КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Мараєва Н.Є.

при секретарі Букалов В.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 липня 2020 року, ухвалене у складі судді Осаулова А.А. у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ваше авто», ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними та витребування майна з чужого володіння,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ваше Авто», ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , у якому просив

- визнати договір комісії №7304/18/002962 від 24.04.2018 року, укладений між ТОВ «Ваше Авто» та ОСОБА_3 недійсним;

- визнати договір купівлі-продажу транспортного засобу №7304/18/002962 від 24.04.2018 року, укладений між ТОВ «Ваше Авто» та ОСОБА_4 недійсним;

- витребувати у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 автомобіль MERCEDES-BENZ, модель G 500, рік випуску - 2011, номер шасі (кузова) НОМЕР_1 , тип - спеціалізований легковий універсал-В, колір - сірий).

Посилається на те, що ОСОБА_3 на праві власності належить автомобіль MERCEDES-BENZ, модель G 500, рік випуску - 2011, який 23.03.2017 року передано в користування ОСОБА_5 відповідно до довіреності посвідченої нотаріально та зареєстрованої в реєстрі за № 317. Довіреність видана виключно на право користування автомобілем лише ОСОБА_5 та без права розпорядження, строк дії довіреності визначено до 23.03.2018 року. Іншої довіреності та/або продовження строків користування автомобілем ОСОБА_3 не надавалося, але автомобіль станом на час розгляду справи позивачу не повернуто. ОСОБА_3 стало відомо, що спірний автомобіль незаконно було відчужено в квітні 2018 року, у зв`язку з чим ОСОБА_3 звернувся до органів поліції із заявою про скоєння злочину та Голосіївським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві порушено кримінальне провадження. Позивач дізнався, що спірний автомобіль вибув з його власності (володіння) на підставі двох документів: договору комісії №7304/18/002962 від 24.04.2018 року, укладеного між ТОВ «Ваше Авто» та ОСОБА_3 та договору купівлі-продажу №7304/18/002962 від 24.04.2018 року, укладеного між ТОВ «Ваше Авто» та ОСОБА_4 , які позивач просить визнати недійсними. Враховуючи, що в подальшому автомобіль перепродавався декілька разів, а власником автомобіля на даний час є ОСОБА_1 заявлені вимоги про витребування спірного автомобіля на користь позивача за віндикаційним позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 липня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_3 - задоволено.

Визнано недійсним договір комісії №7304/18/002962 від 24.04.2018 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ваше авто» та ОСОБА_3 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу №7304/18/002962 від 24.04.2018 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ваше авто» та ОСОБА_4 .

Витребувано у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 транспортний засіб марки «MERCEDES BENZ», модель G 500, 2011 року випуску, номер шасі (кузова) НОМЕР_1 , тип - Спеціалізований легковий універсал-В, колір - Сірий.

Стягнуто на користь ОСОБА_3 судовий збір в рівних частках з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ваше авто», ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , а саме по - 3201 грн. 66 коп. з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Посилається на те, що ОСОБА_6 є законним власником спірного транспортного засобу набутого на підставі реального та оплатного договору. Право власності ОСОБА_1 зареєстровано у встановленому законом порядку у реєстраційному центрі МВС №8046 в м. Києві, видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та інформацію про власника внесено до бази МРЕВ. Судом не враховано, що позивачем було видано довіреність відповідно до якої передано вказаний транспортний засіб у володіння та користування ОСОБА_5 , тобто на момент укладення довіреності у ОСОБА_3 була наявна воля на передачу цього транспортного засобу іншій особі. Наявність у діях власника майна або особи, якій передано майно (транспортний засіб) волі на передачу цього майна у володіння та користування виключає можливість його витребування у добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України. Крім того, будь - якої заяви про викрадення або інше незаконне вибуття автомобіля у ОСОБА_3 , або у ОСОБА_5 правоохоронними органами не зареєстровано, а волевиявлення позивача щодо добровільної передачі ним автомобіля у користування за довіреністю не оспорюється.

Представник позивача подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив проти задоволення апеляційної скарги. Посилається на те, що враховуючи вчинення оспорюваного договору комісії від імені позивача, як про те вказано в договорі - представником ОСОБА_7 , який не був наділений такими повноваженнями, а тому не діяв у межах наданих йому повноважень, судом обґрунтовано встановлено, що оспорювані правочини є недійсними, оскільки волевиявлення учасника правочину - позивача не було вільним, не відповідало його внутрішній волі. Вчинення представником ОСОБА_7 від імені ОСОБА_3 дій є протиправним, а договір комісії від 24.04.2018 року є недійсним, оскільки суперечить положенням ч.1 ст.203 ЦК України. ОСОБА_3 не уповноважував ТОВ «Ваше Авто» на укладення договору купівлі - продажу автомобіля, відсутнє його волевиявлення як власника спірного майна на його відчуження. Скаржником жодним чином не оспорюються вказані обставини, жодних аргументів на їх спростування не надано. Оскільки з володіння ОСОБА_3 автомобіль вибув поза волею власника, то судом винесено законне рішення про витребування майна в добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України, що є єдиним належним та ефективним способом захисту порушеного права власності позивача. На даний час триває досудове розслідування у кримінальному провадженні. Позивач не уповноважував ОСОБА_5 на здійснення продажу автомобіля, не мав волевиявлення щодо його відчуження ОСОБА_5 , при цьому доказів зворотнього матеріали справи не містять.

Відповідач ОСОБА_4 подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Посилається на те, що подана позивачем 16.01.2020 року позовна заява в новій редакції є фактично поданням окремого позову з іншим предметом та підставами позову, що виключає можливість розгляду поданої позовної заяви в якості збільшення розміру заявлених позовних вимог. Судом порушено вимоги ст.49 ЦПК України та незаконно прийнято до розгляду позовну заяву подану 16.01.2020 року. Крім того, судом в порушення вимог статей 76-77,95 ЦПК України надано оцінку договору купівлі - продажу транспортного засобу №7304/18/002962 від 24.04.2018 року, який відсутній в оригіналі, а матеріали справи не містять належним чином засвідчену копію спірного договору. Позивачем не доведено позовні вимоги належними та допустимими доказами.

В судовому засіданні представник скаржника підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених в апеляційній скарзі.

Представник позивача заперечила проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на обставини викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідач ОСОБА_4 просив рішення суду скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, посилаючись на обставини викладені у його відзиві на апеляційну скаргу.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення осіб, які з`явились у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що вчинення представником ОСОБА_7 від імені ОСОБА_3 дій є протиправним, а договір комісії № 734/18/002962/ від 24.04.2018 року підписаний ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_3 є недійсним, оскільки він суперечить положенням частини першої статті 203 ЦК України, Враховуючи, що ОСОБА_3 не уповноважував ТОВ «Ваше Авто» на укладення договору купівлі-продажу автомобіля, тобто відсутнє волевиявлення позивача як власника спірного майна на його відчуження, суд дійшов висновку про визнання договору недійсним з підстав невідповідності вимогам статей 203, 215 ЦК України. Позивач не уповноважував ОСОБА_5 на здійснення продажу автомобіля, не мав волевиявлення щодо його відчуження ОСОБА_5 , тому ОСОБА_3 , якому належить спірний автомобіль, має право витребувати його від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України, оскільки автомобіль вибув з володіння власника поза його волею.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , виданим 23.08.2016 року Центром 8047 підтверджено належність на праві власності ОСОБА_3 спірного автомобіля марки «MERCEDES-BENZ», модель G 500, рік випуску - 2011, номер шасі НОМЕР_1 , тип - спеціалізований легковий універсал-В, колір - сірий.

Відповідно до нотаріально посвідченої довіреності від 23.03.2017 року зареєстрованої в реєстрі за № 317 вказаний автомобіль передано у володіння та користування ОСОБА_5 строком на один рік, тобто до 23.03.2018 року без права передоручення повноважень іншим особам.

ОСОБА_3 посилається на те, що після закінчення терміну дії довіреності автомобіль йому не було повернуто, а згодом позивачу стало відомо, що автомобіль у квітні 2018 року відчужено. З даного приводу ОСОБА_3 звернувся до органів поліції із заявою про скоєння злочину, Голосіївським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві порушено кримінальне провадження № 0005755.

Відповідно до листа Головного сервісного центру МВС від 21.11.2019 року за вих. № 31/1043аз, станом на 19.11.2019 згідно з інформацією з бази даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів автомобіль MERCEDES-BENZ, G 500, 2011 р.в., кузов НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_3 , який було зареєстровано за ОСОБА_3 25.04.2018 в ТСЦ 8047 Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві на підставі договору, укладеного у ТОВ «Ваше авто» від 24.04.2018 № 7304/18/002962, перереєстровано за ОСОБА_4 . 16.05.2018 в ТСЦ 8046 вказаний автомобіль на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ 16.05.2018 № 8046/2018/941519, було перереєстровано за ОСОБА_8 , 07.06.2018 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ 07.06.2018 № 8046/2018/974209, за ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі договору купівлі-продажу укладеного в ТСЦ 30.01.2019 № 8046/2019/129077 за ОСОБА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, 24.04.2018 року між ТОВ «Ваше Авто» в особі ОСОБА_10 (комісіонер) та ОСОБА_3 , в особі ОСОБА_7 (комітент) укладено договір комісії №7304/18/002962, за умовами якого комісіонер зобов`язується за дорученням комітента за комісійну плату вчинити за рахунок комітента від свого імені один/або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу MERCEDES-BENZ G 500 Універсал - В, 2011 року випуску, колір сірий, № кузова НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2 , зареєстрований за власником (комітентом за договором комісії) транспортного засобу 23.08.2016 року за ціною не нижче узгодженої сторонами.

24.04.2018 року між ТОВ «Ваше Авто», який є комісіонером та діє на підставі укладеного з власником транспортного засобу договору комісії №7304/18/002962 від 24.04.2018 року (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) укладено договір купівлі - продажу транспортного засобу MERCEDES-BENZ G 500 Універсал - В, 2011 року випуску, колір сірий, № кузова НОМЕР_1 .

Таким чином, укладенню відповідачем ТОВ «Ваше Авто» договору купівлі-продажу № 7304/18/002962 від 24.04.2018 року щодо продажу на користь ОСОБА_4 спірного автомобіля передувало укладення договору комісії № 7304/18/002962 від 24.04.2018 року, оскільки ТОВ «Ваше Авто» як сторона договору купівлі-продажу, діяло на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу (преамбула договору купівлі-продажу від 24.04.2018 року).

Згідно ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до вимог п.8 Порядку державної реєстрації, зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджених постановою КМУ від 07.09.1998 року за №1388 визначено, що державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб нотаріально посвідчена довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку: укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; договір комісії між власником транспортного засобу і суб`єктом господарювання, який за таким договором є комісіонером, та договір купівлі-продажу транспортного засобу, за яким продавцем є такий суб`єкт господарювання, які підписані від імені суб`єкта господарювання уповноваженою особою, - у разі продажу транспортних засобів суб`єктами господарювання, що здійснюють оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу.

Посилаючись на те, що особа, яка уклала договір комісії позивачу не відома, будь - яких повноважень на укладення договору комісії ОСОБА_3 ані ОСОБА_7 , ані будь - якій іншій особі не надавав, будь - які довіреності на ім`я ОСОБА_7 на вчинення правочинів ОСОБА_3 не видавалось та не підписувалось, позивач просить визнати недійсним договір комісії та договір купівлі - продажу.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно ч.ч.1,3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсність правочину визначається статтями 203, 215 ЦК України.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.ч.1,2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

В обґрунтування факту, що позивач ОСОБА_3 не уповноважував ОСОБА_7 на укладення від його імені будь-яких договорів (довіреностей) щодо автомобіля, не надавав повноваження щодо розпорядження належним йому автомобілем MERCEDES-BENZ, G 500, 2011 р.в., позивач надав повний витяг з Єдиного реєстру довіреностей (на запит особи, щодо якої вчинено нотаріальну дію) № 41057485 від 13.01.2020 (а.с.168-169 т.1) за параметрами запиту (ідентифікатор авто) - шасі НОМЕР_1 .

Позивач просить визнати недійсним, договір комісії укладений між ТОВ «Ваше Авто» та ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_3 . Однак ОСОБА_7 не залучений позивачем до участі у справі в якості відповідача.

Як пояснила представник позивача в судовому засіданні в апеляційному суді, розшуком ОСОБА_7 позивач та його представник не займалися, про місце його перебування їм невідомо.

Апеляційним судом встановлено, що позивач відповідно до нотаріальної довіреності від 23.03.2017 року зареєстрованої в реєстрі за № 317 вказаний автомобіль передав у володіння та користування ОСОБА_5 строком на один рік, тобто до 23.03.2018 року без права передоручення повноважень іншим особам.

ОСОБА_3 посилається на те, що після закінчення терміну дії довіреності автомобіль йому не було повернуто, а згодом позивачу стало відомо, що автомобіль у квітні 2018 року відчужено.

Апеляційним судом встановлено, що після закінчення терміну дії довіреності позивач не звертався до ОСОБА_5 з вимогою повернення автомобіля, договір сторонами продовжено не було.

З матеріалів справи вбачається, що про відчуження автомобіля у квітні 2018 року позивачу стало відомо 21 листопада 2019 року з відповіді Головного центру МВС.

Відповідно до ч.1 ст.196 ЦПК України для виконання завдання підготовчого провадження у кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання.

У пункті 4 частини 2 статті 197 ЦПК України визначено, що у підготовчому засіданні суд вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше.

Тобто, якщо з матеріалів справи вбачається, що склад осіб, які беруть участь у справі, має бути інший, суд з урахуванням вищенаведеного повинен вчинити дії відповідно до вимог статей 196,197,198 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що розгляд справи судом першої інстанції проведено з порушенням процесуального закону, оскільки до участі у справі не було залучено особу, яка уклала договір комісії від імені позивача, а саме ОСОБА_7 (договір комісії а.с. 144-145, т.1).

Крім того, до участі у справі не залучено ОСОБА_5 , у користуванні якого перебував спірний автомобіль та не був ним повернутий позивачу по закінченню терміну довіреності.

Отже, обставини укладення договору комісії №7304/18/002962 від 24.04.2018 року між ТОВ «Ваше Авто» та ОСОБА_3 , в особі ОСОБА_7 судом належним чином не встановлені, а висновки суду базуються на припущеннях.

Таким чином, суд не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, не встановив склад сторін у справі та дійшов передчасного висновку про визнання недійсним договору комісії, визнав недійсним договір купівлі - продажу, укладений між ТОВ «Ваше Авто» та ОСОБА_4 .

Апеляційний суд в силу Закону позбавлений можливості усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії апеляційного розгляду.

Відповідно до пунктів 1-3 частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права на його відчуження, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі.

Тлумачення зазначеної норми права дозволяє зробити висновок, що у випадку, коли майно передане власником з його волі іншій особі у володіння, а ця особа відчужила це майно за оплатним договором третій особі, не маючи на це права, відсутні підстави для витребування майна у добросовісного набувача, оскільки воно вибуло із володіння особи, якій було раніше передане у володіння власником, за, а не поза волею цієї особи (законного володільця майна).

Згідно висновку викладеного Верховним Судом у постанові від 03 травня 2018 року у справі №755/20923/14-ц відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Апеляційний суд звертає увагу, що спірний автомобіль був переданий позивачем ОСОБА_3 ОСОБА_5 у володіння та користування на підставі нотаріально посвідченої довіреності строком до 23.03.2018 року (а.с.37, т.1).

У випадку коли річ вибуває з володіння власника за його бажанням, власник сам несе ризик вибору контрагента, якому він вирішив довірити своє майно.

Представник позивача в судовому засіданні в апеляційному суді пояснила, що по закінченню дії довіреності ОСОБА_3 в усному порядку звертався до ОСОБА_5 з проханням повернути спірний автомобіль. ОСОБА_5 обіцяв повернути позивачу автомобіль одразу після закінчення його ремонту. У 2019 році ОСОБА_3 збираючись за кордон здійснив перевірку можливих штрафів на цей автомобіль та виявив, що автомобіль вже йому не належить.

Тобто, ОСОБА_3 добровільно передав свій автомобіль у користування та володіння ОСОБА_5 і навіть по закінченню дії довіреності після 23.03.2018 року на довірчій основі без укладення будь - яких договорів та довіреностей залишив спірний автомобіль у ОСОБА_5 .

За встановленими обставинами справи, між ТОВ «Ваше Авто» та ОСОБА_3 в особі ОСОБА_7 , якого начеб-то позивач не уповноважував на підписання договору комісії, укладено договір комісії, за умовами якого ОСОБА_3 доручив ТОВ «Ваше Авто» здійснити продаж спірного автомобіля. ТОВ «Ваше Авто» продало автомобіль ОСОБА_4 , який не знав і не міг знати про відсутність у продавця права на відчуження цього транспортного засобу. У подальшому вказаний автомобіль на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ 16.05.2018 року № 8046/2018/941519, було перереєстровано за ОСОБА_8 , 07.06.2018 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ 07.06.2018 року № 8046/2018/974209, за ОСОБА_9 , 30.01.2019 року на підставі договору купівлі-продажу укладеного в ТСЦ 30.01.2019 року № 8046/2019/129077 за ОСОБА_1 .

Згідно висновку викладеного у постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №742/3315/16-ц норми статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Апеляційний суд звертає увагу, що спірний автомобіль вибув з володіння власника - позивача ОСОБА_3 за його волею, що не спростовано відповідними доказами, а тому таке майно не підлягає витребуванню від добросовісного набувача на підставі віндикаційного позову.

Якщо власник неналежним чином поставився до вибору особи, якій він передав річ, у даній справі автомобіль по довіреності посвідченій нотаріально передано позивачем ОСОБА_5 у володіння та користування, він позбавляється права вимагати повернення речей від добросовісного набувача, але йому надається можливість вимагати відшкодування збитків від особи, яка не повернула річ. Власник майна ОСОБА_3 має право звернутися з відповідним позовом до особи, якій добровільно передав транспортний засіб.

Виходячи із встановлених обставин справи, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в позовних вимогах в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду належить скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 - відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 липня 2020 року - скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 грудня 2020 року.

Головуючий Рубан С.М.

Судді Заришняк Г.М.

Мараєва Н.Є.