Справа № 462/8604/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О.
Провадження № 22-ц/811/1923/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Шеремети Н.О.

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 грудня 2017 року у складі судді Боровкова Д.О., у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , Львівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, з участю третьої особи орган опіки і піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, про встановлення факту батьківства та зобов`язання внесення змін до актового запису про народження дитини,-

встановила:

У грудні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , Львівського МВ ДРАЦС ГТУЮ у Львівській області, з участю третьої особи орган опіки і піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, про встановлення факту батьківства та зобов`язання внесення змін до актового запису про народження дитини.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що позивач ОСОБА_6 з 1995 року по 2004 рік проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_8 . За час їх спільного проживання у них у березні 1999 року народився син ОСОБА_9 . Після народження сина вони проживали у АДРЕСА_1 , що підтверджується показами свідків. Також, факт існування кровного споріднення між ним та ОСОБА_10 може бути підтверджений відповідною генетичною експертизою.

У 2004 році у зв`язку з важким матеріальним становищем, необхідністю утримувати сім`ю він був змушений виїхати на заробітки, після повернення з яких з`ясував, що його цивільна дружина ОСОБА_8 померла, а його син за місцем своєї реєстрації не проживає.

Також, у листопаді 2015 року йому стало відомо про те, що над його сином встановлено опіку ОСОБА_7 у зв`язку зі смертю матері та те, що у актовому записі про народження його сина міститься запис про іншу особу, як батька його дитини.

ОСОБА_6 , з урахуванням уточнення позовних вимог, просив встановити факт, що він є батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зобов`язати Львівський МВ ДРАЦС ГТУЮ у Львівській області виключити з актового запису, зробленого ВРАГС Львівського міськвиконкому № 2533 від 09 червня 1999 року про народження ОСОБА_5 запис про батька ОСОБА_11 , зазначивши у графі «Батько» ОСОБА_6 , вказати прізвище дитини « ОСОБА_12 », по батькові « ОСОБА_13 » та видати нове свідоцтво про народження дитини.

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 22 грудня 2017 року позовні вимоги задоволено частково.

Встановлено, що ОСОБА_6 є батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова.

Зобов`язано Львівський МВ ДРАЦС ГТУЮ у Львівській області виключити з актового запису, зробленого ВРАГС Львівського міськвиконкому, за № 2533 від 09 червня 1999 року про народження дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запис про батька ОСОБА_11 , зазначивши у графі «Батько» ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець міста Львова, громадянин України, зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 .

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішення переглядалося судами різних інстанцій.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2018 року задоволено апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_2 , рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 грудня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , Львівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, третя особа - орган опіки і піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, про встановлення факту батьківства та зобов`язання внесення змін до актового запису про народження дитини.

Постановою Верховного Суду від 24 червня 2020 року задоволено частково касаційну скаргу ОСОБА_6 , постанову апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2018 року скасовано, передано справу № 462/8604/15-ц на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 грудня 2017 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду в частині задоволених позовних вимог є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права.

Звертає увагу, що встановлення батьківства по своїй правовій природі є встановленням факту, що має юридичне значення, передбачає відсутність спору і застосовується в разі, коли запис про батька дитини, батьки якої не перебували в шлюбі, здійснювався за вказівкою матері. Просить врахувати, що запис про батька ОСОБА_5 здійснювався за заявою безпосередньо його батька, ОСОБА_11 , про що свідчить копія актового запису про народження.

Апелянт вважає, що позивач не входить до передбаченого законодавством переліку осіб, які можуть звертатися до суду з відповідною заявою про встановлення факту батьківства, оскільки не є належним суб`єктом звернення до суду, а у випадку оспорення батьківства, позивач не має до кого звертатися з позовом, оскільки батько ОСОБА_5 помер, а також він пропустив строки давності, які передбачені ст. 56 КпШС.

Зазначає, що представником відповідача подано письмову заяву про застосування наслідків спливу позовної давності та вважає, що суд у зв`язку з цим повинен був відмовити у задоволенні позову.

Вважає, що суд допустив однобічну оцінку доказів, поданих сторонами, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Апелянту незрозуміло, як факт почергової реєстрації двох осіб в одній квартирі, без жодного дня спільної реєстрації, може свідчити про батьківство щодо дитини, яка народилася у 1999 році.

Звертає увагу на те, що ні чинний на момент народження дитини КпШС, ні норми чинного на сьогодні СК України, не дозволяють оспорювати чи встановлювати батьківство щодо особи, якій виповнилось 18 років.

На думку апелянта, сам факт подання позову до суду є зловживанням процесуальними правами та суперечить нормам суспільної моралі, оскільки переслідує майнові інтереси третіх осіб, які використовують даний позов для збереження незаконно набутої квартири.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 грудня 2017 року в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Представники відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали, в обґрунтування надали пояснення, аналогічні доводам скарги.

Позивач ОСОБА_6 в судові засідання 17.11.2020 та 08.12.2020 не прибув, будучи повідомленим належним чином про час та місце розгляду справи, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки (т. 2 а.с. 195), не повідомив суд про причину неявки.

Інші учасники справи представник відповідача Львівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області та представник третьої особи орган опіки і піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено наявність обставин, передбачених статтею 53 КпШС, оскільки ОСОБА_6 спільно проживав та вів спільне господарство з ОСОБА_8 , як до народження дитини ОСОБА_5 , так і після його народження, приймав участь у вихованні дитини до 2005 року, протягом всього часу спільного проживання з ОСОБА_8 він визнавав себе батьком дитини, про що усно повідомляв інших осіб, а також врахував, що ОСОБА_5 ухилився від проведення судової генотипоскопічної експертизи, тому суд зробив висновок про встановлення у судовому порядку, що позивач є батьком відповідача ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При цьому, суд відхилив заяву відповідача про застосування позовної давності, оскільки позивачу стало відомо про запис як батька дитини лише після отримання ним листа з Франківської районної адміністрації від 27 жовтня 2015 року № 35-3666. Посилання відповідачів про те, що позивач, як батько дитини, зобов`язаний був дізнатися про проведений запис значно раніше, ніж у 2015 році, суд вважав є логічним, проте відповідачами не доведено в суді обставин, які б свідчили про факт того, коли саме позивачу повинно було стати відомо про проведений запис про батька дитини.

Суд першої інстанції зазначив, що позовна вимога про зобов`язання відповідача внести зміни у актовий запис дитини, змінивши прізвище та по-батькові дитини, видавши при цьому нове свідоцтво про народження дитини не підлягає задоволенню, оскільки ОСОБА_5 на день ухвалення судового рішення час виповнилося вісімнадцять років, тому відсутні правові підстави для зміни його прізвища та по батькові без його згоди.

Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України колегія суддів враховує таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Судом встановлено такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 09 червня 1999 року, батьками відповідача ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_11 та ОСОБА_8 , шлюб між якими, відповідно до актового запису про укладення шлюбу №1793, був зареєстрований 20 червня 1987 року.

Відповідно до повідомлення міського РАЦСу вих. № 1330/03-31 від 18 квітня 2006 року та копії запису акту про народження № 2533, підставою для реєстрації дитини слугували актовий запис про укладення шлюбу та заява батька ОСОБА_11 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_8 , а ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_11 .

Згідно із листом приватної організації «Дитячий будинок «Нове життя» № 1 від 24 листопада 2017 року, ОСОБА_14 прибув у будинок між 1-им та 15-им квітня 2006 року, на той час йому виповнилося 7 років. З того часу ОСОБА_5 проживає у дитячому будинку, що знаходився спершу у АДРЕСА_3 , він зареєстрований за адресою, де проживала його мати: АДРЕСА_1 , однак у цій квартирі фактично не проживає.

Розпорядженням Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 16 лютого 2007 року № 56 відповідача ОСОБА_15 призначено опікуном малолітнього ОСОБА_5 . 28 листопада 2014 року ОСОБА_15 змінила прізвище на ОСОБА_16 .

Звертаючись із позовними вимогами ОСОБА_6 просив встановити факт батьківства, посилаючись на ст.56 КпШС України та обґрунтовував свої позовні вимоги, тим, що проживав однією сімє`ю з ОСОБА_17 без реєстрації шлюбу, а також біологічним походженням ОСОБА_5 від нього як батька.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК.

При розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

Враховуючи те, що відповідач ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , тому до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення КпШС України, який був чинним на той час.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Позивач ОСОБА_6 у своєму позові стверджує, що з 1995 року по 2004 рік він проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_8 , відтак вважає, що відповідач ОСОБА_14 є їх спільною дитиною.

Згідно із ст. 53 КпШС України у разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків, батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.

Наведене спростовує доводи апелянт про те, що позивач не входить до передбаченого законодавством переліку осіб, які можуть звертатися до суду з відповідною заявою про встановлення факту батьківства, оскільки власне позивач вважає себе батьком ОСОБА_5 , відтак є належним суб`єктом звернення до суду з такою вимогою.

Частиною третьою статті 53 КпШС України визначено чотири юридично значимі обставини встановлення батьківства, кожна з яких є необхідною і достатньою для задоволення позову: а) спільне проживання та ведення спільного господарства батьками дитини до її народження; б) спільне виховання батьками дитини; в) спільне утримання батьками дитини; г) визнання батьківства відповідачем.

Як роз`яснено у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», згідно зі статтею 53 КпШС України підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. У необхідних випадках суд для з`ясування питань, пов`язаних із походженням дитини, може з урахуванням обставин справи призначити відповідну судову експертизу.

Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.

За приписами статей 12, 81, 89, 229 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно із статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини.

Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття.

Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї.

Під спільним утриманням дитини слід розуміти, як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18), від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15-ц (провадження № 61-26210св18), від 21 листопада 2018 року у справі № 225/6301/15-ц (касаційне провадження № 61-30047св18).

Судом першої інстанції досліджені довідки ЛКП «Княже місто» №№ 595 та 596 від 06.03.2017 року, за якими позивач ОСОБА_6 був зареєстрований за адресою АДРЕСА_4 з 09.08.1996 року по 20.11.1996 рік, а ОСОБА_18 з 12.06.1985 року по 28.06.1996 року та з 29.11.1996 року по 22.10.1997 рік була зареєстровано за тою ж самою адресою (т 1. а.с.169-171).

Крім цього, допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_19 повідомив, що він з 1998 року працює старшим інспектором Франківського ВП ГУНП у Львівській області, в його функціональні обов`язки входить контроль за дотриманням правопорядку на певній території Франківського району м. Львова, до котрої, зокрема належить будинок по АДРЕСА_5 . Він за період 2004 2005 років декілька разів відвідував квартиру АДРЕСА_6 у вказаному будинку, в якій на той час проживав ОСОБА_6 , його відвідування були викликані тим, що позивач був раніше судимий. У зазначеній квартирі разом з ОСОБА_6 проживала цивільна дружина останнього ОСОБА_8 , їх малолітній син, якому на той час було 4-5 років, а також ще дві жінки. ОСОБА_6 при ньому називав хлопчика сином.

За висновком суду першої інстанції, позивач спільно проживав та вів спільне господарство з ОСОБА_8 , приймав участь у вихованні дитини відповідача ОСОБА_5 до 2005 року, протягом всього часу спільного проживання з ОСОБА_8 він визнавав себе батьком дитини, про що усно повідомляв інших осіб.

Разом з цим, системний аналіз наведених вище положень закону свідчить про те, що походження дитини від батька, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, ґрунтується на підставі встановлення кровного споріднення між дитиною та батьком, тобто обставин, які свідчать про біологічне походження дитини від певної особи.

Зазначений висновок узгоджується з роз`ясненнями, викладеними в п. п. 3, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Європейський суд з прав людини, практика якого згідно із статтею 10 ЦПК України є джерелом права, зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства («Kalacheva v. Russia», заява № 3451/05, § 34, рішення ЄСПЛ від 07 травня 2009 року).

Як встановлено з матеріалів справи, суд першої інстанції неодноразово ухвалами від 21 березня 2016 року, від 28 квітня 2016 року, від 30 травня 2017 року призначав у справі судову генотипоскопічну експертизу, проведення якої, у першому випадку доручено КЗ ЛОР Львівського обласного бюро судово-медичної експертизи, а у двох інших Львівському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України, однак у першому випадку ухвала повернута без виконання у зв`язку із тим, що такий вид експертизи у ЛОБСМЕ не проводиться, а Львівським НДЕКЦ повернуто ухвали без виконання у зв`язку із неявкою відповідача ОСОБА_5 в експертну установу для відбору біологічного матеріалу, при цьому позивач ОСОБА_6 з`являвся та був готовий оплатити витрати на проведення експертизи.

Відповідно до статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

З огляду на вказане, виходячи з положень ст. 146 ЦПК України (в редакції від 18.03.2004 року), які відповідають вимогам ст. 109 ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року), констатуючи факт ухилення відповідача ОСОБА_5 від проходження експертизи, суд першої інстанції прийшов правильного висновку про визнання факту, для якого призначалася судово-генетична експертиза, а саме що позивач є батьком відповідача ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Таким чином, з врахуванням встановлених обставин справи про те, що позивач ОСОБА_6 спільно проживав та вів спільне господарство з ОСОБА_8 , як до народження дитини ОСОБА_5 , так і після його народження, приймав участь у вихованні дитини до 2005 року, протягом всього часу спільного проживання з ОСОБА_8 визнавав себе батьком дитини, а також, враховуючи той факт, що відповідач ОСОБА_5 ухилився від проведення судової генотипоскопічної експертизи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для встановлення факту, що позивач ОСОБА_6 є батьком відповідача ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Що стосується доводів апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно не застосував наслідки спливу позовної давності, колегія суддів звертає увагу на таке.

Як вже зазначалося, відповідно до частини першої статті 56 КпШС України особа, записана як батько дитини у Книзі реєстрації народжень, або особа, яка фактично є батьком дитини, у разі смерті матері або позбавлення її батьківських прав має право оспорити вчинений запис протягом року з того часу, коли їй стало відомо або повинно було стати відомо про цей запис.

Вказаною нормою права було визначено, що особа може оспорити своє батьківство виключно протягом року з того часу, коли їй стало відомо про вчинення запису про батьківство.

Натомість, предметом позовних вимог ОСОБА_6 є не оспорення свого батьківства, а навпаки встановлення батьківства, яке регулюється положеннями статті 53 КпШС України.

В свою чергу, відповідно до ч. 2 ст. 129 СК України до вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.

На переконання колегії суддів, доводи позивача про те, що до листопада 2015 року він не знав і не міг знати, що батьком дитини в книзі записів народжень записаний не він, спростовуються тим, що сам позивач стверджує, що з ОСОБА_8 проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1995 року до 2004 року, при цьому ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_6 , на той час ОСОБА_8 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_11 , відтак позивач, як особа, яка вважає себе батьком дитини, мав можливість і зобов`язаний був дізнатися про те, що не він, а інша особа, зазначений в актовому записі про народження дитини, як батько, раніше, ніж у 2015 році.

Лист Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 25.10.2015 року не може бути підтвердженням факту, що ОСОБА_6 стало відомо про запис батьком ОСОБА_5 іншої особи, так як із заявою про встановлення місця знаходження дитини він звернувся через десять років після смерті матері дитини, цій дитині на час звернення виповнилось шістнадцять років, а поважних причин відсутності інтересу до дитини протягом такого тривалого періоду не наведено.

Таким чином, у позовних вимогах в частині встановлення факту, що ОСОБА_6 є батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , необхідно відмовити у зв`язку із спливом строку звернення з позовом до суду, про застосування якого подана заява представником відповідача ОСОБА_2 30.05.2017 року, відтак рішення суду першої інстанції у вказаній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цієї частини вимог із вказаних вище підстав.

Окремо колегія суддів звертає увагу, що згідно із усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яку відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» повинні застосовувати суди при розгляді справ як джерело права, при вирішенні питання про оспорення батьківства суди, зобов`язані приділяти особливу увагу якнайкращим інтересам дитини.

У справі «Каутцор проти Німеччини» заявник припускав, що він був біологічним батьком дочки своєї колишньої дружини. Колишня дружина заявника проживає з новим співмешканцем, який визнав батьківство щодо її дочки. Заявник подав позов про встановлення батьківства, який був відхилений на тій підставі, що між дитиною та її юридично визнаним батьком існували соціальні та сімейні зв`язки і, оскільки у дитини вже був законний батько, заявник не мав права на встановлення свого батьківства шляхом проведення генетичних аналізів. Як встановив ЄСПЛ, порушення статей 8 і 14 Конвенції були відсутні, оскільки держави зобов`язані розглянути питання про те, чи відповідає встановлення відносин з біологічним батьком найкращим інтересам дитини. Таким чином, ЄСПЛ прагне в питанні встановлення батьківства врахувати не тільки інтереси біологічного батька, але й перш за все, інтереси самої дитини.

З матеріалів справи встановлено, що після смерті ОСОБА_11 , який у Свідоцтві про народження серії НОМЕР_1 від 09 червня 1999 року записаний як батько відповідача ОСОБА_5 , відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_7 .

Заочним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 21.12.2015 року задоволено позов представника ОСОБА_20 в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_21 , визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину на ім`я ОСОБА_21 в частині права спадкування Ѕ частини квартири АДРЕСА_7 . Ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 29.11.2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_21 відхилено та заочне рішення залишено без змін (т. 2, а.с. 4-6).

Відтак, на переконання колегії суддів, встановлення факту батьківства позивача ОСОБА_6 щодо ОСОБА_5 не буде відповідати інтересам самої дитини, оскільки позбавить права на спадкування після смерті ОСОБА_11 .

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 4 ст. 376 ЦПК Українипідставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України колегія суддів вирішує питання розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 грудня 2017 року в частині задоволення позовних вимог про встановлення факту, що ОСОБА_6 є батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов`язання Львівський МВ ДРАЦС ГТУЮ у Львівській області виключити з актового запису, зробленого ВРАГС Львівського міськвиконкому, за № 2533 від 09 червня 1999 року про народження дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запис про батька ОСОБА_11 , зазначивши у графі «Батько» ОСОБА_6 скасувати, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні таких вимог.

Врешті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 09 грудня 2020 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

Н.О. Шеремета