КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/97/2020 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Олег Іванович, ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Лазоренко Лідія Євгенівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Криворучко Віктор Петрович, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним,

в с т а н о в и в:

У грудні 2015 року ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 11 червня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щуром О. І., зареєстрований в реєстрі за № 464.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що 23 листопада 2006 року ОСОБА_7 придбала квартиру АДРЕСА_1 . 14 травня 2015 року, з метою отримання допомоги у підготовці документів, необхідних для перепланування вказаної квартири, ОСОБА_7 видала довіреність на ім`я ОСОБА_4 , посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шандибою Л. І. 11 червня 2015 року ОСОБА_4 , діючи на підставі вищезазначеної довіреності, уклав із ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири, який було посвідчено приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щуром О. І. Після укладення даного правочину, ОСОБА_4 повідомив позивача про те, що договір підписано внаслідок тривалого психологічного тиску з боку ОСОБА_3 . Зокрема, останній неодноразово стверджував, що належну позивачу квартиру хочуть привласнити його бізнес-партнери ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , а тому, для уникнення негативних наслідків для сім`ї ОСОБА_4 , він має відчужити ОСОБА_3 квартиру своєї матері ОСОБА_7 , підписавши відповідний договір купівлі-продажу. Однак, такі погрози на адресу сім`ї ОСОБА_4 були нічим іншим, як маніпуляцією групи осіб, до якої входив ОСОБА_3 , з метою отримання майна позивача. Станом на день звернення до суду Шевченківським РУ ГУ НП в м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0010270 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, а ОСОБА_7 визнано потерпілою у вказаному вище кримінальному провадженні.

Позивач вказувала, що договір купівлі-продажу квартири було підписано ОСОБА_4 із перевищенням повноважень, наданих довіреністю. В тексті довіреності зазначено: «... укладати та підписувати від мого імені всі дозволені законом правочини на умовах даного доручення, в тому числі договір купівлі- продажу квартири, договір міни, дарування, застави, договори іпотеки, поділу чи виділу частки майна, новоствореного майна, однак з обов`язковим письмовим підтвердженням даних угод довірителем». ОСОБА_2 не надавалося жодних підтверджень або будь-якого дозволу на вчинення правочинів щодо відчуження належного позивачу майна, останньою не вчинялись дії щодо виконання правочину, а також відсутні будь-які документи, котрі свідчили б про це. Приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щуром О. І. не було належним чином перевірено обсяг повноважень представника позивача. Крім того, правочин посвідчено нотаріусом з порушенням вимог закону щодо місця такого посвідчення, а в матеріалах нотаріальної справи наявні підроблені документи, а саме заява ОСОБА_4 про надання згоди, як іншого з подружжя на відчуження квартири.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2019 року позов ОСОБА_7 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур О.І., ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Лазоренко Л.Є., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Криворучко В.П., про визнання договору купівлі-продажу квартиринедійсним,задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 11 червня 2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щуром Олегом Івановичем, зареєстрований в реєстрі за № 464.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 4 499,70 грн.

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, третя особа ОСОБА_1 через представника за довіреністю - адвоката Білоуська І. В. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та їх недоведеністю, неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Як на підставу своїх вимог посилається на те, що суд першої інстанції розглянув дану справу з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності) та в порушення процесуальних норм права ухвалив рішення в загальному порядку, а не в порядку заочного провадження. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, на підставі яких суд міг встановити наявність обставин підписання договору купівлі-продажу квартири представником під психологічним тиском з боку відповідача. Суд першої інстанції зробив помилковий висновок стосовно того, що договір купівлі-продажу квартири був вчинений представником від імені позивача з перевищенням повноважень, адже з аналізу тексту довіреності вбачається, що ОСОБА_7 наділила представника, який є її сином, всім необхідним обсягом повноважень для вчинення такого правочину. Крім того, враховуючи наявність в матеріалах справи власноруч написаної розписки позивача щодо відсутності майнових претензій до відповідача, третя особа вважає, що районний суд дійшов необгрунтованого висновку про те, що позивачем не вчинялися дії на виконання правочину.

Представник вказував, що в матеріалах справи знаходяться висновки експертів, проведених в рамках досудового розслідування кримінального провадження, на яке посилається суд в оскаржуваному рішенні, та які необґрунтовано відхилені судом без надання відповідної правової оцінки. Оцінюючи належність та допустимість доказів, суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги висновок експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 28 листопада 2016 року № 8228/8229/16-32, яким, серед іншого, встановлено, що підпис та рукописний напис від імені ОСОБА_7 у нижній частині заяви від 11 червня 2015 року, реєстровий номер № 457, спеціальний бланк - НАО 178076, виконано ОСОБА_7 ; підпис та рукописний напис від імені ОСОБА_2 у нижній частині заяви від 11 червня 2015 року, реєстровий номер № 458, спеціальний бланк - НАО 178077, виконано ОСОБА_2 ; рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_2 в розписці від 18 червня 2015 року про відсутність майнових претензій, виконано ОСОБА_2 ; рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_7 в розписці від 18 червня 2015 року про відсутність майнових претензій, виконано ОСОБА_7 . Розглядаючи спір, суд не дослідив належним чином та не надав оцінки обставинам сімейних відносин позивача та третьої особи ОСОБА_2 та, як наслідок, дійшов до передчасного висновку щодо непотрібності згоди одного із подружжя на відчуження квартири за оспорюваним договором. Також, в розумінні положень частини першої статті 215 ЦК України порушення приватним нотаріусом вимог Закону України «Про нотаріат» щодо місця посвідчення договору купівлі-продажу не може бути підставою для визнання його недійсним. Сам факт звернення «не до того нотаріуса» не може розглядатися або трактуватися як порушення Закону України «Про нотаріат» та бути підставою для визнання правочину недійсним.

Окрім цього, представник зазначив, що Шевченківським районним судом м. Києва була розглянута справа № 761/26114/17 за позовом ОСОБА_2 , який є чоловіком позивача, до ОСОБА_10 за участі тих самих третіх осіб за виключенням позивача, яка була залучена третьою особою у тій справі, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. Підстави цього позову та обставини спірних правовідносин є повністю тотожними з підставами та обґрунтуванням позовних вимог що й у даній справі, виключення становить лише предмет оспорюваного договору, яким є квартира у тому ж будинку АДРЕСА_2 . За результатом розгляду тієї справи № 761/26114/17 було ухвалено заочне рішення від 19 вересня 2018 року, яким позовні вимоги були задоволені повністю. В обґрунтування вказаного рішення судом покладено ті ж самі підстави та обставини, якими керувався суд у даній справі. Втім, постановою Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 вересня 2018 року було скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року ОСОБА_1 поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду, відкрито апеляційне провадження, зупинено дію оскаржуваного рішення та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Короля Д.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення,а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Як на підставу своїх заперечень посилається на те, що зазначений спір виник з приводу нерухомого майна, що знаходиться в Шевченківському районі м. Києва, тому у суду першої інстанції були відсутні підстави для передачі справи для розгляду до суду за місцезнаходженням відповідача. Відповідачу було відомо про розгляд справи, що підтверджується процесуальними документами у справі, ним були подані заперечення проти позову, які за своєю суттю є відзивом на позовну заяву, а позивачем не висловлювалася згода на ухвалення заочного рішення, відтак були відсутні підстави для проведення такого розгляду. Твердження апеляційної скарги про те, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири був укладений представником позивача в межах наданих йому повноважень є неправомірним та спростовуються матеріалами справи. Оспорюваний правочин був укладений всупереч волі позивача та її інтересів, нею не вчинялись дії щодо виконання правочину, а також відсутні будь-які документи, котрі свідчили б про таке. Порушення приватним нотаріусом Щуром О. І. приписів частини четвертої статті 55 Закону України «Про нотаріат» є підставою для визнання такого договору недійсним за частиною першою статті 215 ЦК України. Сторонами оспорюваного договору було порушено вимоги закону України «Про нотаріат», оскільки вони звернулись за посвідченням цього договору до нотаріуса, який не мав права на таку нотаріальну дію.

Представник зазначав, що відповідно до рецензії, складеної Центром судових експертиз «Альтернатива» 9 березня 2017 року на висновок експерта № 8228/8229/16-32 від 28 листопада 2016 року, вбачається суттєве порушення експертом загальної методики почеркознавчого дослідження при дослідженні підписів та рукописних записів від імені ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , необґрунтований проміжний висновок, що потягнув за собою порушення процесу дослідження, є серйозною підставою для сумнівів у висновках експерта. Разом з тим, суд обґрунтовано не прийняв до уваги зазначені докази на підтвердження згоди чоловіка позивача на продаж квартири, оскільки така згода не була потрібна так як спірна квартира була придбана позивачем до укладення шлюбу. Позивачем не заперечувався факт написання розписки ОСОБА_3 про відсутність фінансових вимог до останнього, але як зазначала остання, видана нею розписка не стосувалась придбання відповідачем спірної квартири, що належала їй.

Що стосується посилань ОСОБА_1 на судове рішення у справі № 761/26114/17, то встановлені ним обставини не є преюдиційними, оскільки предметом спору був інший правочин, укладений між іншими сторонами. Крім того, ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження № 61-20887ск19 на постанову Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року.

Відзиви інших учасників справи на апеляційну скаргу до суду не надходили.

Ухвалою Київського апеляційногосуду від 13 січня 2020 року закінчено проведення підготовчих дій у справі та призначено її до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 5 лютого 2020 року апеляційне провадження у цивільній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 13 червня 2019 року було зупиненодо залучення до участі у справі № 761/38952/15-ц правонаступників ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В подальшому, ухвалою Київського апеляційного суду від 3 червня 2020 року апеляційне провадження поновлено, залученоправонаступника ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , - ОСОБА_2 до участі у справі № 761/38952/15-ц в якості позивача, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

ОСОБА_2 , набувши процесуального статусу позивача у справі, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін з підстав, викладених у попередньому відзиві на апеляційну скаргу. Додатково зазначив, що ОСОБА_1 пропущено строк на апеляційне оскарження судового рішення без поважних причин з огляду на можливість ознайомитися з його повним текстом згідно із заданими критеріями пошуку в Єдиному державному реєстрі судових рішень після оприлюднення 10 липня 2019 року.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Бриндак А.М. підтримала вимоги апеляційної скарги з підстав, які викладені у даній скарзі.

Відповідач ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур О.І., ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Лазоренко Л.Є., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Криворучко В.П. в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином,причини своєї неявки не повідомили.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, надіслав на електронну адресу апеляційного суду клопотання про відкладення розгляду справи через хворобу.

Оскільки вказане клопотання надійшлона електронну адресу Київського апеляційного суду в електронній формі без його скріпленняелектронним цифровим підписом позивача у відповідності до вимог частини першої статті 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» та частини першої, другої статті 6, частини першої статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», колегія суддів залишила його без розгляду на підставі частини четвертої статті 183 ЦПК України.

Представник позивача - адвокат Король Д.В. також надіслав на електронну адресу апеляційного суду клопотання, підписане електронним цифровим підписом, в якій просив відкласти судове засідання у зв`язку із перебуванням на самоізоляції після контактування з особою, яка хворіє на коронавірусну інфекцію Covid-19.

За змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Європейськийсуд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (Рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).

Відповідно до вимог частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Разом з тим частина друга вказаної статті передбачає, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тобто, процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.

Виходячи з наведеного, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання неявки представника позивача в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи, та з огляду на те, що сторона позивача належним чином повідомлена про судове засідання у справі, а до клопотання не надано будь-яких доказів на підтвердження поважності причин неявки в судове засідання, з урахуванням того, що інтереси позивача в суді апеляційної інстанції також представляла інший представник - адвокат Гера Р.Ю. і повідомлення про припинення її повноважень відсутні, ухвалила проводити розгляд справи за відсутності цього учасника справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасника справи, що з`явився в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзивівна неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі рішення не відповідає.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири, укладеного 23 листопада 2006 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_7 , остання придбала у власність двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 64,40 кв. м.

14 травня 2015 року ОСОБА_7 було видано довіреність на ім`я ОСОБА_4 , посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шандибою Л. І., зареєстровану в реєстрі за № 984.

З аналізу тексту нотаріально посвідченої довіреності вбачається, що ОСОБА_7 наділила свого представника ОСОБА_4 необхідним обсягом повноважень для вчинення оскаржуваного договору купівлі-продажу квартири, зокрема зазначила: «…уповноважую гр. України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , податковий номер - НОМЕР_1 , (паспорт НОМЕР_2 , виданий 23.03.2000 р. Старокиївським РУ ГУ МВС України в м. Києві), місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_3 , управляти і розпоряджатися з правом продажу, передачі в іпотеку, обміну на інше житло, здачі в найм (оренду), поділу чи виділу частки належною мені квартирою під номером АДРЕСА_1 , загальною площею 66,40 кв. м.».

11 червня 2015 року ОСОБА_4 , діючи на підставі вищезазначеної довіреності, уклав із ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щуром О. І., зареєстрований в реєстрі за № 464, за умовами якого ОСОБА_7 в особі свого представника передала платно у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 64,40 кв. м.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу належної ОСОБА_7 квартири укладений її представником ОСОБА_4 з перевищенням повноважень, визначених у довіреності, зокрема без обов`язкового письмового підтвердження даної угоди, а сторонами цього оспорюваного правочину та нотаріусом, який його посвідчував, не було дотримано законодавства про нотаріат щодо територіальної юрисдикції нотаріального посвідчення правочину.

Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У відповідності частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 червня 2020 року в справі № 281/129/17 (провадження № 61-14661св19) зроблено висновок по застосуванню частини першої статті 203 ЦК України та вказано, що «під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім, більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із цивільно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у цивільно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах».

Обґрунтовуючи заявлені вимоги про визнання правочину недійним, ОСОБА_7 вказувала, що договір купівлі-продажу квартири було укладено її сином - ОСОБА_4 із перевищенням повноважень, наданих йому довіреністю.

Вказане перевищення повноважень позивач, правонаступником якої є ОСОБА_2 , пов`язувала з тим, що її повірений не дотримався наявного у довіреності застереження щодо укладення та підписання від імені довірителя всіх дозволених законом правочинів на умовах даного доручення, в тому числі договору купівлі-продажу квартири, договору міни, дарування, застави, договорів іпотеки, поділу чи виділу частки майна, новоствореного майна, однак з обов`язковим письмовим підтвердженням даних угод довірителем.

Як передбачено положеннями статті 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства

Відповідно до статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до якого змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Отже, виходячи з системного аналізу наведених норм цивільного закону, законодавець не пов`язує повноваження представника вчиняти правочини від імені другої сторони, яку він представляє, з наявністю та/або відсутністю якихось додаткових підтверджень або дозволів на вчинення таких правочинів.

У нотаріально посвідченій довіреності ОСОБА_7 , виданої на ім`я ОСОБА_4 , не передбачено наявності підтвердження саме на момент вчинення та посвідчення правочину.

Крім того, саме по собі застереження «…однак з обов`язковим письмовим підтвердженням даних угод довірителем» за своїм правовим змістом не може розглядатися як передумова вчинення правочину представником, оскільки не обмежує повноваження представника вчинити такий правочин від імені довірителя, а саме: не містить ані вимоги та/або умови щодо попереднього (тобто до вчинення правочину) підтвердження такого правочину довірителем, ані конкретизації на що і яку саме згоду потрібно одержати повіреному від довірителя.

Згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 241 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

За змістом викладеного, стаття 241 ЦК України презюмує наявність у представника певного обсягу повноважень, належним чином та у встановленому порядку наданих йому особою, яку він представляє, а також встановлює випадки й умови набуття чинності правочином, вчиненим від імені довірителя його представником, коли останній перевищив обсяг наданих йому повноважень.

В суді першої інстанції ОСОБА_7 не заперечувався той факт, що вона свідомо, за власною волею вчинила вказаний правочин (довіреність), визначивши та/або наділивши ОСОБА_4 відповідними повноваженнями.

У матеріалах справи наявна копія складеної (написаної) ОСОБА_7 розписки від 18 червня 2015 року, яка надана ОСОБА_12 про те, що вона не має фінансових претензій до нього. За змістом розписки, вона написана власноручно ОСОБА_7 без будь-яких психологічних та фізичних впливів. Належних і допустимих доказів того, що дана розписка стосується інших правовідносин сторін, а саме оренди квартири, ніж тих, які випливають з договору купівлі-продажу квартири від 11 червня 2015 року, матеріали справи не містять.

Таким чином колегія суддів вважає безпідставним є висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_7 не вчинялися дії щодо виконання оспорюваного правочину, а також що відсутні будь-які документи, які б свідчили про таке.

Посилання суду на ту обставину, що укладання ОСОБА_4 договору купівлі-продажу квартири відбулося під психологічним тиском з боку відповідача та було вимушеним кроком задля захисту себе та власності сім`ї, не доведено жодними доказами у справі. При цьому факт підписання ОСОБА_4 договору на відчуження квартири та заяви про проведення повного розрахунку за ним на підставі довіреності від матері є беззаперечним.

Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги про визнанняоспорюваного правочину недійним, суд першої інстанції на вищенаведені обставини уваги не звернув та прийшов до помилкового висновку про те, що договір купівлі-продажу квартири був укладений представником первісного позивача з перевищенням наданим йому повноважень.

Колегія суддів також зазначає, що доводи ОСОБА_2 про неналежне виконання грошового зобов`язання за договором купівлі-продажу можуть лише свідчити про неналежне виконання умов такого договору, а не про його недійсність.

Крім того, обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_7 посилалася, зокрема, на те, що спірний договір, всупереч вимогам частини четвертої статті 55 Закону України «Про нотаріат», посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щуром О. І. поза межами його нотаріального округу.

Приписами статті 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема визначено: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин може бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У частині четвертій статті 55 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, яка діяла на момент посвідчення нотаріусом спірного договору) передбачено, що посвідчення правочинів щодо відчуження, іпотеки житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна, а також правочинів щодо відчуження, застави транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації, провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін відповідного правочину.

Тлумачення частини четвертої статті 55 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, яка діяла на момент посвідчення нотаріусом спірного договору) свідчить, що ця норма вимог до змісту правочину не передбачає і її недодержання само по собі не є підставою для визнання правочину недійсним.

Аналогічний правовий висновок висловлено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року у справі № 761/26114/17 (провадження № 61-20887св19) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , від 11 червня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щуром О. І., зареєстрований в реєстрі за № 459.

Зважаючи на викладене та ураховуючи, що приватний нотаріус Щур О.І. не є та не міг бути стороною спірного правочину, посилання позивача на допущені нотаріусом порушення вимог частини четвертої статті 55 Закону України «Про нотаріат» не можуть бути підставою для визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним з підстав, передбачених частиною першою статті 215 ЦК України, тоді як встановлення таких порушень може лише слугувати підставою для професійної відповідальності нотаріуса.

Щодо посилань учасників справи на наявну в матеріалах справи нотаріальну посвідчену заяву ОСОБА_2 від 11 червня 2015 року про згоду на відчуження нерухомого майна одного з подружжя - ОСОБА_7 , щодо якої проводилися почеркознавчі експертизи в межах кримінального провадження № 0010270, то слід зазначити, щоОСОБА_2 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб 27 жовтня 2007 року, актовий запис № 1386, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , видане ВРАЦС Шевченківського РУЮ м. Києва 27 жовтня 2007 року.

Одночасно, право власності на спірну квартиру було набуто ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 23 листопада 2006 року, тобто до укладення нею шлюбу з ОСОБА_2 .

За наведених обставин, а також зважаючи, що факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу вказаних осіб до укладення шлюбу не встановлений у передбаченому законом порядку, можна дійти висновку, що спірна квартира не була об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а посилання щодо підробки заяви чоловіка про згоду на продаж квартири є необґрунтованими та такими, що в даному випадку, з огляду на предмет позову та встановлені обставини справи, не підлягають дослідженню, перевірці та оцінці у даній справі.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

За правилом частин першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції повинен був неухильно додержуватися вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі, втім зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що розглядаючи вказаний позов, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та неправильно розтлумачив нормиматеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив усі наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову щодо визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі викладеного та у відповідності до вимог статті 382 ЦПК України з позивача стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені третьою особою у межах даної справи, а саме 730,80 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 червня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Олег Іванович, ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Лазоренко Лідія Євгенівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Криворучко Віктор Петрович, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 730,80 грн (сімсот тридцять гривень 80 копійок) сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній