МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 489/6997/18
Провадження № 22-ц/812/193/20
Провадження № 22-ц/812/236/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю представника позивача Корчагіної В.О.,

відповідачки ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2019 року, ухвалене під головуванням судді Рум?янцевої Н.О., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому зазначив, що відповідачка ОСОБА_1 відповідно до укладеного договору № б/н від 02 грудня 2011 року отримала кредит у розмірі 2400,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", «Правилами користування платіжною карткою» та "Тарифами Банку", складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав у повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі встановленому договором.

Оскільки ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором не виконала, станом на 20 вересня 2018 року виникла заборгованість в сумі 44554,68 грн., яка складається з наступного: 22443,36 грн. заборгованість за кредитом; 9309,98 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 10203,50 грн. заборгованість за пенею, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг : 500 грн. штраф (фіксована частина), 2097,84 грн. штраф (процентна складова).

Тому позивач просив стягнути з відповідача зазначену заборгованість.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2019 року позов АТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 02.12.2011 року у розмірі 22443,13 грн., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1762 грн.

В задоволені позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 нарахованих процентів за користування кредитом у розмірі 9309,98 грн., пені у розмірі 10203,50 грн., штрафу фіксована складова) 500 грн., штрафу (відсоткова складова) 2097,84 грн. відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, відповідачка через свого представника звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що судом справу розглянуто за відсутності відповідачки та її представника, що позбавило їх можливості надати суду необхідні доводи та аргументи на свою користь тим самим вирішити спір справедливо та об`єктивно.

Посилається на те, що при розгляді справи судом не було взято до уваги наявність відкритого кримінального провадження № 0004357від 09.11.2017 року за фактом вчинення по відношенню до ОСОБА_1 кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 192 КК України, яке полягало у заволодінні шляхом обману грошовими коштами ОСОБА_1 у розмірі 4606 грн., що знаходились на її банківській картці.

Просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18.11.2019 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Позивач також звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні відсотків та задовольнити вимоги банку в цій частині, в іншій частині залишити рішення без змін.

Представник позивача підтримала апеляційну скаргу позивача, просила її задовольнити, доводи апеляційної скарги відповідачки не визнала, просила залишити її без задоволення.

Відповідачка та її представник не визнали доводи апеляційної скарги позивача, просили залишити її без задоволення, апеляційну скаргу відповідачки підтримали та просили її задовольнити.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарги не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що 02 грудня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг, згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 2400,00 грн. шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації.

У заяві зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.

Як вбачається із довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», умовами кредитування відповідача є: базова процентна ставка на місяць складає 2,5%, за тратами здійсненими з 01.09.2014 року 2,9 %, за тратами здійсненими з 01.04.2015 року 3,6 %; розмір щомісячних платежів складає 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості, з 01.04.2014 року 5 % від заборгованості, але не менше 100 грн. та не більше залишку заборгованості; пеня складається із пені 1 та пені 2, де пеня 1 дорівнює 0,24% від суми загальної заборгованості та нараховується за кожний день прострочення кредиту плюс 50 грн. щоразу, коли виникає прострочення з кредитом або процентами на суму від 100 грн.; пеня 2 дорівнює 0,24 % від суми загальної заборгованості, та нараховується за кожний день прострочення кредиту плюс 100 грн. щоразу, коли виникає прострочення з кредитом або процентами на суму від 100 грн. другий місяць поспіль і більше; штраф при порушенні строків платежів за будь-яким грошовим зобов`язанням, складає 500 грн. + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом з урахуванням нарахованих та прострочених процентів і комісій.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, сума заборгованості відповідачки за кредитним договором станом на 20.09.2018 року становить 44554,68 грн. та складається із: тіла кредиту 22443,36 грн., нарахованих процентів за користування кредитом 9309,98 грн., нарахованої пені 10203,50 грн., штрафу (фіксована частина) 500,00 грн., штрафу (відсоткова складова) 2097,84 грн.

Проте, оскільки Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідачки, їх на думку суду не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 02 грудня 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Крім того, суд виходив з того, що пеня та штрафи нараховані банком за одне й те саме порушення - порушення строків виконання грошових зобов`язань, а тому з позичальника за порушення строків виконання грошових зобов`язань може бути стягнутий тільки один вид неустойки.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідачка брала на себе зобов`язання зі сплати винагороди за користування кредитом, які саме послуги було надано ОСОБА_1 з розрахунком їх вартості, суду не надано.

Таким чином, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважив, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Посилався суд також на те, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 02 грудня 2011 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважав, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Сума заборгованості непогашеного тіла кредиту відповідачем перед банком становить 22443,36 грн., що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості, з яким погоджується й суд, та з якого вбачається, що при врахуванні з суми витрат клієнтом предметних коштів 60560,28 грн. (колонка 3), коштів сплачених клієнтом на погашення заборгованості 38893,45 грн. (колонка 18) з урахуванням сальдо на початок періоду 776,30 грн. (колонка 4), сума витрачених кредитних коштів (тіло кредиту) складає 22443, 13 грн.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 22443,13 грн.

Висновки суду відповідають обставинам справи та законодавству, яке регулює спірні правовідносини.

Так, судом було встановлено, що 02 грудня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг, згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 2400,00 грн. шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації.

У заяві зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідачки за вказаним кредитним договором станом на 20.09.2018р. становить 44554,68 грн., що складається із: тіла кредиту 22443,36 грн., нарахованих процентів за користування кредитом 9309,98 грн., нарахованої пені 10203,50 грн., штрафу (фіксована частина) 500,00 грн., штрафу (відсоткова складова) 2097,84 грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти ( ч.1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. ст. 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст.1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві про приєднання від 02 грудня 2011 року процентна ставка не зазначена.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримала в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками, пеню та штрафи.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 02 грудня 2011 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також вони містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

Однак, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Тому суд правильно дійшов висновку, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Правильно суд виходив також з того, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (02 грудня 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Суд встановивши, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщені на сайті, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідачки, правильно дійшов висновку, що їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 02 грудня 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

За такого суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову про стягнення з відповідачки процентів за користування кредитом, пені та штрафів як таких, що передбачені договором.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Слід також зазначити, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у ст. 8 Конституції України.

Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з ч.1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п.3 ч.1 ст. 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України).

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах 1,3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч,1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Згідно з п.22 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, слід зазначити, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачкою АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми тільки непогашеного тіла кредиту в розмірі 22443,13 грн. та про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів, пені та штрафів.

При прийнятті рішення колегія суддів враховує правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.

За такого доводи апеляційної скарги позивача про не врахування судом того, що сторонами було укладено кредитний договір відповідно до вимог законодавства шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, що у заяві зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді, що заборгованість банком була визначена відповідно до зазначених Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, Тарифами та не спростована відповідачкою, не є підставою для скасування чи зміни рішення суду, так як ці доводи є суб`єктивним тлумаченням позивача як обставин справи, так і законодавства, зазначеного в тексті постанови апеляційного суду, яке регулює спірні правовідносини, та направлені на переоцінку доказів.

Не є підставою для скасування рішення суду також доводи апеляційної скарги позивача про відсутність підстав для не стягнення процентів за користування кредитними коштами з огляду на принцип платності кредитного договору, оскільки суд згідно положень ст. 13 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. Так під способами захисту суб`єктивних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких суд здійснює поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав чи інтересів та вплив на правопорушника. Підставами позову згідно зі ст. 175 ЦПК України, які суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а предметом позову, є спосіб захисту права, який він просить суд застосувати до відповідачів.

Як убачається з тексту позовної заяви, з якою позивач звернувся до суду, він просив стягнути з відповідачки заборгованість за тілом кредиту 22443,36 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 9309,98 грн., пеню 10203,50 грн., штраф (фіксована частина) 500,00 грн., штраф (відсоткова складова) 2097,84 грн., які були вирахувані ним на підставі умов кредитного договору, які він вважав погодженими з відповідачкою у встановленому законом порядку.

Тобто, позивачем було чітко визначений предмет позову (спосіб захисту права, який він просить суд застосувати до відповідачки), а також викладені обставини, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги, тобто підстави позову, які згідно зі ст. 175 ЦПК України суд не може змінити без згоди позивача.

Позовна заява не містить обґрунтування позовних вимог необхідністю застосування положень ст. 1048 ЦК України, згідно якої якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Не наведено в позовній заяві також розрахунок заборгованості по процентам, виходячи з облікової ставки Національного банку України та здійснених відповідачкою платежів по договору.

Зазначені обставини свідчать про те, що позивачем не було заявлено позовних вимог про стягнення процентів, виходячи з положень ст. 1048 ЦК України, а тому у суду не було правових підстав в межах заявлених позовних вимог визначати розмір заборгованості за процентами виходячи з положень ст. 1048 ЦК України.

Не обґрунтовувалися позовні вимоги також необхідністю стягнення процентів на підставі ст. 625 ЦК України.

Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги відповідачки, колегія суддів враховує те, що судом встановлено, що між сторонами 02 грудня 2011 року укладено договір про надання банківських послуг, згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 2400,00 грн. шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримання платіжної картки та персонального ідентифікаційного номеру для авторизації.

Відповідачка активно користуватися карткою, отримуючи кредитні кошти від банку та здійснюючи погашення отриманих коштів. Нею були отримані 2 картки, а саме: 02.12.2011р. № НОМЕР_1 зі строком дії до вересня 2015р. та 09.09.2015р. № НОМЕР_2 зі строком дії до березня 2019р.( а. с. 161).

Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на ОСОБА_1 (картрахунок № НОМЕР_1 ), позивачем було проведено наступні операції щодо збільшення кредитного ліміту відповідача, а саме: 02 грудня 2011 року встановлено кредитний ліміт в розмірі 300 грн., 02 грудня 2011 року встановлено кредитний ліміт в розмірі 2000 грн., 11 серпня 2013 року - в розмірі 2400 грн., 23 травня 2017 року - в розмірі 22000 грн., 19 липня 2018р. - в розмірі 0.00 грн.(а. с.162).

АТ КБ «ПриватБанк» надає можливість своїм клієнтам, які мають кредитну картку, скористатися сервісом «Оплата частинами».

08 листопада 2017р. за допомогою кредитної картки відповідачки була здійснена операція «Оплата частинами» через програмний комплекс Приват 24 в інтернет магазині Comfy по придбанню телефона Смартфон Samsung Galaxy S8 64Gb Міdnight Вlасk.

Як зазначено в письмових поясненнях банку і це підтверджується виписками про рух коштів та наданою представником банку під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції інформацією, отриманою від ІТ служби банку (виписка з програмного комплексу ПриватБанку за операцією Оплата частинами через програмний комплекс Приват 24 від 2017-11-08 по карті НОМЕР_2 ЦВЄТКОВОЇ ОЛЕНИ ВІКТОРІВНИ), спірна операція відбулася 08 листопада 2017р. о 15:56:06 год.

Зокрема, для її проведення було здійснено наступні дії:

-відбувся вхід на сайт https://comfy.ua/ (Магазин Comfy);

-здійснено вибір товару - Смартфон Samsung Galaxy S8 64Gb Міdnight Вlасk 22999 грн. 1 шт.;

-вибір способу оплати - Оплата частинами, для здійснення оплати клієнту пропонується авторизуватися на сторінці Приват24. Авторизація відбувається шляхом введення логіну і пароля Приват24, здійснюється вибір карти та підтверджується платіж.

При такому способі придбання товару розрахунок за проданий товар здійснюється не з рахунку користувача платіжної картки, а за його дорученням за рахунок кредитних коштів банку, а подана клієнтом заявка на підключення сервісу «Оплата частинами» через Систему Internet Banking Приват-24 прирівнюється до підписання договору на паперовому носії.

Після перерахування коштів на рахунок підприємства торгівлі за рахунок кредитних коштів банку, банком з кредитної картки відповідачки щомісяця списувалися кошти в сумі погодженого щомісячного платежу для оплати придбаного товару за рахунок кредитного ліміту, а у відповідачки з`являвся обов`язок погашення цих сум.

Так, 08 листопада 2017р. була здійснена операція по списанню коштів на суму 4606,80 грн.; 08 грудня 2017р. на суму 4791,07 грн., 08 січня 2018р. на суму 4791,07 грн., 08 лютого 2018р. на суму 4791,07грн. та 08 березня 2018р. також на суму 4791,07грн.

Отримання зазначених коштів відображено в виписці по рахункам, які згідно Переліку типових документів, затверджених наказом МЮ України №578/5 від 12.04.2012р., мають статус первинних документів, а отже є належними та допустимими доказами по справі.

Погашення даної заборгованості відповідачкою не здійснювалося.

Пояснення відповідачки про те, що під час телефонної розмови 08 листопада 2017 року з невідомими особами, які представилися працівниками банку, та запропонували їй зменшення відсотків з 4 до 2 та підключення послуги «Оплата частинами», від підключення якої вона відмовилася, але погодилася на зміну відсоткової ставки, після чого дані особи назвали їй її анкетні дані, номер карти та останні цифри карти, за допомогою якої була здійснена остання транзакція, а вона підтвердила правильність даної інформації, нею не повідомлялося цим особам також логін та пароль, не тільки не підтверджені належними доказами, але й спростовуються фактом здійснення спірної транзакції через систему Приват 24, вхід до якої здійснюється виключно з використанням особистого паролю та логіну клієнта.

Відповідно до ч.1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно ч. 1 ст. 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.

Статтею 1073 ЦК України передбачено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначаються загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.

Згідно п. 1.27 ст. 1 зазначеного Закону платіжна картка це електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Відповідно до ч.3 ст. 3 цього Закону порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Умови відкриття рахунка та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом - власником рахунка.

Згідно п. 33.3 ст. 33 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" платник зобов`язаний відшкодувати шкоду, заподіяну банку або іншій установі - учаснику платіжної системи, що його обслуговують, внаслідок недотримання цим платником вимог щодо захисту інформації і проведенням незаконних операцій з компонентами платіжних систем (платіжні інструменти, обладнання, програмне забезпечення тощо). При цьому банк або інша установа - учасник платіжної системи, що обслуговує платника, звільняється від відповідальності перед платником за проведення переказу.

Пунктом 8 розділу VI постанови правління НБУ від 05.11.2014 р. N0 705 Про затвердження Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, обов`язок емітента відновити залишок на рахунку клієнта передбачено лише у випадку здійснення помилкового або неналежного переказу, тобто відповідно до п. 1.24. ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" у випадках наявності вини банку або ініціатора переказу у здійсненні платежу.

Пункт 9 розділу VI зазначеного Положення звільняє користувача платіжного засобу від відповідальності за здійснення платіжних операцій, лише у випадку коли електронний платіжний засіб було використано без електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача.

Одночасно п. 5 розділу VI Положення покладає на користувача обов`язок контролювати рух коштів за своїм рахунком, а п. 6 розділу VI Положення розмежовує ризик та відповідальність користувача за збитки від здійснення операцій моментом повідомлення користувачем банку про втрату електронного платіжного засобу.

З урахуванням викладеного саме на відповідачку покладено як обов`язок нерозголошення інформації за рахунком в результаті використання клієнтом паролів, ПІН-кодів, CVV-кодів, так і обов`язок повідомлення банку в разі втрати, викрадення платіжної картки та розголошення інформації.

Саме про таке застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини, зазначено в постанові Верховного Суду від 10 липня 2019р. у справі № 522/22780/15.

З пояснень відповідачки вбачається, що після розмови з невідомими особами 08 листопада 2017р. у неї з`явилися сумніви, тому вона вирішила звернутися до відділення банку, але по дорозі їй прийшло повідомлення про списання 4606 грн. Після цього вона відразу звернулася на гарячу лінію та до відділення банку. За її усною заявою картка була заблокована, а їй була видана нова картка, з допомогою якої вона здійснювала погашення кредитної заборгованості, яка виникла до спірної транзакції.

Проте доказів того, що вона зверталася до банку з заявою про повернення на її рахунок грошових коштів, суду надано не було. З позовом до суду про зобов`язання банку зарахувати на її рахунок зняті кошти вона також не зверталася.

Матеріали справи свідчать про те, що 09 листопада 2017р. відповідачка звернулася до правоохоронних органів з заявою щодо вжиття заходів до невстановленої особи, яка 08.11.2017р. шляхом обману заволоділа коштами в сумі 4606грн., що знаходилися на її банківській картці, чим спричинила їй майнову шкоду, що підтверджується витягом з кримінального провадження № 0004357 від 09.11.2017 року.

Але саме по собі звернення до правоохоронних органів та реєстрація звернення в ЄРДР, не є доказом доведеності підстав, зазначених в тексті такого звернення.

Звернення відповідачки до правоохоронних органів та надані нею докази проведення слідчими органами відповідних слідчих дій, в тому числі і отримання слідчим тимчасового допуску до всіх даних АТ КБ «Приватбанк», підтверджує тільки проведення відповідного розслідування за зверненням відповідачки. Проте остаточного рішення з приводу даного звернення правоохоронним органами чи судом до теперішнього часу, не зважаючи на тривалий час розслідування, прийнято не було.

За такого посилання відповідачки, що грошові кошти знаходилися весь час у володінні інших осіб, а тому вона не повинна сплачувати банку заборгованість за використання кредитних грошей на своєму рахунку, не підтверджені належними доказами.

Тому колегія суддів приходить до висновку, що відповідачкою в супереч положенням ч.1 ст. 81 ЦПК України, яка передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень проти вимог банку в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та на спростування доказів, які були надані позивачем.

З урахуванням викладеного не заслуговують на увагу як на підставу для скасування рішення суду також доводи апеляційної скарги відповідачки щодо не врахування судом наявності відкритого кримінального провадження № 0004357 від 09.11.2017 року за фактом вчинення по відношенню до відповідачки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 192 КК України, яке полягало у заволодінні шляхом обману грошовими коштами ОСОБА_1 у розмірі 4606грн., що знаходилися на її банківській картці.

Не є підставою для скасування рішення суду також доводи апеляційної скарги відповідачки щодо порушення судом норм процесуального права через розгляд справи без участі відповідачки та її представника, що позбавило на її думку їх можливості надати суду всі необхідні докази, виходячи з наступного.

Матеріали справи містять дані про те, що представник відповідачки був повідомлений про час і місце розгляду справи, чого не заперечує сама відповідачка в апеляційній скарзі.

Згідно ч.5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Отже, відповідачка та її представник були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Як убачається з протоколу судового засідання від 18 листопада 2019р. фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України. Дана норма права передбачає, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

В протоколі судового засідання зазначено, що сторони до судового засідання не з`явилися, про дату слухання справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили.

Заперечуючи проти цього та посилаючись на те, що представник відповідачки знаходився в приміщенні суду, завчасно прибувши до суду для участі у розгляді справи, але секретар повідомила, що суддя відсутня і розгляд справи буде перенесено на іншу дату, а не на інший час, відповідачка не скористалася передбаченим ст. 249 ЦПК України правом на подачу зауважень на протокол судового засідання та не звернулася до суду першої інстанції з відповідною заявою, обмежившись тільки викладенням своїх заперечень стосовно цього в апеляційній скарзі на рішення суду. В матеріалах справи міститься довідка про те, що розгляд справи було перенесено на 16-40 год. 18 листопада 2019р. Службове розслідування з цього приводу не проводилося.

Тому колегія суддів виходить з правомірності інформації, викладеної в протоколі судового засідання, так як у суду апеляційної інстанції не має повноважень в межах апеляційного перегляду рішення суду проводили службове розслідування стосовно правильності складання та оформлення протоколу судового засідання суду першої інстанції та довідки від 18.11.2019р.

Слід також зазначити, що справа призначалася до розгляду на 25 січня, 02 квітня, 31 липня 2019 року, про що повідомлявся представник відповідачки. Отже у відповідачки та її представника була можливість надати суду відзив на позовну заяву та докази на підтвердження заперечень проти позову.

В суді апеляційної інстанції відповідачці була надана можливість надати суду всі належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову, які були досліджені апеляційним судом у сукупності з іншими доказами у справі. За результатами дослідження наданих відповідачкою доказів у сукупності з іншими доказами у справі, апеляційний суд дійшов висновку, що розгляд справи у відсутності відповідачки та її представника не призвів до прийняття судом неправильного рішення у справі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Розглядаючи справу в межах доводів апеляційних скарг та враховуючи те, що інші доводи апеляційних скарг є суб`єктивним тлумаченням апелянтами як обставин справи, так і норм діючого законодавства, та направлені на переоцінку доказів, суд апеляційної інстанції вважає, що підстави для скасування рішення суду в межах доводів апеляційних скарг відсутні.

За таких обставин апеляційні скарги як позивача, так і відповідача слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 16 березня 2020 року