ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року

м.Суми

Справа №579/2491/18

Номер провадження 22-ц/816/565/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

з участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - Виконавчий комітет Кролевецької міської ради Сумської області;

треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ;

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 18 грудня 2019 року в складі судді Моргуна О.В., постановлену у м. Кролевець, повне судове рішення складено 27 грудня 2019 року,

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Кролевецької міської ради, треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у якому просив: 1) визнати незаконним та скасувати: розпорядження органу приватизації від 08.09.1993 року №246 щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 ; свідоцтво про право власності на житло від 09.09.1993 року, видане органом приватизації житлово-експлуатаційною конторою м. Кролевець, зареєстроване в Конотопському БТІ в реєстрову книгу №20; реєстрацію квартири АДРЕСА_1 на праві спільної власності на ім`я ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ; 2) встановити факт належності ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на праві власності по 1/3 частині кожному квартири АДРЕСА_2 ) визнати за ним, ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивував тим, що після смерті його матері ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відкрилась спадщина, яку прийняли він та його батько ОСОБА_9 фактичним проживанням зі спадкодавцем. Він, позивач, від спадщини не відмовлявся, його батько 12.08.2004 року звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої була заведена спадкова справа №351/04. ОСОБА_4 , дочка померлої, спадщину після смерті матері не прийняла. Після смерті батька ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач та ОСОБА_4 звернулись до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Померлий ОСОБА_6 залишив заповіт на користь ОСОБА_4 01.11.2018 року нотаріус видала йому інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (спадкодавець ОСОБА_7 ) та одночасно роз`яснила, в яких частинах квартира підлягає розподілу між ним та сестрою. Однак, у нього виникли сумніви, що вказана квартира, була приватизована без його участі. На його звернення, Виконавчий комітет Кролевецької міської ради повідомив, що квартира була приватизована у 1993 році на ім`я ОСОБА_6 1/2 частка та ОСОБА_7 1/2 частка, які були зареєстровані та проживали постійно за вказаною адресою. Проте, вказана приватизація є незаконною, оскільки в період приватизації він був зареєстрований у квартирі. Жодних заяв про відмову від приватизації квартири або ж про дозвіл на її приватизацію без його участі він не надавав. Враховуючи викладене, вважає, що підлягають визнанню незаконними та скасуванню розпорядження органу приватизації щодо приватизації квартири, свідоцтво про право власності на житло та реєстрація квартири на праві спільної власності на ім`я ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Крім того, Його батьки за життя скористались наданим їм правом на безоплатне отримання у власність житла з державного житлового фонду. Вважає, що потрібно встановити факт належності батькам на праві власності по 1/3 частині кожному спірної квартири. З урахуванням 1/3 частини квартири, яку він повинен був отримати під час приватизації, та прийнятою ним у спадок 1/2 частки спадкового майна його матері, що становить 1/6 квартири, вважає, що за ним можливо визнати право власності на 1/2 частину квартири.

Також, третя особа ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до Виконавчого комітету Кролевецької міської ради, третя особа ОСОБА_10 , у якому, після уточнення, просила: 1) незаконним та скасувати розпорядження органу приватизації від 08.09.1993 року №246 щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 ; 2) визнати недійсним свідоцтво про право власності на вказану квартиру та скасувати проведену за цим свідоцтвом державну реєстрацію запису про право власності на нерухоме майно; 3) встановити факт належності ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на праві власності по 1/5 частині кожному вказаної квартири; 4) визнати за нею, ОСОБА_2 , право власності на 1/5 частину квартири.

Свої вимоги мотивувала тим, що під час приватизації спірної квартири в 1993 році вона перебувала у шлюбі з позивачем та разом з ним та їх сином була зареєстрована на даній житловій площі з 1989 року. Вона не знала про приватизацію, оскільки не мала доступу до документів і на той час не могла захистити свої права та права малолітнього сина ОСОБА_11 , якому на той час було 3 роки. Батьки чоловіка про приватизацію житла їй нічого не говорили. Після приватизації квартири у 1996 році шлюб між нею та ОСОБА_1 було розірвано, вона з сином переїхала проживати в с. Вишневе Тростянецького району Сумської області. Жодних документів, згод чи заяв ні від себе, ні від сина вона не підписувала. На момент приватизації вона була зареєстрована та понад чотири роки постійно проживала на зазначеній житловій площі, а тому мала право на приватизацію належної їй 1/5 частки у спірній квартирі. Вона, її колишній чоловік ОСОБА_1 та син не взяли участь у приватизації квартири, що є порушенням їх права на житло.

Крім того, до суду звернувся ОСОБА_3 з позовом до Виконавчого комітету Кролевецької міської ради, третя особа ОСОБА_10 , у якому просив: 1) незаконним та скасувати розпорядження органу приватизації від 08.09.1993 року №246 щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 ; 2) визнати недійсним свідоцтво про право власності на вказану квартиру та скасувати проведену за цим свідоцтвом державну реєстрацію запису про право власності на нерухоме майно; 3) встановити факт належності ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на праві власності по 1/5 частині кожному вказаної квартири; 4) визнати за ним, ОСОБА_3 , право власності на 1/5 частину квартири.

Свої вимоги мотивував тим, що на час приватизації спірної квартири він разом з батьками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , дідом та бабою ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був зареєстрований на даній житловій площі з 1990 року. На момент приватизації йому було 3 роки, захистити своє право на житло він не міг. Після приватизації квартири у 1996 році шлюб між його батьками було розірвано, він з матір`ю переїхав проживати в с. Вишневе Тростянецького району Сумської області. Жодних документів, згод чи заяв в його інтересах мати та батько не підписували. Він та його батьки не взяли участь у приватизації квартири, що є порушенням їх права на житло. На момент приватизації він був зареєстрований та понад три роки постійно проживав на зазначеній житловій площі, а тому мав право на приватизацію належної йому 1/5 частки у спірній квартирі. Він був малолітнім і дорослі члени родини не подбали про його права.

Рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 18.12.2019 року позов ОСОБА_10 , ОСОБА_5 та ОСОБА_12 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано розпорядження органу приватизації від 08.09.1993 року №246 про приватизацію квартири АДРЕСА_1 . Визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності на житло від 09.09.1993 року, видане виробничим управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Кролевецької міської Ради народних депутатів квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровану в Конотопському БТІ в реєстрову книгу № 20. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішення, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині задоволенні вимог позовів скасувати та ухвалити в цій частині нове про відмову у задоволенні цих вимог позову.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову в оскарженій частині, оскільки позивачі на момент приватизації спірної квартири у вересні 1993 року, хоча і були зареєстровані у ній, однак з травня 1993 року по лютий 1994 року у ній фактично не проживали та винаймали житло за іншою адресою. Крім того, відсутність письмової згоди ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_12 не можуть бути підставою для скасування приватизації спірної квартири, оскільки відсутність такої згоди і є підставою для не включення їх до приватизації, адже обов`язковими умовами приватизації є постійне проживання таких осіб в житлі та їх особисте звернення до органів приватизації. Вказує, що позивачами невірно обрано спосіб захисту, оскілки в ході розгляду справи не було встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не мали права приватизувати своє житло, а спірним було лише питання розміру частки в квартирі. Зазначає, що судом неправомірно відмовлено у задоволенні заявленого нею клопотання про застосування строків позовної давності, оскільки позивач ОСОБА_1 під час зняття з реєстрації у спірній квартирі у 2000 році мав доступ до будинкової книги, у якій його батьки були записані власниками квартири.

В іншій частині рішення суду не оскаржується, тому на підставі ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Вказує, що судом постановлене законне та обґрунтоване рішення на підставі встановлених судом фактичних обставин справи і доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Також, відзив на апеляційну скаргу надійшов від Виконавчого комітету Кролевецької міської ради Сумської області, у якому відповідач просить залишити без змін рішення суду, оскільки судом ухвалене рішення на підставі повного та всебічного з`ясування обставин справи, а доводи апеляційної скарги ґрунтуються лише на припущеннях та власних висновках скаржника.

В судовому засіданні ОСОБА_4 та її представник доводи скарги підтримали та просили задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 та його представник проти скарги заперечили та просили рішення суду залишити без змін.

Представник відповідача та треті особи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у листах до суду просили розглядати справу без їх участі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є сином ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , які померли ІНФОРМАЦІЯ_2 та 26.01.2018 року відповідно (т. 1 а.с. 9, 10, 12).

06.09.1993 року ОСОБА_6 , як наймач квартири АДРЕСА_1 , звернувся із письмовою заявою до керівника органу приватизації начальника Виробничого управління житлово-комунального господарства, в якій просив оформити передачу в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність квартиру, що він займає разом з членами сім`ї на умовах найму та передбачити розподіл долі власності між членами сім`ї у наступному співвідношенні: ОСОБА_6 - 1/2 частка, ОСОБА_7 - 1/2 частка. Дана заява також підписана ОСОБА_7 , як членом сім`ї наймача. До заяви додано: довідку про склад сім`ї та займані приміщення та документ, що підтверджує право на пільгу з безоплатного одержання у власність житла (т. 1 а.с. 16).

Згідно долученої до заяви довідки про склад сім`ї наймача ізольованої квартири та займані ними приміщення, виданої Виробничим управлінням житлово-комунального господарства, у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , проживають і мають право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»: ОСОБА_6 наймач, зареєстрований у квартирі ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_7 дружина, зареєстрована у квартирі ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_1 син, зареєстрований у квартирі ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_2 невістка, зареєстрована у квартирі ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_3 внук, зареєстрований у квартирі ІНФОРМАЦІЯ_7 (т. 1 а.с. 18).

Виробниче управління житлово-комунального господарства, як орган приватизації, видало розпорядження № 246 від 08.09.1993 року, яким прохання наймача вказаної квартири ОСОБА_6 задоволено та передано квартиру в приватну спільну (сумісну або часткову) власність (т. 1 а.с. 21).

Відповідальною особою було здійснено розрахунок площі квартири, що безоплатно приватизується, сума житлових чеків, яка підлягає видачі мешканцям становить 2100 крб. (а.с.19).

Згідно розрахунку погашення вартості квартири АДРЕСА_1 вартість квартири становить 23900 крб, з житлових чеків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зняти по 10950. Належні ОСОБА_6 суми житлового чеку в розмірі 10950 та ОСОБА_7 суми житлового чеку в розмірі 10950 приватизаційними платіжними дорученнями від 10.09.1993 року були переказані на рахунок позабюджетного фонду приватизації Кролевецької міської Ради народних депутатів (т. 1 а.с. 20, 22, 23).

Відповідно до вищевказаного розпорядження № 246 від 08.09.1993 року Виробничим управлінням житлово-комунального господарства м. Кролевець 09.09.1993 року було видано свідоцтво про право власності на житло, на підставі якого квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 47,8 кв. м, належить на праві приватної спільної власності ОСОБА_6 та членам його сім`ї ОСОБА_7 - по 1/2 частці кожному. Квартира зареєстрована в Конотопському БТІ в реєстрову книгу № 20 (т. 1 а.с. 17).

У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , відомості відсутні, що вбачається з інформаційної довідки №143723846 від 02.11.2018 року (т. 1 а.с. 13).

Станом на час подачі заяви та видачу розпорядження про приватизацію спірної квартира приватизація здійснювалась у відповідності до Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» та положень наказу Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року № 56 «Про затвердження Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян».

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції чинній на час приватизації спірної квартири, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку)

Згідно з пунктом 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, в редакції чинній на час приватизації спірної квартири, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Отже, виходячи з норм законодавства, яке регламентує приватизацію державного житлового фонду, вбачається, що участь у приватизації займаного державного (комунального) житла на підставі договору найму приймають наймач та члени його сім`ї, тобто всі зареєстровані в цьому житловому приміщенні особи.

Законодавством України відмова від участі у приватизації житла осіб зареєстрованих у житловому приміщенні не передбачена, крім виключних випадків. Відповідно, згоду на участь у приватизації надають всі повнолітні члени сім`ї, а представниками дітей виступають їх батьки.

Відповідно до ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Таким чином, однією з основних умов для здійснення приватизації житла є обов`язкова письмова згода всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, яка оформляється спільною заявою, а тимчасово відсутні дають письмове підтвердження.

У випадку коли хтось з членів сім`ї, який має право користування жилим приміщенням, не дає письмової згоди на приватизацію житла, яке підлягає передачі у спільну сумісну власність, а також за наявності розбіжностей між повнолітніми членами сім`ї щодо уповноваженої особи (уповноваженого наймача), таке жиле приміщення не може бути приватизовано.

Наслідком порушення вимог ч. 2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» може бути визнання приватизації недійсною.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання незаконними та скасування розпорядження уповноваженого органу щодо приватизації спірної квартири, а також свідоцтва про право власності на житло, так як під час приватизації вказаної квартири були порушені вищевказані норми законодавства, яке регламентує приватизацію державного житлового фонду, а саме така приватизація відбулася без письмової згоди всіх повнолітніх членів сім`ї наймача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які на момент приватизації проживали та були зареєстровані у спірній квартирі.

Посилання в апеляційній скарзі на фактичне не проживання сім`ї позивача ОСОБА_1 у спірній квартирі на момент її приватизації не заслуговують на увагу, оскільки, в порушення вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, не підтвердженні належними доказами та доводи в цій частині скарги зводяться до переоцінки судом доказів, що були предметом дослідження у суді із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги щодо застосування строків позовної давності, про що скаржником в суді першої інстанції було зроблено відповідну заяву, також не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до положень ч. 3 ст. 267 ЦК України, ст. 48 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, тобто відповідача, а у даній цивільній справі ОСОБА_13 має процесуальний статус третьої особи та не є стороною заявленого спору.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи в оскарженій частині.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 18 грудня 2019 року в оскарженій частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 16 березня 2020 року.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко