Справа № 236/4180/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:

головуючої судді - Шаньшиної М.В.,

за участю секретаря - Грицай Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду міста Лиман цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/4 частину житлового будинку,

ВСТАНОВИВ:

06.12.2020 року до Краснолиманського міського суду Донецької області надійщла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/4 частину житлового будинку(а.с. 1-4). Свій вимоги позивач обґрунтовує наступним.

Позивач, ОСОБА_1 , є власником частки житлового будинку АДРЕСА_1 . Частка житлового будинку належить їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Краснолиманської міської ради 03.04.2007 року, зареєстрованого в КП БТІ м. Слов`янськ 03.04.2007 року за № 176399. Частка визначена в свідоцтві зазначена як «12/50».Однак дане визначення частки, як вважає позивач є помилковим. Крім того власниками цього майна є: її мати, третя особа по справі - ОСОБА_3 (1/2 частка), та її брат, відповідач по справі - ОСОБА_2 . На теперішній час позивач, як власник вказаної частки нерухомого майна, вирішила упорядкувати правовстановлюючі документи, щоб у майбутньому уникнути труднощів із розпорядженням майна. В зв`язку з цим 29.07.2020 року вона звернулася з заявою про державну реєстрацію майна до виконкому Лиманської міської ради Донецької області. Однак рішенням №53446800 від 04.08.2020 року їй було відмовлено в реєстрації в зв`язку з тим, що документи надані для проведення державної реєстрації права власності, не відповідають даним зареєстрованим в Реєстрі права власності та реєстровій книзі. Згідно документів, а також матеріалів архівної справи №10-4986 в КП БТІ м. Слов`янськ, нерухоме майно, розташоване по вул. Запорізька, 37, м. Лиман, Донецької області належить: Ѕ частина за ОСОБА_3 на підставі рішення Краснолиманського народного суду від 10.12.1975 року при поділі сумісного майна подружжя (дата реєстрації в БТІ 17.03.1980 року); Ѕ частина за ОСОБА_4 на підставі рішення Краснолиманського народного суду від 10.12.1975 року при поділі сумісного майна подружжя (дата реєстрації в БТІ 14.02.2003 року); Ѕ частина на двох, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в рівних частках кожен, після смерті батька, ОСОБА_4 , свідоцтво про право на спадщину за законом від 23.05.2003 року реєстровий № 1370 (дата реєстрації в БТІ 14.02.2003 року по ј частці кожному). Однак в 2006 році позивач та відповідач ОСОБА_2 добросовісно помиляючись в наслідках своїх дій, вважаючи їх вірними, звернулися з заявою про оформлення права власності на 12/25 ідеальних часток житлового будинку по АДРЕСА_1 , замість Ѕ частини, до виконавчого комітету Краснолиманської міської ради. 20.12.2006 року виконкомом було винесено рішення №424 на підставі якого 03.04.2007 року було видане свідоцтво про право власності за ОСОБА_2 на 12/50 часток, та за позивачем ОСОБА_1 також на 12/50 часток (реєстрація 03.04.2007 року). 02.11.2020 року державним реєстратором виконкому Лиманської міської ради Донецької області за ОСОБА_3 на підставі рішення Краснолиманського народного суду від 10.12.1975 року було зареєстровано право власності на Ѕ частку вищезазначеного житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд. Таким чином після того як були за позивачем та відповідачем ОСОБА_2 зареєстровані ідеальні частки в 2007 році, фактично було втрачено 1/50 частку зазначеного нерухомого майна - ОСОБА_3 (1/2 частка - 25/50), ОСОБА_1 (12/50 ч.), ОСОБА_2 (12/50 ч.). Тобто разом виходить 49/50. Саме ця обставина стала перешкодою на теперішній час позивачу зареєструвати в Реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідну частку свого майна , тобто ј, як і було зареєстровано в КП БТІ м. Слов`янськ після видачі свідоцтва про право на спадщину в 2003 році. Оскільки на даний час позивач позбавлена можливості в позасудовому порядку шляхом державної реєстрації оформити своє право на вказане майно, і крім як у судовому порядку не можу встановити за собою таке право, вона звернулася до суду з відповідним позовом(а.с.1-4).

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, просить розглянути цивільну справу без її участі та задовольнити позовні вимоги, про що надала до суду відповідну заяву (а.с.70).

Відповідач ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги визнав повністю, не заперечував проти задоволення позовних вимог(а.с.71).

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву з проханням розглянути справу за її відсутності, не заперечувала проти задоволення позовних вимог(а.с. 72).

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши зібрані у справі докази, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши письмові докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм цивільні правовідносини.

Судом встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що на підставі рішення Краснолиманського народного суду від 10.12.1975 року 02.11.2020 року державним реєстратором виконкому Лиманської міської ради Донецької області за третьою особою ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на Ѕ частку житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 49-51, 59).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Краснолиманської ДНК Семеновою І.М. 23.05.2003 року за реєстровим № 1370, зареєстрованого у Слов`янському інвентарбюро 14.02.2003 року за № 1069-8, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є власниками вищезазначеного житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд по ј частці кожний(а.с.52).

03.04.2007 року на підставі рішенням виконкому Краснолимнаської міської ради №424 від 20.12.2006 року видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно, відповідно до якого відповідач ОСОБА_2 є власником 12/50 часток, та позивач ОСОБА_1 також є власником 12/50 часток житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 40). Свідоцтво зареєстровано в КП БТІ м. Слов`янськ 03.04.2007 року за № 176399.

Рішенням виконкому Лиманської міської ради Донецької області №53446800 від 04.08.2020 року позивачу відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень у зв`язку з тим, що документи надані для проведення державної реєстрації права власності на частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , не відповідають даним зареєстрованим в Реєстрі права власності та реєстровій книзі(а.с.60).

Таким чином матеріалами справи встановлено, що Виконавчим комітетом Краснолиманської міської ради при видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03.04.2007 року на підставі рішення виконкому Краснолимнаської міської ради від 20.12.2006 року № 424 під час розрахунку ідеальних долей було не враховано 1/50 частку майна, що також підтверджується довідкою КП «БТІ» м. Слов`янська від 20.10.2020 року(а.с.46).

У зв`язку із тим, що позивач на теперішній час є власником ј частки спірного майна, але у зв`язку із не відповідністю правовстановлюючих документів щодо права власності саме на ці частки, позбавлена права розпоряджатися майном у повному обсязі, а тому має право на захист в судовому порядку.

Вирішуючи питання щодо позовних вимог про визнання права власності, суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.ст.321,328 ЦК України право власності є непорушним та набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно із ст. ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власник и мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободгарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обовязків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Як зазначено в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Будченко проти України», «найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним».

Так відповідно звіту про оцінку нерухомого майна № 215/02, складеного 18.11.2020 року суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_5 , ринкова вартість Ѕ частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 складає 82432 грн, а вартість ј частки - 41216 грн.(а.с.20).

Нормами статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 41 Конституції України проголошує «кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю...; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом».

Відповідно до п. 37 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Також суд враховує, що відповідно до частин 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно з ч.3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд приймає диспозитивне розпорядження відповідача.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також те, що позивачем доведений факт набуття нею права власності на спірні частки житлового будинку, що під час судового розгляду визнано відповідачем, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позовних ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 328, 392, п.37 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» , ст.ст. . 4, 95, 175, 176,177 ЦПК України ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/4 частину житлового будинку- задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на 1/4 частку житлового будинку А-1 загальною площею 71,2 кв.м., в тому числі житловою - 42,6 кв.м. з відповідною часткою господарських будівель та споруд: літня кухня «Б», сарай «В», вбиральня «Г», навіс «Д», колонка «К», огорожа №1, які розташовані по АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5 п.15 ч. 1 розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Текст рішення складений 09.12.2020 року.

Головуюча суддя -