Номер провадження: 22-ц/813/7068/20
Номер справи місцевого суду: 521/2319/20
Головуючий у першій інстанції Мирончук Н.В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Комлевої О.С.,

розглянувши в порядку письмового провадженняцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про зміну способу стягнення аліментів

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2020 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , у якому просила суд змінити спосіб стягнення аліментів, який стягується на підставі рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 28 листопада 2018 року у справі № 521/17347/18 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання неповнолітних дітей - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , шляхом зміни способу їх присудження зі стягення в твердій грошовій сумі у розмірі 50% прожиткового мінімуму, встановленого Законом України «Про державний бюджет», на стягнення у частці від доходу у розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50% від встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно і до досягнення нею повноліття, починаючи з часу звернення до суду.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про зміну способу стягнення аліментів, які стягуються на підставі наказу Малиновського районного суду міста Одеси від 28 листопада 2018 року у справі № 521/17347/18 з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , на утримання неповнолітних дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , шляхом зміни способу їх присудження зі стягення в твердій грошовій сумі у розмірі 50% прожиткового мінімуму, встановленого Законом України «Про державний бюджет», починаючи з 16.10.2018 року до досягнення повноліття, на стягнення у частці від доходу у розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50% від встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно і до досягнення нею повноліття, починаючи з часу звернення до суду, відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2020 року повністю та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах , що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя Пункт 1 частини четвертої статті 274 із змінами, внесеними згідно із Законом № 460-IX від 15.01.2020\

Даний спір підпадає під вказане визначення наведеної норми закону.

За змістом ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у шлюбі.

Рішенням суду, від 19.10.2015 року, шлюб було розірвано, після розірвання шлюбу, позивачці залишено прізвище ОСОБА_5 (а.с.9).

Від шлюбу сторони мають дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини, серії НОМЕР_2 , виданим 22.05.2007 року, актовий запис №405 (а.с.10) та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини, серії НОМЕР_3 , виданим 02.09.2010 року, актовий запис №765 (а.с.11)

Згідно судового наказу Малиновського районного суду м. Одеси, від 28.11.2018 року по справі №521/17347/18, на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_2 , було стягнуто аліменти на утримання їх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в твердій грошовій сумі розмірі 50% прожиткового мінімуму, встановленого Законом України «Про державний бюджет» до досягнення дитиною повноліття та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в твердій грошовій сумі розмірі 50% прожиткового мінімуму, встановленого Законом України «Про державний бюджет» до досягнення дитиною повноліття (а.с.13).

20.02.2019 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 аліментів на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в твердій грошовій сумі розмірі 50% прожиткового мінімуму, встановленого Законом України «Про державний бюджет», починаючи з 16.10.2018 року до досягнення дитиною повноліття та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в твердій грошовій сумі розмірі 50% прожиткового мінімуму, встановленого Законом України «Про державний бюджет», починаючи з 16.10.2018 року до досягнення дитиною повноліття (а.с.14).

08.12.2018 року позивачка зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 , після реєстрації шлюбу їй присвоєно прізвище ОСОБА_8 (а.с.16).

В 2018 році позивачка народила доньку ОСОБА_9 (а.с.12,15).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів, районний суд виходив з того, що даних про працевлаштування та загальний дохід відповідача не представлено ні позивачем, ні відповідачем. Крім того, судом зазначено, що згідно розрахунку заборгованості по аліментах, нарахування до сплати аліментів на двох дітей, здійснюється у відповідності до законодавства.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, частинами 2 та 3 статті 51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі статтями 180 та 182 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття та при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батька, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, та інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Статтею 183 СК України, законодавцем визначено розмір аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Частиною 1 та ч. 2 ст. 183 СК України, встановлено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Статтею 184 СК України, законодавцем встановлено визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі.

Так, у відповідності до ч. 3 ст. 184 СК України, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Судовим розглядом справи встановлено, що позивачка скористалась зазначеною нормою закону та, за її заявою до суду, Малиновським районним судом м. Одеси, було 28.11.2018 року видано судовий наказ по справі №521/17347/18 про стягнення з відповідача на утримання кожного з двох дітей аліментів у розмірі по 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно ксерокопії трудової книжки ОСОБА_2 , серії НОМЕР_4 , останнє місце роботи відповідача: менеджер зі збуту в ТОВ «Юмітойз», звільнений з посади 05.05.2014 року (а.с. 42).

Тобто, на час звернення до суду позивачки з зазначеним позовом, відповідач не працював та даних про те, що працює на час розгляду справи в матеріалах справи немає.

Окрім того, як встановлено матеріалами справи, позивачка у свої позовних вимогах до суду також стверджувала, що позивач не працює та не має постійного заробітку.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, оскільки даних про працевлаштування та загальний дохід відповідача позивачем до суду не надано.

У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилається на те, що будь якої іншої матеріальної допомоги, окрім аліментів, які стягуються за судовим наказом Малиновського районного суду м.Одеси від 28.11.2018 року, відповідач не надає, однак за віком та здоров`ям він є працездатною особою. На даний час, діти потребують значно більшого догляду та матеріальних коштів, у зв`язку із чим збільшується потреба у їх забезпеченні, а тому аліменти повинні бути визначені у розмірі 1/3 частини від усіх доходів відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому, апелянтом також наголошено у апеляційній скарзі, що на даний час відповідач працює неофіційно.

Разом з тим, на вказані доводи апелянта слід зазначити наступне.

Так, зміна способу стягнення аліментів (ст. 181 ч. 3 СК України) і зміна визначеного раніше розміру аліментів (ст. 192 ч. 1 СК України) є різними правовими інститутами. Водночас, ці інститути тісно пов`язані між собою. Зазвичай зміна способу стягнення аліментів тягне і зміну розміру (збільшення, зменшення) раніше обумовлених чи присуджених аліментів, зміна способу стягнення аліментів може слугувати засобом, методом зміни розміру стягуваних аліментів.

Як вбачається з матеріалів справи, саме зміну (збільшення) розміру раніше стягнутих аліментів через зміну способу їх стягнення мала на увазі ОСОБА_1 , пред`являючи позов, що розглядається. Підставами позову слугували обставини, які, на думку ОСОБА_1 , тягнуть через зміну способу стягнення аліментів із ОСОБА_2 (з твердої грошової суми на частку від доходу) збільшення розміру аліментів. Тобто, право стягувача аліментів на пред`явлення вимоги про зміну способу стягнення аліментів і збільшення розміру аліментів унаслідок такої зміни не заперечується, як таке.

Однак, вищезазначене, втім, не звільняє позивачку ОСОБА_1 від обов`язку належного обґрунтування та доказування позову, зокрема, підстав і умов, необхідних як для зміни способу стягнення аліментів, так і для збільшення їх розміру, яке не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позиція ОСОБА_1 щодо абсолютизації права на відповідне звернення до суду, яка зводиться до необхідності по суті автоматичного задоволення вимоги в разі її пред`явлення, без врахування факту виникнення спору про право та змагального цивільного процесу, без з`ясування та доказування відповідних обставин у контексті спірного питання, помилкова.

Поставивши перед судом питання про зміну способу стягнення раніше присуджених аліментів з твердої грошової суми на частку від заробітної плати (доходу) платника позивачу належало доводити передусім наявність у платника відповідного доходу як підставу для задоволення вимоги, для визначення розміру аліментів як частки відповідного доходу. Так само, зважаючи на пред`явлення позову з метою збільшення розміру стягуваних аліментів, належало доводити й інші обставини, які мають значення в такому спорі та передбачені, зокрема, ч. 1 ст. 182 СК України.

Апеляційний суд зазначає, що розпорядившись своїми цивільними та процесуальними правами на власний розсуд, позивачка ОСОБА_1 не виконала вимог закону щодо належного обґрунтування та доказування позову, який ґрунтується на недопустимих у доказуванні припущеннях.

Так, твердження позивачки про те, що на теперішній час вона знаходиться у декретній відпустці по догляду за донькою ОСОБА_9 до 3-х років, а відповідач іншої матеріальної допомоги їй не надає, не є підставою для задоволення пред`явлених вимог про зміну способу стягнення аліментів, оскільки як вірно вказав суд першої інстанції, у зазначеної доньки позивачки є батько ОСОБА_7 , з яким позивачка знаходиться у шлюбі з 08.12.2018 року та який, згідно закону, і повинен матеріально утримувати свою доньку.

Поряд із цим, апеляційний суд зазначає, що стягувач аліментів, за наявності для того підстав, не позбавлений права і в подальшому ставити питання про зміну розміру стягуваних аліментів зі зміною способу їх стягнення чи без такої зміни, а також вирішувати питання про стягнення заборгованості за аліментами чи діяти в інший передбачений законом спосіб на захист прав дітей.

Інші доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За викладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи нічим не обґрунтовані, висновків суду не спростовують, в зв`язку з чим рішення суду у відповідності до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про зміну способу стягнення аліментів залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 11.12.2020 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

О.С. Комлева