подав до суду уточнену позовну заяву(а.с.142-143).

13 липня 2019 року до суду надійшла відповідь на відзив представника позивача (а.с.179-180).

07 листопада 2019 року ухвалою Дружківського міського суду провадження по справі було зупинено до закінчення перегляду справи у касаційному порядку (а.с.218-219).

02 березня 2020 року провадження по справі було поновлено та справу призначено до судового розгляду на 22 квітня 2020 року (а.с.228).

Позивач у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала заяви про розгляд справи у її відсутності.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача Кабінету Міністрів України - Тичинін Я.Д. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Представник відповідача Державного казначейства - у судовому засіданні не був присутній, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_5 є власником будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договіром купівлі-продажу від 01 грудня 2011 року (а.с.18).

20 червня 2017 року органом досудового розслідування - до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про вчинене кримінальне правопорушення за ознаками ч. 1 ст. 258 КК України (терористичний акт), кримінальне провадження №0001121 ( а.с. 24 т.1).

Згідно листа служби безпеки № 78/2/13/к-168/11/150 від 12 червня 2018 року ОСОБА_5 повідомлена про те, що 20 червня 2017 року кримінальне провадження № 0001121 постановою прокурора об`єднано до кримінального провадження № 001734 від 30 червня 2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 258; ч. ч. 1, 2,3 ст. 258 КК України. Досудове розслідування у кримінальному провадженні триває. У кримінальному провадженні будь-якій особі про підозру повідомлено не було, рішення по кримінальному провадженню буде прийнято після встановлення осіб причетних до вчинення кримінального правопорушення та повідомлення про підозру. Направлено на адресу позивача витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, 2 примірники пам`ятки про процесуальні права та обов`язки потерпілого. Просили поставити відмітку про отримання пам`ятки та надіслати другий примірник до слідчого відділу 2 управління (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областей, розташованого за адресою: 87515, Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Архітектора Нільсена, буд. 33.(а.с.27).

Відповідно до листа ДСНС України № 12/09/к-32 від 21 червня 2018 року повідомлено, щодо проведення обстеження будинку за адресою: АДРЕСА_1 з метою документування усіх пошкоджень будинку та споруд» встановлення причини пожежі та надання акту про пожежу.

З метою перевірки Інформації, викладеної у Вашому зверненні, фіксації обставин події та складання відповідної документації, 13 державним пожежно- рятувальним загоном (далі ДПРЗ-ІЗ) Головного управління на адресу Ясинуватської районної адміністрації Донецької області було направлено лист від 07 червня 2018 року вих. №13/03/1453 з проханням прийняти участь в проведенні вищезазначених заходів. З отриманої відповіді слідує, що проведення комісійного, обстеження за участю представників райдержадміністрації здійснити неможливо через те, що с. Піски знаходиться в зоні бойових дій. С. Піски визначена як «Червона зона» через проведенням там бойових дій. Таким чином, доступ до території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 на даний час неможливий. Іншого механізму складення акта про пожежу законодавством не передбачено. Враховуючи вищевикладене та у зв`язку з неможливістю потрапити на місце події, скласти акт про пожежу, інші відповідні документи та надати їх Вам - не виявляється можливим. Додатково повідомлєно, що на адресу Краматорського відділу поліції ГУ НП в Донецькій області 20 червня 2018 року направлено лист про необхідність вжиття заходів, пов`язаних зі здійсненням додаткового виїзду слідчо-оперативної групи для проведення огляду місця події, складення передбачених законодавством документів після відновлення на цій території конституційного ладу (а.с.26).

Факт пошкодження будинку, який належить позивачці підтверджено фотознімками (а.с.29-31) та поясненнями свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Допитані у судовому засіданні свідки пояснили, що їх матері ОСОБА_5 належить будинок у АДРЕСА_1 . Даний будинок було пошкоджено під час арт обстрілу селища.

У суда не має підстав не довіряти зазначеним свідкам.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК україни завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 21 Конституції України передбачено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

У статті 22 Конституції України проголошено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів. Підтвердженням того виступають положення самих міжнародних договорів про права людини, які не виключають їх застосування у період збройних конфліктів, хоча й передбачають можливість відступу держави від окремих зобов`язань під час надзвичайної ситуації.

У рішенні від 08 січня 2004 року у справі «Айдер та інші проти Туреччини» ЄСПЛ указав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об`єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику. Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (п. 70).

Отже, правова позиція ЄСПЛ ґрунтується на принципі про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок і особисту безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського порядку і миру, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Для правильного вирішення спору та захисту порушеного права позивача суд повинен визначитися з предметом й підставою позову.

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

З викладеного вбачається, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

З аналізу наведених норм процесуального права колегія суддів Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Позивач звернулась до суду, мотивувавши позов, зокрема тим, що вона не отримала від держави відшкодування за пошкодження (знищення) їх майна, на яке позивач, на її думку, має право згідно з чинним законодавством України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Також позивач зазначила, що право на судовий захист гарантовано Конституцією України, у тому числі щодо захисту права власності, а право на відшкодування шкоди передбачено статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом»,статтею 86 Кодексу цивільного захисту України.

Устатті 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до практики ЄСПЛ принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (п. 184 рішення від 22 червня2004 року у справі «Броньовський проти Польщі», заява №31443/96).

Отже, людські права є найвищою соціальною цінністю, їх забезпечення та захист є прямим обов`язком держави.

Суд виходить із того, що посилання позивач як на правову підставу позову на статтю 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статтю 86 Кодексу цивільного захисту України у взаємозв`язку з негативним обов`язком держави щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції є безпідставним.

Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів.

Положення преамбули Конвенції вказують на те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні.

Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання- навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав.

Так, за певних обставин захистом статті1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див.mutatismutandis рішення ЄСПЛ від 28вересня 2004року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopeckyv. Slovakia), заява №44912/98, §49-50).

Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві.

Позивач обгрунтувала розмір завданої їй шкоди опосередкованою вартістю знищеного будинку станом на 01 квітня 2017 року, керуючись при цьому частиною десятою статті 86 Кодексу цивільного захисту України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, а також Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 06 листопада 2017 року № 291 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України».

Частина перша статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає спеціальне правило, відповідно до якого відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Крім того,у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі (частина друга статті19 вказаного Закону).

З огляду на зміст вказаних положень, реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом об`єктам нежитлової нерухомості громадян, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судом.

При цьому у законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування (див. для порівняння mutati smutandis рішення ЄСПЛ від 24квітня 2014року у справі «Будченко проти України» (Budchenkov.Ukraine), заява №38677/06, § 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30вересня 2014року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyyv. Ukraine, заява № 54904/08).

Крім того, відповідно до частини восьмої статті 86 і частини третьої статті 89 Кодексу цивільного захисту України постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року №947 був затверджений Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання (далі - Порядок), який викладений у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10липня 2019року № 623, механізм застосування якого не визначений.

На підставі викладеного суд доходить висновку, що передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не породжує легітимного очікування на отримання від держави України такого відшкодування за пошкодженого у період проведення антитерористичної операції будинку.

Отже, право на отримання за рахунок держави компенсації за шкоду, заподіяну у період проведення антитерористичної операції внаслідок пошкодження під час терористичного акта належного позивачці на праві власності будинку, не має у законодавстві України такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивачів.

Посилення позивача на статтю 86 Кодексу цивільного захисту України для реалізації своїх прав, передбачених у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», суд вважає помилковим.

Так, стаття 86 Кодексу цивільного захисту України регламентує забезпечення житлом постраждалих внаслідок надзвичайних ситуацій і встановлює умови як такого забезпечення, так і його заміни грошовою компенсацією. Тому припис частини 10 вказаної статті (який передбачає, що розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна) не можна застосувати безвідносно до інших приписів цієї статті, зокрема частини дев`ятої, яка передбачає умовою забезпечення житлом постраждалого або виплати грошової компенсації за рахунок держави добровільне передання постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання).

Кодекс цивільного захисту України не покладає тягар виплати відшкодувань винятково на державу, так як передбачає існування страхування у сфері цивільного захисту, метою якого, зокрема, є страховий захист майнових інтересів суб`єктів господарювання і громадян від шкоди, яка може бути заподіяна внаслідок надзвичайних ситуацій, небезпечних подій або проведення робіт із запобігання чи ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій (пункт 1 частини першої статті 49 цього Кодексу). Відшкодування матеріальних збитків постраждалим здійснюються за рахунок не заборонених законодавством джерел, зокрема коштів за договорами добровільного страхування, укладеними відповідно до законодавства про страхування (пункт 3 частини третьої статті 84 Кодексу цивільного захисту України).

Отже, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про відшкодування шкоди за пошкоджене під час терористичного акту майно на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 86 Кодексу цивільного захисту України є безпідставними.

Разом з тим позивач має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Позивач, зокрема, зазначила, що держава порушила вимоги статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Проте помилково вважає, що має право вимоги до держави про відшкодування за її рахунок шкоди, завданої пошкодженням (знищенням) внаслідок терористичного акта будинку у розмірі реальної його вартості.

Також позивач посилалася на: відсутність компенсації завданої шкоди в продовж тривалого часу та не відновлення будинку; відсутність спеціального порядку відшкодування за пошкоджений внаслідок терористичного акта будинок; нездатність держави захищати власність у розумінні ЄСПЛ; в відсутність об`єктивного і незалежного розслідування випадку заподіяння шкоди у розумінні ЄСПЛ за встановленого у відповідному кримінальному провадженні факту пошкодження внаслідок терористичного акту будинку.

Зазначені доводи позивача ОСОБА_5 суд вважає такими, що доведені.

Так, відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділіI цієї Конвенції.

Стосовно права, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки) (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 3 квітня 2012року у справі «Котов проти Росії» (Kotov v.Russia), заява №54522/00, §113); у процесуальному аспекті, хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами (див. mutatismutandis рішення ЄСПЛ у справі «Котов проти Росії», §114).

Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної пошкодженням будинку внаслідок терористичного акта, відсутній як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент розгляду справи судами (позитивний матеріальний обов`язок).

Крім того, суд встановив, що станом на час розгляду справи досудове розслідування у кримінальному провадженні, в якому позивач була залучена потерпілою через пошкодження її будинку, тривало. Тобто, у суду не було відомостей про те, що держава провела об`єктивне та незалежне розслідування випадку заподіяння майнової шкоди позивачам (позитивний процесуальний обов`язок).

Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення (див., наприклад, вирішення проблеми відповідальності держави за порушення права заявників на доступ до їхнього майна: рішення ЄСПЛ від 29 червня 2004 року щодо суті та від 13 липня 2006 року щодо справедливої сатисфакції у справі «Доган та інші проти Туреччини» (Dogan and Others v. Turkey), заява №8803-8811/02 й інші;рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Чірагов та інші проти Вірменії» (Chiragov and Others v. Armenia), заява № 13216/05, §188-201; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Саргсян проти Азербайджану» (Sargsyanv. Azerbaijan), заява №40167/06, §152-242).

Відсутність у законодавстві України відповідних положень щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту житлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).

Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача.

До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, провадження № 14-17 цс 19.

Необхідність встановлення компенсаційного механізму за пошкоджене зруйноване майно в умовах збройного конфлікту підтверджена у численних рішеннях ЄСПЛ (зокрема, рішення у справах: Loizidou проти Туреччини від 18 грудня 1996 року, Кіпр проти Туреччини від 10 травня 2001 року, Myra Xenides-Arestis проти Туреччини від 7 грудня 2006 року; Chiragov and Others проти Вірменії [ВП] від 16 червня 2015, п. 199, Sargsyan проти Азербайджану [ВП]від 16 червня 2015 року).

У справі Dokic проти Боснії та Герцеговини (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2010 року) суд підкреслив, що заявник чітко виразив погодження на компенсацію замість реституції і, таким чином, отримав право на відповідну суму. ЄСПЛ також констатував відсутність компенсаційної схеми, яка відповідає стандартам та практиці цього Суду, а розмір запропонованої Урядом компенсації за 1 кв. м визнав занадто малим, застосувавши критерій «ринкової вартості майна».

На підставі цієї практики ЄСПЛ, яка є сталою, а відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вона є джерелом права в Україні, так само виникають легітимні очікування щодо отримання компенсації за пошкоджене/зруйноване майно в результаті проведення антитерористичної операції, а мовою ЄСПЛ - збройного конфлікту на території, підконтрольній уряду України.

В будь-якому випадку, на наше переконання, коли в обставинах цієї справи стоїть питання у застосуванні концепції легітимних очікувань особи чи позитивних зобов`язань держави, перевагу мають позитивні зобов`язання держави.

У справі Mikail Tuzun проти Туреччини (рішення ЄСПЛ від 27 листопада 2018 року) справжній обсяг матеріальної шкоди заявника виявився лише після складання звіту експерта на прохання суду. Незважаючи на цей звіт, суд присудив суму, яку позивач вимагав спочатку. ЄСПЛ дійшов висновку, що було б необґрунтованим очікувати, що заявник знає точний розмір своєї матеріальної шкоди у момент звернення до національного суду. У цій справі було констатоване порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.

Розглядаючи питання відновлення справедливості для такої великої кількості постраждалих людей, права власності яких було порушено, ЄСПЛ у справі Ксенідес-Артис проти Туреччини (2005) визнав, що: «Суд постановив, що порушення прав заявника [...] походить із розповсюдженої проблеми, що зачіпає велику кількість людей, а саме необґрунтоване перешкоджання «поваги до дому» заявника і «мирному користуванню його майном». Крім того, Суд не може ігнорувати той факт, що приблизно 1400 майнових справ, що розглядаються в Суді, були подані переважно греками-кіпріотами проти Туреччини»23.

З цієї причини Суд постановив, що Туреччина має запровадити ефективний засіб правового захисту протягом трьох місяців для забезпечення оперативного відшкодування збитків за порушення майнових та інших прав, передбачених Конвенцією, не тільки заявнику в зазначеній справі, а й усім заявникам, чиї подібні справи було розглянуто в Суді 24. Це змусило Уряд Туреччини створити «Комісію з нерухомого майна» (КНМ), до складу якої входили колишній Генеральний секретар та заступник Генерального секретаря Ради Європи. Згодом, у своєму рішенні у справі Демопоулос та інші проти Туреччини (2010), Велика палата Суду виявила, що КНМ надала доступну та ефективну систему відшкодування.

Обов`язком Верховного Суду є формування практики, заповнення прогалин у законодавстві, дотримуючись принципу верховенства права та пріоритетності захисту прав людини.

Тому суд бере до уваги висновки щодо застосування відповідних норм права, зроблені Верховним Судом у своїй постанові від 19 лютого 2020 року під час розгляду справи № 423/2245/16-ц.

Якщо держава не запровадила дієві компенсаційні механізми за пошкоджене/зруйноване майно в умовах збройного конфлікту на територіях, підконтрольних Уряду України впродовж 5 років, це не має унеможливлювати захист права власності позивача, який гарантований Конституцією України.

Враховуючи відсутність в Україні спеціальних підзаконних нормативно-правових актів щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його майну, яке було пошкоджене або знищене під час проведення антитерористичної операції на окремих територіях Донецької та Луганської областей, а також порядку визначення її розміру, суд, вважає, що позивачкою доведено, що певний позитивний обов`язок з боку держави не був виконаний стосовно її права власності на таке майно, а тому порушення її права, встановленого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції підлягає захисту шляхом виплати компенсації від держави.

Визначаючи розмір такої компенсації, суд, враховуючи фактичні обставини справи, за принципом розумності та справедливості, використовуючи дискреційні повноваження та із урахуванням наведеної вище практики ЄСПЛ, дійшов висновку, що стягненню підлягає грошова сума у розмірі 120 000,00 грн.

Отже, суд, вважає за необхідне позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнити частково та стягнути за рахунок держави грошової компенсації у розмірі 120 000, 00 грн, виходячи при цьому з наведених вище підстав та обґрунтування позову, а саме: відсутність компенсації завданої шкоди впродовж тривалого часу та не відновлення будинку; відсутність спеціального порядку відшкодування за пошкоджений внаслідок терористичного акта будинок; нездатність держави захищати власність у розумінні ЄСПЛ; відсутність об`єктивного і незалежного розслідування випадку заподіяння шкоди у розумінні ЄСПЛ за встановленого у відповідному кримінальному провадженні факту пошкодження внаслідок терористичного акту будинку.

Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди, то суд зазначає наступне.

Згідно з статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння (бездіяльності) її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачам моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивачі оцінюють заподіяну їм шкоду та з чого вони при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимога або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Для наявності підстав для зобов`язання відшкодувати моральну шкоду необхідно наявність незаконних дії чи бездіяльності держави в особі компетентних органів, наявність шкоди, протиправність дій її завдавала та причинного зв`язку між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повина довести належними та допустимими доказами завдання їй шкоди, і що дії або бездіяльність відповідачів є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статті 1167 ЦК України.

Встановивши, що правовою підставою для виплати компенсації, а не шкоди, є не положення статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 86 Кодексу цивільного захисту України, а невиконання державою позитивного обов`язку розробити спеціальний нормативно-правовий акт щодо надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення анти терористичної операції у Донецькій та Луганській областях, на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що пошкодження його майна відбулося внаслідок незаконних дії чи бездіяльності держави в особі компетентних органів, що свідчить про відсутність усіх складових елементів правопорушення, сукупність яких відповідно до закону є підставою для відповідальності заподіювача за завдану моральну шкоду.

Суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову за необґрунтованістю саме з цих підстав.

Посилання позивача на те, що терористичний акт є злочинним діянням, наявність якого підтверджується лише обвинувальним вироком суду у кримінальній справі, висновок про те, що пошкодження будинку позивача відбулося внаслідок терористичного акту ґрунтуються на припущеннях, оскільки досудове розслідування не закінчено, винних осіб не встановлено, є безпідставними з огляду на те, що факт пошкодження (зруйнування) житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей у період проведення антитерористичної операції є загальновідомим фактом, а тому в силу приписів частини другої статті 61 ЦПК України 2004 року(частина третя статті 82 ЦПК України) не потребує доказуванню. Факт пошкодження будинку,який належить позивачці, внаслідок проведення антитерористичної операції підтверджується наявними у матеріалах справи документами, фотокартками та показаннями свідків, які під сумнів не ставяться.

Доводи відповідача про те, що позивач не зверталась до військово-цивільних адміністрацій чи органів місцевого самоврядування з метою отримання майнової чи соціальної допомоги з одночасною передачею зруйнованого або пошкодженого майна останнім, не мають значення для правильного вирішення спору, оскільки вчинення таких дій передбачено статтею 86 Кодексу цивільного захисту України, положення якої незастосовні до спірних правовідносин.

На підставі ст.ст. 22, 23, 319, 321 ЦК України, ст.ст. 4, 19 ЗУ ЗУ «Про боротьбу з тероризмом», ст.ст. 21, 86 Кодексу цивільного захисту України, та керуючись ст. ст. 13, 259, 263-265, 268, 315, 354 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

позов ОСОБА_4 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України , Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Держави України в особі Кабінету Міністрів України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_4 (зареєстрована: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ), грошову компенсацію у розмірі 120000 (сто двадцять тисяч) грн.

В задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду через Дружківський міський суд Донецької області. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст надруковано та підписано у нарадчій кімнаті 11 грудня 2020 року.

Суддя А.Л.Гонтар