Справа № 2-2910/11
Провадження № 2/522/1118/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2020 року

Приморський районний суд м. Одеси:

під головуванням - судді Абухіна Р.Д.,

за участю секретаря судового засідання: Стогнієнко Т.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Товарна біржа «Центральна Одеська біржа», Сьома Одеська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним біржового договору купівлі-продажу нерухомого майна та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

16.09.2004 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 , за участю третьої особи - Товарної біржи «Центральна Одеська біржа», у якому просив поновити строк позовної давності; визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 12.09.1997 р. між ним та ОСОБА_4 , зареєстрований на Товарній біржі «Центральна Одеська біржа» за №3365 та визнати за ним право власності на вказану квартиру (том 1 а.с. 3-4).

Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтовував тим, що 12.09.1997 р. він і відповідачка уклали на Одеській товарній біржі «Центральна Одеська біржа» договір купівлі-продажу, відповідно до якого він купив у ОСОБА_4 вищезазначену двокімнатну квартиру за 7231 грн, вони повністю виконали угоду, проте в зв`язку із неможливістю розпорядитися цією квартирою, вказуючи на те, що відповідачка ухиляється від нотаріального оформлення договору, на підставі ст.ст.47, 227 ЦК УРСР, ст.48 Закону України «Про власність», просив про задоволення позову.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 24.09.2004 року позовні вимоги ОСОБА_3 були задоволені у повному обсязі (том 1 а.с.11-12).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , який не брав участі у справі, вважаючи себе особою щодо якої суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, оскаржив його в апеляційному порядку.

Ухвалою від 16.11.2006 р. апеляційний суд Одеської області, за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , рішення Київського районного суду м.Одеси від 24.09.2004 року скасував, справу направив на новий розгляд за підсудністю до Приморського районного суду м.Одеси (том 1 а.с.75-77).

27.12.2006 року справу було прийнято до провадження суддею Приморського районного суду м.Одеси Ільченко Н.А. (том 1 а.с.81).

07.03.2007 року ОСОБА_1 , як третя сторона, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, звернувся у цій справі з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яким просив: поновити йому строк для звернення до суду із позовною заявою про визнання договору купівлі-продажу №3365 від 12.09.1997 р., зареєстрованого на Товарній біржі «Центральна Одеська біржа», недійсним; визнати недійсним договір купівлі-продажу №3365 від 12.09.1997 р., укладений на Товарній біржі «Центральна Одеська біржа» між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ; повернути сторони у первісний стан, стягнувши з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 7231 грн; визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_2 та інших осіб не перешкоджати ОСОБА_1 та його сім`ї у праві користування частиною квартири 7/8, приміщеннями колишньої квартири АДРЕСА_2 до моменту розв`язання спору про розподіл майна між колишнім подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (том 1 а.с.173-175).

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що не надавав своєї письмової згоди на відчуження ОСОБА_2 їхнього спільного сумісного майна - квартири АДРЕСА_1 , що ця квартира до укладення спірного договору була реконструйована і переобладнана, а спірний договір оформлювався за старим технічним паспортом, що вартість квартири за цим договором його сторонами була навмисно занижена в десятки разів - до 7231 грн, що ОСОБА_3 не передавав ОСОБА_2 обумовлену грошову суму, а ОСОБА_2 , у свою чергу, не передавала у власність ОСОБА_3 спірну квартиру, що ОСОБА_3 жодного дня не мешкав у цій квартири. Крім того, як на одну з підстав для визнання недійсним спірного договору, ОСОБА_1 посилався також на відсутність його нотаріального посвідчення.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 16.03.2007 р. у відкритті провадження за вищезазначеним позовом ОСОБА_1 було відмовлено, позовну заяву повернено позивачу (том 1 а.с.165, 171).

10.10.2007 р. апеляційний суд Одеської області, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 16.03.2007 р. скасував, матеріали по заяві ОСОБА_1 направив до суду першої інстанції для вирішення відповідно до закону (том 1 а.с. 188).

У подальшому ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 23.12.2008 р. позовні заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_1 були залишені без розгляду (том 1 а.с.214).

Не погоджуючись із цією ухвалою суду, ОСОБА_3 оскаржив її в апеляційному порядку, в результаті чого 17.09.2009 року апеляційний суд Одеської області ухвалу суду від 23.12.2008 р. скасував, справу передав до суду першої інстанції для розгляду по суті (том 1 а.с.307-309).

05.05.2010 р. ОСОБА_1 , як третя сторона, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, подав позовну заяву у новій редакції, у якій просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу №3365 від 12.09.1997 р., укладений на Товарній біржі «Центральна Одеська біржа» між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , а також визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 (том 2 а.с.19-22).

Свій позов ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , у порушення ст.ст.47, 227 ЦК УРСР, не посвідчили спірний договір нотаріально у зв`язку із тим, що на момент укладення цього договору існували передбачені законом обмеження для його укладення. Так, на думку ОСОБА_1 , на момент укладення спірного договору і до 16.11.2009 р. ані він, ані ОСОБА_2 не були власниками спірної квартири, оскільки біржові договори купівлі-продажу за №5514 та №5520 від 10.11.1994 р., на підставі яких подружжя ОСОБА_5 придбало квартиру АДРЕСА_1 , також не були посвідчені нотаріально, а рішення Приморського районного суду м.Одеси від 05.11.2009 р. у справі №2-8971/09, яким ці договори було визнано дійсними, набрало законної сили лише 16.11.2009 р.

05.05.2010 року ОСОБА_1 також звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, яку 13.05.2010 р. судом було задоволено частково: накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , заборонено ОСОБА_4 та будь-яким третім особам проводити реконструкцію та будівельні роботи в квартирі АДРЕСА_1 , заборонено ОСОБА_4 та будь-яким третім особам укладати договори оренди (найму) квартири АДРЕСА_1 (том 2 а.с.37).

19.08.2010 р. апеляційний суд Одеської області вказану ухвалу суду змінив, заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнив частково: наклав арешт на квартиру АДРЕСА_1 , в іншій частині заяви ОСОБА_1 - відмовив (том 2 а.с.237-238).

26.10.2010 р. суддею Ільченко Н.А. було задоволено самовідвід (том 2 а.с.63) та справа перерозподілена судді Приморського районного суду м.Одеси Бондарю В.Я., який 8 листопада 2010 року прийняв її до свого провадження (том 2 а.с.66).

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач за первісним позовом - ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 08.10.2010 р. (том 2 а.с.76), у зв`язку із чим ухвалою суду від 16.02.2011 року провадження по справі було зупинено до залучення до участі у справі правонаступника ОСОБА_3 (том 2 а.с.85).

31.01.2013 р. судом провадження у справі було відновлено та проведена заміна позивача ОСОБА_3 на його правонаступника - ОСОБА_2 (том 2 а.с.95).

Ухвалою суду від 09.07.2013 р. виправлена описка в ухвалі суду від 31.01.2013 р. в тій частині, що позивачем по справі є ОСОБА_2 (том 2 а.с.137-138).

Цього ж дня судом винесено ухвалу про відмову у задоволені заяви ОСОБА_1 від 08.05.2013 р. про зупинення провадження у справі (том 2 а.с.130-133), а також ухвалу, якою позовні вимоги третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання недійсним біржового договору купівлі-продажу нерухомого майна та визнання права власності залишено без розгляду (том 2 а.с. 135-136).

Ухвалою суду від 09.07.2013 р. провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним, у зв`язку зі збігом у одній особі позивача та відповідача, у відповідності до ч.1 ст.606 ЦК України, закрито (том 2 а.с.140-141).

Ухвалою суду від 03.09.2013 р. заява представника ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову була задоволена: суд скасував заходи забезпечення позову у вигляді арешту квартири АДРЕСА_1 , що були вжиті ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.08.2010 р. (том 2 а.с.183).

Не погоджуючись із цією ухвалою та ухвалою суду від 09.07.2013 р. про залишення позову без розгляду, ОСОБА_1 приніс на них свої апеляційні скарги, за результатами розгляду яких апеляційний суд Одеської області ухвалами від 25.06.2014 року: ухвалу суду про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду від 09.07.2013 р. - скасував, справу направив до суду першої інстанції для розгляду по суті заявлених вимог (том 2 а.с.290-294); ухвалу суду про скасування заходів забезпечення позову від 03.09.2013 р. - скасував, в заяві ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову відмовив (том 2 а.с.295-299).

03.09.2014 р. справу прийнято до провадження суддею Приморського районного суду м.Одеси Донцовим Д.Ю. (том 3 а.с.2).

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 09.10.2014 р. позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (правонаступником якого є ОСОБА_2 ) про визнання недійсним біржового договору купівлі-продажу нерухомого майна та визнання права власності залишено без розгляду (том 3 а.с. 10-11).

Ухвалою суду від 09.10.2014 р. також було скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.08.2010 р., знято арешт з квартири АДРЕСА_1 , вилучено з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відповідний запис (том 3 а.с. 12-13).

04.02.2015 р. своїми ухвалами апеляційний суд Одеської області ухвали Приморського районного суду м.Одеси від 09.10.2014 р. про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду та про скасування заходів забезпечення позову скасував, справу направив до суду першої інстанції для продовження розгляду (том 3 а.с.57-58, 60-61).

18.03.2015 р. позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій просить суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що укладений 12.09.1997 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений на Товарній біржі «Центральна Одеська біржа»; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 28.12.2013 р., що видане ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 Сьомою Одеською державною нотаріальною конторою; визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ; поновити строк позовної давності по захисту порушеного права щодо оскарження договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що укладений 12.09.1997 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що посвідчений на Товарній біржі «Центральна Одеська біржа» (том 3 а.с.72-74).

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 09.06.2015 р., у зв`язку із повторною неявкою позивача ОСОБА_1 , позовну заяву у справі залишено без розгляду (том 3 а.с.94-95).

За апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_6 , ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04.11.2015 р. ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 09 червня 2015 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для подальшого розгляду по суті позовних вимог.

17.11.2015 року справу було прийнято до провадження суддею Приморського районного суду м.Одеси Кравчук Т.С. (том 3 а.с.124).

16.05.2016 року ОСОБА_1 уточнив свої позовні вимоги шляхом подання позовної заяви про збільшення позовних вимог, у якій просить суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що укладений 12.09.1997 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що посвідчений на Товарній біржі «Центральна Одеська біржа»; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 28.12.2013 р., що видане ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 Сьомою Одеською державною нотаріальною конторою; визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ; поновити строк позовної давності по захисту порушеного права щодо оскарження договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що укладений 12.09.1997 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що посвідчений на Товарній біржі «Центральна Одеська біржа» (том 3 а.с.138-141).

В обґрунтування свого позову ОСОБА_1 посилається на те, що 02.04.1977 року між ним та відповідачкою укладений шлюб, який було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м.Одеси від 06.01.2000 року. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 2012 року встановлений факт припинення шлюбних стосунків між подружжям ОСОБА_5 у 1996 році, який не підлягає доведенню. 04.08.1997 року ОСОБА_1 видав ОСОБА_7 довіреність, якою уповноважив її управляти та розпоряджатися усім майном з чого б воно не складалося та де б не знаходилося, у зв`язку із чим надав повноваження по укладанню будь-яких дозволених законом договорів: придбавати, продавати та інше (том 1 а.с.33). Цілком довіряючи своїй колишній дружині та перебуваючи у трудових відносинах на заводі в Російській Федерації, позивач не знав та не міг знати про те, що дружина разом із тестем використовуючи довіру здійснять дії, направлені на спричинення шкоди майновим правам ОСОБА_1 . Метою цих дій є спричинення несприятливих наслідків. 12.09.1997 року відповідачка уклала зі своїм батьком договір купівлі-продажу на Товарній біржі «Центральна Одеська біржа», при укладанні якого відповідачка використала вищевказану довіреність. На думку позивача, той факт, що відповідачка діяла зловмисно із батьком переслідуючи корисливу мету залишити у власності своєї родини (по суті своєї власності) підтверджується тим, що спірна квартира була продана по істотно заниженій вартості 7800 грн, в той час як аналогічне житло коштувало на той момент в десятки разів більше, відповідачка продовжувала бути зареєстрованою у спірній квартирі й після укладення спірного договору. Той факт, що відповідачка зловжила як представник інтересів ОСОБА_1 свідчить договір дарування квартири АДРЕСА_3 , укладений між нею і її матір`ю ІНФОРМАЦІЯ_2 . За домовленістю між колишнім подружжям, ОСОБА_2 повинна була придбати за гроші ОСОБА_1 та для ОСОБА_1 трикімнатну квартиру в Малиновському районі (Черьомушки) у м.Одесі, саме для цієї мети й була видана довіреність від 04.08.1997 р. 02.04.1998 року відповідачка уклала договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 із родиною ОСОБА_8 на Одеській товарній біржі, покупцями квартири вказані позивач та відповідачка, від імені ОСОБА_1 діяв представник за дорученням ОСОБА_9 . В Київському районному суді м.Одеси розглядається позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , родини ОСОБА_8 , Одеської товарної біржі про визнання договору купівлі-продажу від 02.04.1998 р. частково недійсним, визнання договору купівлі-продажу дійсним. Факт перебування позивача за межами країни, що на його думку, також пояснює його необізнаність, підтверджується його трудовою книжкою. Позивач також посилається на те, що внаслідок зловмисної угоди відповідачки, яка діяла від свого імені та від імені її чоловіка ОСОБА_1 , і її батька, метою яких було позбавити права власності позивача та вивезти зі спільної сумісної власності подружжя майно, виникли несприятливі наслідки для позивача позбавлення права власності на нерухомість. 28.12.2013 р. державний нотаріус Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Малиновська О.К. видала відповідачці свідоцтво про право на спадщину, з якого вбачається, що спадкодавець ОСОБА_3 склав заповіт через два місяця після укладення оскаржуваної угоди, а саме - 18 листопада 1997 року, що на думку позивача, у тому числі свідчить про те, що спірний договір був укладений внаслідок зловмисної угоди відповідачки та її батька. 18.11.1997 р. ОСОБА_3 видав довіреність на ім`я своєї доньки з правом розпоряджатися усім майном. Цієї ж дати ОСОБА_10 мати відповідачки отримала від останньої в дар квартиру АДРЕСА_3 і також видала відповідачці довіреність з правом розпоряджатися усім майном. Крім того, ОСОБА_1 обґрунтовує свій позов тим, що станом на дату укладання спірного договору предмет договору не відповідав фактичному об`єкту, який відчужувався, оскільки у 1995 році за частину спільних коштів була проведена реконструкція квартир 7 та 8, внаслідок чого квартири було об`єднано в єдину квартиру АДРЕСА_5 та загальна площа спірної квартири була збільшеною, що, на його думку, підтверджується доказами, які є в матеріалах справ: №2-5898/05 та №2-2141/10, які знаходяться у Приморському районному суді м.Одеси. Позивач також вважає, що наявність обставин щодо реконструкції спірної квартири підтверджується проектом Одеського ХИЦ «Експрес-проект», затвердженим рішенням Жовтневої Міжвідомчої комісії №22/10 від 26.10.1995 р. і Жовтневого райвиконкому м.Одеси №727 від 10.11.1995 р., рішенням Жовтневого районного суду м.Одеси від 07.05.1996 р. та ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22.10.1996 р., якими, на думку позивача, встановлено, що квартири АДРЕСА_6 АДРЕСА_1 в 1995 році були реконструйовані та фактично з 1995 року представляли собою одну квартиру. Позивач наполягає на тому, що спірний договір був укладений за старим технічним паспортом, у якому було відображено технічний стан спірної квартири, що не відповідав її дійсному технічному стану. У своєму позові ОСОБА_1 також посилається на те, що на момент укладення спірного договору, відповідачка не була власницею квартири АДРЕСА_1 , оскільки у 1994 році вона придбала частки цієї квартири у ОСОБА_11 та ОСОБА_12 також за біржовими договорами купівлі-продажу, які на момент укладення спірного договору були недійсними та які було визнано дійсними рішенням Приморського районного суду м.Одеси лише 05.11.2009 р., а тому позивач вважає, що відповідачка не мала права укладати спірний договір. Крім того, в якості обґрунтування пропуску строку позовної давності для звернення до суду із цим позовом позивач зазначає, що у 2000 році він звернувся до Жовтневого районного суду м.Одеси з позовом про визнання ряду договорів по відчуженню спільного майна подружжя недійсними. Про спірний договір дізнався у вересні 1999 року, перебуваючи у відпустці в м.Одесі при особистій зустрічі з тестем та колишньою дружиною, під час якої намагався мирним шляхом поділити подружнє майно, сам спірний договір отримав вже під час судового розгляду справи, а тому строк пропущений з поважних причин. Вважає, що не знав та не міг знати про існування оскаржуваного договору з причин перебування на заробітках. Посилаючись на ст.ст.47, 48, 57, 62, 80, 227, 386, 388 ЦК УРСР, ст.ст. 22, 23 КпШС УРСР, ст.ст.1, 15 Закону України «Про товарну біржу», позивач просить позов задовольнити.

03.10.2016 р. судом задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову: накладено арешт на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 (том 3 а.с.310).

Цього ж дня судом частково задоволено заяву позивача про витребування доказів, а саме: витребувано з Сьомої Одеської державної нотаріальної контори копію спадкової справи №304/2011, заведену щодо майна померлого ОСОБА_3 ; витребувано з Одеської міської ради скаргу на ім`я голови Одеської міської ради із додатками громадянина ОСОБА_13 , який звертався у вересні 2015 року з приводу незаконної реконструкції ОСОБА_1 квартир 7/ АДРЕСА_7 АДРЕСА_8 (том 3 а.с.312).

07.11.2016 р. та 09.11.2016 р. до суду надійшли витребувані документи з виконкому Одеської міської ради та Сьомої Одеської державної нотаріальної контори відповідно (том 4 а.с.5-30, а.с.31-91).

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 19.12.2016 р. задоволено заяву представника позивача: призначено у справі будівельну-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено питання: «яка ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 була станом на вересень 1997 року? Ціну вказати у гривнях та в еквіваленті дол.США» (том 4 а.с. 105-106).

Ухвалою суду від 24.05.2017 р. задоволено заяву представника ОСОБА_1 про виправлення описки, ухвалено вважати в ухвалі суду від 19.12.2016 р. вірною дату встановлення ринкової вартості квартири «станом на 12 вересня 1997 року», коли вказано «станом на вересень 1997 року» (том 4 а.с.107).

10.07.2018 р. від ОНДІСЕ до суду надійшов висновок судової оціночно-будівельної експертизи №17-2677 від 11.06.2018 р. (том 4 а.с.123).

У зв`язку звільненням судді ОСОБА_14 , відбувся повторний авторозподіл справи, в результаті якого справу перерозподілено судді Приморського районного суду м.Одеси Абухіну Р.Д., який прийняв її до свого провадження 13.07.2018 р.(том 4 а.с.139-140).

Не погоджуючись із позовними вимогами ОСОБА_1 , 31.08.2018 р. відповідачка ОСОБА_2 через свого представника надала до суду відзив на позовну заяву разом із доданими до нього доказами, у якому посилається на те, що у провадженні Приморського районного суду м.Одеси перебувала цивільна справа №2-5898/05 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору від 12.09.1997 р. недійсним, визнання права власності на Ѕ частину кв. АДРЕСА_1 (том 1 а.с.163-164), розглядаючи спір у цій справі суди першої та касаційної інстанції дійшли висновку про те, що продаж спірної квартири 12.09.1997 р. ОСОБА_2 було здійснено зі згоди ОСОБА_1 . Наявність згоди ОСОБА_1 свідчить про те, що він був обізнаний про всі суттєві умови спірного договору та їх погодив, у тому числі погодив ціну (вартість) квартири. Згода ОСОБА_1 на продаж відповідачкою спірної квартири була висловлена довіреністю, виданою 04.08.1997р. на ім`я відповідачки, посвідченою нотаріусом нотаріальної контори м.Братська Іркутської області (том 1 а.с.33). Укладення спірного договору його сторонами зі згоди позивача виключає наявність будь-яких порушень прав позивача цим договором, а тому, на думку відповідачки, ці права не потребують судового захисту. ОСОБА_2 також вважає, що не відповідають дійсності посилання позивача про те, що він не надавав своєї згоди на продаж спірної квартири та не знав, що 12.09.1997 р. між відповідачкою і її батьком було укладено договір купівлі-продажу цієї квартири. ОСОБА_1 не тільки знав, яка саме угода укладалася 12.09.1997 р., він на її укладання надав на свою письмову згоду, рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 26.09.2005 р. у справі №2-5898/05, залишеним без змін ухвалою Верховного суду України від 13.01.2010 р., встановлено, що сторони діяли правомірно, були дієздатні, бажаючи досягти визначеного правового результату продати і придбати квартиру, що виключає наявність між сторонами спірного правочину «злонаміреної угоди». Рішенням апеляційного суду Одеської області від 13.01.2012 р. у справі №2-3001/2011 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування від 18.11.1997 р. недійсним, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.06.2012 р., встановлені обставини щодо мети видачі ОСОБА_1 довіреності, а також встановлено, що відчуження спірної квартири відбулося внаслідок домовленості позивача із відповідачкою. Трудові відносини з Братським алюмінієвим заводом у позивача, як і у відповідачки, припинилися в 1995 році, що у тому числі встановлено рішенням апеляційного суду Одеської області від 13.01.2012 у справі №2-3001/2011. Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 16.02.2012 р. у справі №2-3030/2011 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_15 про визнання договору купівлі-продажу від 26.08.1997 р. недійсним, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06.06.2012 р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.10.2012 р., у задоволені позову ОСОБА_1 було відмовлено. При цьому договір купівлі-продажу від 26.08.1997 р. також був укладений ОСОБА_2 на товарній біржі на підставі довіреності позивача від 04.08.1997 р. і у вказаній справі ОСОБА_1 також просив визнати договір недійсним з тих підстав, що він начебто не надавав своєї згоди на його укладання та у зв`язку із відсутністю нотаріального посвідчення договору. У цивільній справі №1522/16207/2012 позивач, на підставі ст.57 ЦК УРСР, оспорював договір дарування від 18.11.1997 року, укладений від його імені ОСОБА_2 із її матір`ю ОСОБА_10 також на підставі довіреності від 04.08.1997 р., а також оспорював відповідне свідоцтво про право на спадщину. Проте, рішенням апеляційного суду Одеської області від 22.01.2013 р., залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.02.2012 р., у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено. Отже, обставини, на які посилається позивач у своєму позові неодноразово досліджувалися судами всіх рівнів у багатьох інших цивільних справах, проте суди врахували їх необґрунтованими та відмовили ОСОБА_1 у цих позовах. Крім того, відповідачка посилається на те, що складання батьком на користь своєї єдиної дочки заповіту, особливо враховуючи те, що йому окрім спірної квартири належало й інше майно, є цілком закономірним явищем та не може свідчити про наявність між ними зловмисної угоди. Позивач розпорядився належною йому разом із відповідачкою квартирою на свій розсуд та за ціною, яку вважав для себе вигідною, тому навіть якщо б ця ціна була би нижче від ринкової, це не може слугувати підставою для визнання спірного договору недійсним, тому обставина щодо ринкової вартості спірної квартири станом на 12.09.1997 р. не є такою, яка може вплинути на правильність розгляду цієї справи. Відповідачка вважає, що висновок судової експертизи від 11.06.2018 р. не може прийматися судом до уваги також з тієї підстави, що експерт встановив лише «вірогідну» ринкову вартість спірної квартири, а тому цей висновок є вельми неоднозначним. ОСОБА_2 також посилається на те, що 12.09.1997 р. продаж спірної квартири був здійснений сторонами за ціною, більш, ніж у п`ять разів вищої, аніж вони її придбали 11.10.1994 р., що, у свою чергу, спростовує посилання позивача про те, що укладаючи спірний договір відповідачка діяла всупереч інтересам позивача. За спільні грошові кошти, які були отримані ОСОБА_2 від продажу спірної квартири, за домовленістю із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 02.04.1998 р. придбала трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 загальною площею 62.80 кв.м. за ціною 10996,00 грн (за курсом НБУ дорівнювало 5394,16 долара США), що підтверджується відповідним договором. Отже, наслідком відчуження 12.09.1997 р. спірної квартири стало те, що ОСОБА_1 замість співвласника двокімнатної квартири загальною площею 47 кв.м. вартістю 3891,82 долара США, став співвласником трикімнатної квартири загальною площею 62,80 кв.м. та вартістю 5394,16 долара США. Відповідачка набула право власності на спірну квартиру на підставі біржових договорів купівлі-продажу, укладених 10.11.1994 р. між нею та продавцями ОСОБА_16 та ОСОБА_17 . На підставі цих договорів за відповідачкою було зареєстроване право власності на спірну квартири в ОМБТІ. Оскільки квартира, яка є предметом спірного договору, була оформлена на ім`я відповідачки, саме вона, а не ОСОБА_1 , 12.09.1997 р. виступала у якості її продавця. ОСОБА_1 не був стороною цього договору, а лише надав на його укладання свою письмову згоду, яка була висловлена у формі довіреності від 04.08.1997 р. Отже, укладаючи спірний договір, ОСОБА_2 діяла від свого імені, а не як представник ОСОБА_1 , що у свою чергу виключає можливість визнання цього договору недійсним за ст.57 ЦК УРСР (внаслідок зловмисної згоди представника однієї сторони із іншою). У свій позов про поділ сумісного майна подружжя та стягнення грошових коштів, який розглядався в Малиновському районному суді м.Одеси у справі №521/2-3752/11, ОСОБА_1 спірну квартиру у перелік загальноподружнього майна не включив та не просив її поділити, оскільки погодився із тим, що ця квартира перестала бути їх спільним із відповідачкою майном унаслідок укладення договору від 12.09.1997 р. Рішення Жовтневого районного суду м.Одеси від 07.05.1996 р. не є таким, яким можуть встановлюватися обставини щодо наявності або відсутності проведення реконструкції та переобладнання у квартирі АДРЕСА_1 , оскільки цим рішенням був розглянутий позов ОСОБА_13 до відповідачки про стягнення збитків, спричинених залиттям квартири, а в такій категорії справ вищенаведені обставини суд не повинен з`ясовувати та відповідно не з`ясовував. Листом КП «БТІ» ОМР від 02.06.2016 р. та технічним паспортом спірної квартири від 06.08.1997 р. підтверджується те, що перед укладення спірного договору остання технічна інвентаризація кв. АДРЕСА_1 була проведена 06.08.1997 р. та ніяких змін, у тому числі реконструкції, перепланування та переобладнання, при цьому виявлено не було. Твердження позивача про проведення у спірній квартири реконструкції також спростовуються технічними паспортами, довідками-характеристиками, експлікаціями внутрішніх площ до плану житлового будинку, витребуваними ухвалою Малиновського районного суду від 30.03.2016 р. у справі №2-3752/11 з КП «БТІ» ОМР (том 3 а.с.245-282). На момент укладання спірного договору, ОМТБІ було єдиною установою, уповноваженою здійснювати технічну інвентаризацію об`єктів нерухомості, а тому саме зазначені вище документи є допустимими доказами у справі. Рішенням Малиновського суду м.Одеси від 14.11.2016 р. у справі №521/2-3752/11 судом був встановлений факт відсутності у 1995-1996 роках реконструкції квартир АДРЕСА_6 АДРЕСА_1 . З цього рішення суду також вбачається, що у своєму позові у справі №521/2-3752/11 ОСОБА_1 наполягав на тому, що реконструкція спірної квартири відбулася у 1995-1996 роках за його особисті кошти, які начебто були ним передані ОСОБА_2 24.04.1997 р., що само по собі виключає наявність обставин щодо проведення реконструкції спірної квартири у 1995-1996 роках. Спірна квартира, як на момент укладання спірного договору, так і після цього була окремою та ізольованою, доказом чого є технічний паспорт квартири, складений КП «БТІ» ОМР 13.02.1998 р. ОСОБА_1 у справі №2-5898/05 вже посилався на те, що спірна квартира на момент її відчуження у 1997 році не була окремою. Це вбачається із описової частини рішення Приморського районного суду м.Одесі від 26.09.2005 р. (том 1 а.с.163). Однак, ці твердження суд не врахував підставними та у задоволенні позову відмовив. Позивач посилається на такі докази, як матеріали справи №2-5898/05 та №2-2141/10 Приморського районного суду м.Одеси, проте матеріали судових справ не є доказами у розумінні ст.76 ЦПК України, до того ж вони відсутні у матеріалах цієї справи, а тому посилання на них позивачем є безпідставним. Необґрунтованими є посилання в позові й на ту обставину, що на момент укладення спірного правочину у ОСОБА_2 не було права власності на спірну квартиру. На момент укладення договорів від 10.11.1994 р., інститут нікчемного правочину ще не існував (не був відомий ЦК УРСР), тому недійсність будь-якої угоди необхідно було встановлювати в судовому порядку, у протилежному випадку така угода вважалася дійсною. Крім того, укладення договору-купівлі-продажу квартири на товарній біржі та його подальша реєстрація в ОМБТІ та РОН без його нотаріального посвідчення в повній мірі відповідало чинному на момент укладення спірного договору законодавству, у тому числі ст.ст.128, 153 ЦК УРСР, ст.15 Закону України «Про товарну біржу». Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 05.11.2009 р. у справі №2-8971/2009 договори купівлі-продажу часток спірної квартири від 10.11.1994 р. визнано дійсними, а тому за аналогією закону (ст.59 ЦК УРСР) вони є дійсними з моменту їх укладення. Відповідачка вважає, що якщо виходити із хибної позиції ОСОБА_1 про те, що вона та позивач не були власниками спірної квартири на момент її відчуження ОСОБА_3 , тоді ОСОБА_1 тим більше не є особою, права якої може бути порушено спірним договором, оскільки у такому разі права власності на спірну квартиру позивач так і не набув, адже на момент постановлення судом рішення від 05.11.2009 р. у справі №2-8971/2009 шлюб між позивачем та відповідачкою вже було розірвано, а тому до позивача не могло перейти право власності на майно, власницею якого відповідачка стала після розірвання шлюбу із ОСОБА_1 . Відповідачка також посилається на те, що у позові ОСОБА_1 не зазначив чим саме відсутність нотаріального посвідчення спірного договору та невідповідність предмету договору об`єкту, що відчужувався, порушує його права, оскільки суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників цивільних правовідносин. Враховуючи вищенаведене, ОСОБА_2 просила у позові ОСОБА_1 відмовити (том 4 а.с.155-166).

31.08.2018 р. представником відповідачки також було подано до суду заяву про застосування строків позовної давності (том 4 а.с.193-194).

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові.

Представник відповідачки в судовому засіданні просила у задоволені позову відмовити, у зв`язку з його необґрунтованістю.

Суд, ознайомившись з матеріалами справи, дослідивши надані докази, вислухавши пояснення сторін по справі та їхніх представників, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд вважає встановленими такі факти та відповідні ним правовідносини.

2 квітня 1977 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, після укладення якого остання змінила прізвище на « ОСОБА_5 », про що Іллічівським ЗАГС м.Одеси в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за №278 (том 4 а.с.48).

Відповідно до договорів купівлі-продажу нерухомого майна за №№5514, 5520, 10 листопада 1994 року відповідачка придбала 537/1000 та 463/1000 частин двокімнатної квартири АДРЕСА_1 у ОСОБА_17 та ОСОБА_16 , що підтверджується відповідними договорами. Зазначені договори були зареєстровані на Одеській товарній біржі (том 1 а.с.25, том 4 а.с.а.с.167-168, 169-170).

На підставі цих договорів 14.11.1994 г. ОСОБА_4 зареєструвала своє право власності на спірну квартиру в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації.

Продаж цієї квартири за договорами №№5514, 5520 від 10.11.1994 р. було здійснено за ціною 30 000 000 крб. за кожну із вищевказаних її частин, а загалом за всю квартиру -60 000 000 крб.

Згідно листа Національного банку України за №40-0006/42548 від 06.08.2018 р., офіційний курс українського карбованця до долара США, встановлений НБУ, 10.11.1994 р. становив 79800,00 українських карбованців за один долар США (том 4 а.с.171).

Таким чином, 10.11.1994 р. ОСОБА_2 придбала спірну квартиру за ціною 60 000 000 крб., що було еквівалентно 751,88 доларам США.

Згідно положень ст.ст.47, 227 ЦК УРСР, який діяв на момент укладення договорів від 10.11.1994 р., угоди щодо відчуження нерухомого майна підлягали обов`язковому нотаріальному посвідченню. Недодержання нотаріальної форми тягло за собою недійсність угоди.

При цьому, у відповідності до ст.15 Закону України «Про товарні біржі», в редакції, яка діяла на момент укладення договорів від 10.11.1994 р., угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Угода вважалася укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Оскільки на момент укладення вищевказаних договорів, інститут нікчемного правочину ще не існував, недійсність будь-якої угоди необхідно було встановлювати в судовому порядку, у протилежному випадку угода вважалася дійсною.

Судом встановлено, що відповідних рішень щодо недійсності договорів купівлі-продажу від 10.11.1994 р. судами не приймалося, тому правових підстав вважати, що на момент укладання спірного правочину договори купівлі-продажу від 10.11.1994 р. були недійсними, немає.

Більш того, суд приймає до уваги ту обставину, що рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 05.11.2009 р. у справі №2-8971/09 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , за участю третіх осіб Одеської товарної біржи, ОСОБА_1 , про визнання угод дійсними та за позовом ОСОБА_1 із аналогічними вимогами, договори купівлі-продажу за №№5514, 5520 від 10.11.1994 року 537/1000 та 463/1000 частин квартири АДРЕСА_1 визнано дійсними (том 2 а.с.31).

Цивільний Кодекс УРСР не визначав моменту дійсності угоди у разі визнання її дійсною у судовому порядку (ст.47 ЦК УРСР).

Згідно ч.9 ст.10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

За таких обставин, суд приходить до висновку, що за аналогією закону (ст.59 ЦК УРСР), угода, визнана судом дійсною, є дійсною з моменту її укладання.

Отже, договори купівлі-продажу спірної квартири від 10.11.1994 р. є дійсними з моменту їх укладання.

Відповідно до ч.1 ст.22 КпШС України, який діяв на момент укладення відповідачкою цих договорів, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Таким чином, право власності на 537/1000 та 463/1000 частин квартири АДРЕСА_1 у подружжя ОСОБА_5 виникло не з моменту набрання законної сили рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05.11.2009 року, як помилково вважає позивач, а з моменту укладення вказаних біржових угод і відповідно передачі покупцю спірної квартири (ст.128 ЦК УРСР).

Згідно ст.23 КпШС України, який діяв на момент укладення спірного договору, майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

4 серпня 1997 року нотаріусом Братського нотаріального округу Іркутської області Закусіловим О.М. посвідчено довіреність, якою ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_18 (після розірвання шлюбу ОСОБА_19 ) управляти і розпоряджатися всім його майном, з чого б воно не складалося і де б воно не заходилося, у відповідності з цим укладати всі дозволені законом угоди, зокрема: купувати, продавати, дарувати, приймати в дар, міняти, закладати і приймати в заставу будівлі й інше майно, визначати у всіх випадках суми, строки і інші умови на свій розсуд, проводити розрахунки по укладеним угодам, приймати спадщини чи відмовлятися від них, отримувати належне йому майно, гроші, цінні папери, а також документи від всіх осіб, установ, підприємств, організацій, в тому числі банків, пошти, телеграфу з усіх підстав, розпоряджатися рахунками в банках, отримувати поштову, телеграфну, цінну і всякого роду кореспонденцію в посилках, вести від його імені справи у всіх державних установах, організаціях і підприємствах, цивільні та кримінальні справи у всіх судових установах з усіма правами, які надані законом позивачу, відповідачу, третій особі і потерпілому, в тому числі з правом закінчення справи миром, визнання чи відмови повністю чи частково від позовних вимог, зміни предмета позову, оскарження рішення суду, отримання виконавчого листа, з правом отримання майна та грошей, розписуватися за нього і вчиняти всі дії, пов`язані з виконанням цього доручення (том 1 а.с. 33, том 3 а.с.202 зворот).

Вказана довіреність була видана строком на три роки, повноваження по ній могли бути передані іншим особам. В довіреності зазначено, що вона підписана ОСОБА_1 в присутності нотаріуса після прочитання тексту довіреності вголос, що особа, яка підписала довіреність встановлена, її дієздатність перевірена. Посвідчення довіреності зареєстровано в реєстрі за №2-2920.

26.08.1997 р. ОСОБА_18 (після розірвання шлюбу ОСОБА_19 ) продала, а ОСОБА_15 купив 293/1000 частин квартири АДРЕСА_9 , про що між ними був укладений відповідний договір, зареєстрований на Товарній біржі «Центральна Одеська біржа», що вбачається із рішення Приморського районного суду м.Одеси від 16.02.2012 р. у справі №2-3030/11 (том 3 а.с.286-288), залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06.06.2012 р. (том 3 а.с.289-291) та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справвід 19.10.2012 р. (том 3 а.с.292-293), яким ОСОБА_1 у позові про визнання недійсним цього договору було відмовлено.

Як встановлено вищенаведеними судовими рішеннями, біржовий договір купівлі-продажу від 26.08.1997 р. було укладено відповідачкою зі згоди ОСОБА_1 , яка була висловлена ним довіреністю від 04.08.1997 р.

12 вересня 1997 року на підставі договору купівлі-продажу за №3365 ОСОБА_18 (після розірвання шлюбу ОСОБА_20 продала, а ОСОБА_3 купив квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 47,0 кв.м. Договір зареєстрований на Товарній біржі «Центральна Одеська біржа» в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за №3365 (том 1 а.с.5, том 4 а.с.77-78).

На підставі вказаного договору 01.12.1997 року ОСОБА_3 зареєстрував своє право власності на спірну квартиру в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості.

Продаж спірної квартири за договором №3365 від 12.09.1997 р. було здійснено за ціною 7231 грн, що, відповідно до листа Національного банку України за №40-0006/42548 від 06.08.2018 р., було еквівалентно 3891,82 доларам США.

Таким чином, 10 листопада 1994 року сторони придбали спірну квартиру за ціною, що була еквівалентною 751,88 доларам США, а 12 вересня 1997 року ця квартира була продана за ціною, еквівалентною 3891,82 доларам США.

Відповідно до листа Товарної біржі «Центральна Одеська біржа» від 06.06.2001 р., при оформленні спірного договору замість письмової згоди ОСОБА_1 на продаж квартири АДРЕСА_1 використовувалася довіреність, копію якої було додано до цього листа (том 1 а.с.32, том 3 а.с.174).

18.11.1997 року ОСОБА_3 склав заповіт, яким все його майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що на день смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право, заповідав ОСОБА_18 (після розірвання шлюбу ОСОБА_19 ). Заповіт посвідчено державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Селезньовою Г.М. та зареєстровано в реєстрі за №12/2801(том 2 а.с.92, том 4 а.с.42 зворот).

ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_3 , що не заперечується сторонами та підтверджується свідоцтвом про її народження від 21.04.1998 р., виданим повторно Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневої райадміністрації виконкому Одеської міськради (том 2 а.с.77, том 4 а.с.61).

02.04.1998 року ОСОБА_18 (після розірвання шлюбу ОСОБА_19 ) та ОСОБА_9 , який діяв від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності від 13.12.1997 р., купили, а ОСОБА_21 , ОСОБА_22 і ОСОБА_23 продали трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 62,80 кв.м. (том 3 а.с.169, том 4 а.с.172-173).

Вказана квартира була придбана 02.04.1998 року за ціною 10996,00 грн, що за курсом НБУ було еквівалентно 5394,16 доларам США (лист НБУ від 06.08.2018 р.). Право власності на цю квартиру зареєстровано в ОМБТІ та РОН за позивачем та відповідачкою в рівних частках 08.04.1998 р.

28 жовтня 1999 року нотаріусом Братського нотаріального округу Іркутської області Закусіловим О.М. надіслано ОСОБА_18 (після розірвання шлюбу ОСОБА_19 ) лист про скасування 28.10.1999 р. ОСОБА_1 посвідченої 04.08.1997 р. генеральної довіреності на ім`я ОСОБА_18 , виданої на розпорядження всім його майном, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося (том 3 а.с.202).

15 грудня 1999 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м.Одеси (зараз Приморський районний суд м.Одеси) із позовом до ОСОБА_18 (після розірвання шлюбу - ОСОБА_19 ) про поділ спільного майна подружжя, який під час розгляду справи був неодноразово уточнений, що вбачається із рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 14.11.2016 р. у справі №521/2-3752/11 (том 4 а.с.174-182), залишеного без змін постановою апеляційного суду Одеської області від 21.08.2018 р.(том 4 а.с.198-199).

16.07.2019 р. Одеський апеляційний суд рішення Малиновського суду м.Одеси від 14.11.2016 р. у справі №521/2-3752/11 змінив, виключивши з його мотивувальної частини висновок суду про припинення між сторонами з 1996 року подружніх відносин з посиланням на встановлення цієї обставини рішенням апеляційного суду Одеської області від 13.01.2012 р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_3 та визнання права власності на Ѕ частинку квартири (том 5 а.с.10-11).

18.07.2019 р. Одеський апеляційний суд у справі №521/2-3752/11 виніс додаткову постанову (додаткове рішення), якою змінив також постанову апеляційного суду Одеської області від 21.08.2018 р. шляхом виключення з мотивувальної частини висновки суду про припинення між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подружніх відносин з 1996 року з посиланням на встановлення цієї обставини рішенням апеляційного суду Одеської області від 13.01.2012 р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_3 та визнання права власності на Ѕ частинку квартири (том 5 а.с.12).

Відповідно до акту, який було складено у 2006 році мешканцями будинку АДРЕСА_8 , після відчуження спірної квартири, а саме: з зими 1997 року до кінця весни 2001 року в квартирах АДРЕСА_6 та АДРЕСА_1 ОСОБА_1 не мешкав (том 3 а.с. 180).

У спірну квартиру шляхом зламу вхідних дверей позивач вселився 29.04.2001 р., що підтверджується актом огляду та опису майна, складеним позивачем 29.04.2001 р.(том 3 а.с.301) та рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 30.03.2017 р. у справі №2-1741/11(том 4 а.с. 186-188), залишеним без змін постановою апеляційного суду Одеської області від 20.12.2018 р. (том 4 а.с.218-222), яким ОСОБА_1 та членів його родини було виселено із спірної квартири без надання їм іншого жилого приміщення.

27.06.2001 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_18 розірвано, після чого остання змінила прізвище на « ОСОБА_19 », про що в Книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу Відділом реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції м.Одеси зроблено запис за №502 (том 1 а.с.7, том 4 а.с.48 зворот).

У червні 2001 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_7 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 12.09.1997 р. недійсним, визнання права власності на Ѕ частину цієї квартири, що вбачається з ухвали Верховного суду України від 13.01.2010 р. у справі №2-5898/05 (том 2 а.с.10-12) та його позовної заяви від 01.06.2001 р.(том 4 а.с. 189).

Зазначений позов ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що спірний договір укладений з порушенням вимог закону, оскільки він ніколи не надав згоди на відчуження спірної квартири, при укладанні договору був використаний старий технічний паспорт та не враховано, що здійснено самовільне переобладнання квартири, яка перестала бути окремою, ізольованою, стверджував, що ОСОБА_3 діяв при укладенні договору недобросовісно, знав про те, що родина его доньки та позивача розпалася, питання про поділ сумісного майна не вирішено, що спірний договір укладався з єдиною метою приховати майно від поділу та, посилаючись на ст.48 ЦК УРСР, просив його позов задовольнити.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 26 вересня 2005 у справі №2-5898/05, у задоволенні вказаного позову ОСОБА_1 , з підстав його необґрунтованості, відмовлено (том 1 а.с.15-16, том а.с.3 172-173).

Відмовляючи цим рішенням у позові, суд встановив, що при укладанні спірного договору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не було порушено вимог закону, тому що вони діяли правомірно, були дієздатні, бажаючи досягти визначеного правового результату - продати і придбати квартиру, що всі умови, передбачені спірним договором купівлі-продажу прийняти майно та сплатити за нього ОСОБА_3 виконав.

Ухвалою Верховного суду України від 13.01.2010 р. зазначене рішення суду залишено без змін (том 2 а.с.10-12).

При цьому, залишаючи рішення Приморського районного суду м.Одеси від 26.09.2005 р. у справі №2-5898/05 без змін, Верховний суд України дійшов висновку, що відчуження ОСОБА_2 12.09.1997 р. спірної квартири було вчинено зі згоди ОСОБА_1 , оскільки воно було вчинено у межах повноважень, визначених довіреністю, виданою ОСОБА_1 04.08.1997 р.

У відповідності до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, суд вважає обставини, які встановлені рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 26 вересня 2005 та ухвалою Верховного суду України від 13.01.2010 р. у справі №2-5898/05 такими,що не потребують доказуванню у цій справі, а саме, що договір купівлі-продажу від 12.09.1997 р. укладався відповідачкою зі згоди позивача, яка була висловлена ним довіреністю від 04.08.1997р., а також що, укладаючий цей договір відповідачка та ОСОБА_3 діяли правомірно, бажаючи досягти визначеного правового результату - продати і придбати квартиру, що всі умови, передбачені спірним договором прийняти майно та сплатити за нього ОСОБА_3 виконав.

Отже, суд приходить до висновку, що наявність згоди ОСОБА_1 на укладання спірного договору свідчить про те, що він був обізнаний про всі суттєві його умови та їх погодив, у тому числі погодив ціну (вартість) квартири, тобто позивач надав свою згоду на укладення договору саме із тими умовами? які містить спірний договір, у тому числі умовою щодо ціни (вартості) спірної квартири.

Однією із найважливіших загальних засад цивільного законодавства є принцип свободи договору, який полягає у тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента й визначенні умов договору, у виявленні волі на вступ у договірні відносини, у виборі форми договору.

Скориставшись цим принципом? позивач разом із відповідачкою вирішили відчужити належну їм спірну квартиру, у зв`язку із чим на свій розсуд визначили умови спірного договору, у тому числі його ціну.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

У відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Позивач як на підставу своїх вимог посилається на те, що спірна квартира була продана ОСОБА_3 по істотно зниженій ціні, що, на думку позивача, свідчить про наявність між відповідачкою та її батьком зловмисної домовленості, проте при цьому, позивач не зазначає та в матеріалах справи немає відомостей про те, яку саме ціну спірної квартири, надаючи відповідачці свою згоду на її відчуження, позивач погодив.

За відсутності таких відомостей у матеріалах справи та самому позові, доводи позивача про наявність зловмисної домовленості між сторонами спірного договору, яка полягає у заниженні ціни спірної квартири, є безпідставними.

Крім того, позивач не надав та матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів того, що спірна квартира була відчужена ОСОБА_2 за ціною, суттєво нижчою за ринкову.

Висновком Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз за №17-2677 від 11.06.2018 р. вищенаведена обставина не підтверджується, оскільки висновки судового експерта не відповідають дослідницькій частині висновку: при використанні об`єктів порівняння судовим експертом не зазначається джерела їх походження, а саме номери та дати випуску відповідних друкованих видань, більш того, судовим експертом не надано чіткої відповіді на поставлене запитання щодо ринкової вартості квартири АДРЕСА_1 станом на 12.09.1997 р., а визначено лише її «вірогідну» ринкову вартість, що, в свою чергу, позбавляє суд можливості встановити наявність тієї обставини, на яку посилається позивач.

Згідно ст.110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

За таких обставин, суд вважає доводи позивача про те, що укладання спірного договору не відповідало його внутрішній волі та є наслідком зловживання відповідачкою його довірою, безпідставними.

Суд також критично ставиться до посилань позивача відносно того, що він не знав та не міг знати про те, що його дружина разом с тестем вчинять дії, направлені на спричинення шкоди його майновим інтересам, метою яких, на думку позивача, було позбавити його права власності на спірне майно та вивезти це майно зі спільної сумісної власності подружжя, внаслідок чого виникли несприятливі для позивача наслідки позбавлення права власності на нерухомість.

Так, відповідно до ст.224 ЦК УРСР у редакції, що діяла на момент укладення спірного договору, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, укладення договору-купівлі продажу будь-якого майна завжди є юридичним фактом припинення права власності на це майно у продавця та відповідно набуття цього права у покупця.

Враховуючи ту обставину, що позивач надав свою згоду на відчуження спірної квартири, тобто на припинення його права власності на цю квартиру та виникнення цього права у іншої особи її покупця, посилання позивача на те, що відповідачкою його було цього права позбавлено, є безпідставним та протирічить наявним матеріалам справи.

Крім того, матеріалами справи підтверджується та обставина, що 02.04.1998 р. ОСОБА_1 став власником Ѕ частини квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 60,80 кв.м., вартістю 10996,00 грн, що за курсом НБУ дорівнювало 5394,16 долара США.

Доказів, якими би підтверджувалося те, що квартира АДРЕСА_4 була придбана за інші грошові кошти, ніж ті, які ОСОБА_2 отримала від продажу спірної квартири, матеріали справи не містять.

Доводи позивача відносно того, що квартира АДРЕСА_4 02.04.1998 року була придбана за його особисті кошти, а не за спільні із ОСОБА_2 кошти спростовуються наявними у матеріалах справи судовими рішеннями, якими встановлені факти, що в силу ч.4 ст.82 ЦПК України, не підлягають доведенню, а саме: рішенням Київського районного суду м.Одеси від 20.11.2018 р. у справі №520/240/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_24 , за участю третіх осіб Одеської товарної біржі та ОСОБА_9 , про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , визнання договору купівлі-продажу від 02.04.1998 р. дійсним (том 5 а.с. 13-14) та постановою Одеського апеляційного суду від 27.08.2019 р. у цій же справі (том 5 а.с.15-19).

Крім того, із вищенаведених судових рішень вбачається, що заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 04.09.2013 р. по справі №2-3752/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл сумісного майна подружжя, квартиру АДРЕСА_4 було визнано спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у зв`язку із чим це майно було розподіллено між ними у рівних частках.

За таких обставин, наслідком відчуження 12.09.1997 р. спірної квартири стало те, що ОСОБА_1 замість співвласника двокімнатної квартири загальною площею 47,0 кв.м., вартістю 7231 грн, що було еквівалентно 3891,82 доларам США, 02.04.1998 р. став співвласником трикімнатної квартири загальною площею 62.80 кв.м., вартістю 10996,00 грн, що було еквівалентно 5394,16 доларам США.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що в результаті укладення спірного договору для ОСОБА_1 несприятливих наслідків не наступало, а тому укладаючи його, ОСОБА_2 діяла в інтересах позивача.

Доводи позивача про те, що договір дарування квартири АДРЕСА_3 , укладений між відповідачкою та її матір`ю ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідчить про зловживання відповідачкою як представника ОСОБА_1 його довірою, спростовуються матеріалами справи, а саме: рішенням апеляційного суду Одеської області від 13.01.2012 р. у справі №2-3001/2011 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування від 18.11.1997 р. недійсним (том 3 а.с.212-218),залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.06.2012 р. (том 3 а.с.219-221), а також рішенням апеляційного суду Одеської області від 22.01.2013 р. у справі №1522/16207/2012 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , за участю третьої особи Другої Одеської державної нотаріальної контори, про визнання договору дарування від 18.11.1997 р. та свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.04.2002 р. недійсними (том 3 а.с.205-209), залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справвід 20.02.2012 р. (том 3 а.с.210-211), якими ОСОБА_1 у його позовах було відмовлено.

Суд також не приймає до уваги доводи позивача про те, що складання 18.11.1997 р. ОСОБА_3 заповіту свідчить про укладення спірного договору внаслідок зловмисної угоди ОСОБА_2 з ОСОБА_3 , оскільки складання батьком на користь своєї дочки заповіту, особливо враховуючи те, що йому окрім спірної квартири належало й інше майно, а саме квартира АДРЕСА_10 (том 4 а.с.49-50), є цілком закономірним явищем та не може свідчити про наявність зловмисної угоди.

Згідно ч.1 ст. 57 ЦК УРСР, який діяв на момент укладення спірного договору, угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

У п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» було надано роз`яснення щодо застосування ст.57 ЦК УРСР, відповідно до якого при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст.57 суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах.

Таким чином, на підтвердження вимог про визнання правочину недійсним позивач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу позову.

Проте, посилання позивача на існування між відповідачкою та її батьком зловмисної домовленості, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Суд також приймає до уваги ту обставину, що квартира, яка є предметом спірного договору, була оформлена на ім`я відповідачки, тому саме вона, а не ОСОБА_1 , 12.09.1997 р. виступала в якості продавця.

ОСОБА_1 не був стороною цього договору, а лише надав на його укладання свою письмову згоду, яка була висловлена довіреністю від 04.08.1997 р.

Отже, укладаючи спірний договір, ОСОБА_2 діяла від свого імені, а не як представник ОСОБА_1 , що у свою чергу виключає можливість визнання цього договору недійсним за ст.57 ЦК УРСР (внаслідок зловмисної згоди представника однієї сторони із іншою).

Доводи позивача про те, що станом на дату укладання оскаржуваного договору, предмет договору не відповідав фактичному об`єкту, який відчужувався, у зв`язку із тим, що квартири АДРЕСА_6 АДРЕСА_1 були у 1995 році реконструйовані та представляли собою одну квартиру, є безпідставними та спростовуються наявними у справі доказами.

Так, з документів, які містяться в інвентаризаційних справах КП «БТІ`ОМР на кв. АДРЕСА_6 та на кв. АДРЕСА_1 , а саме: з технічних паспортів та довідок-характеристик, складених на ці квартири у 1997 році та після укладення спірного договору, вбачається, що вказані квартири є окремим об`єктами нерухомого майна (том 3 а.с.245-282).

Відповідно до листа КП «БТІ`ОМР за № 473043.67.16 від 02.06.2016 р., первинна інвентаризація квартири АДРЕСА_1 проводилася 21.10.1994 р., поточна інвентаризація цієї квартири проводилася 03.11.1994 р. та 06.08.1997 р. Згідно поверхових планів квартири (1994 р., 1994 р., 1997 р.), реконструкція, перепланування та переобладнання цієї квартири не проводилися (том 3 а.с.155).

Результатом проведення 06.08.1997 р. технічної інвентаризації є технічний паспорт спірної квартири, складений 06.08.1997 р. (том 3 а.с.246-249), яким у тому числі спростовується та обставина, на яку посилається позивач, що з 1995 року спірна квартира є об`єднаною із квартирою АДРЕСА_3 .

Крім того, рішенням Малиновського суду м.Одеси від 14.11.2016 р. у справі №521/2-3752/11 судом встановлений факт відсутності у 1995-1996 роках реконструкції квартир АДРЕСА_6 АДРЕСА_1 , який, згідно п.4 ст.82 ЦПК України, не підлягає доведенню.

В силу ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини, які за законом мають бути підтверджувані певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З урахуванням вищенаведеного, суд вважає неналежними та недопустимими доказами проведення реконструкції та об`єднання квартир АДРЕСА_6 та АДРЕСА_1 : технічне заключення і проект Одеського ХІЦ «Експрес-проект», затверджений рішеннями Жовтневої районної міжвідомчої комісії №22/10 від 26.10.1995 р. і виконкому Жовтневої районної ради народних депутатів м.Одеси №727 від 10.11.1995 р..

Рішенням Жовтневого районного суду м.Одеси від 07.05.1996 р. та ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22.10.1996 р. зазначені вище обставини також не підтверджуються (том 3 а.с.161-168, а.с.175-177), оскільки у цій справі був розглянутий позов ОСОБА_13 до відповідачки про стягнення збитків, спричинених залиттям квартири, а в такій категорії справ обставини щодо наявності або відсутності реконструкції/перепланування/переобладнання відповідної квартири правового значення не мають, тому у даному випадку суд їх не з`ясовував та не повинен був з`ясовувати. До того ж, вказане рішення суду було ухвалено задовго до укладення спірного договору, а тому на підставі нього встановити технічний стан спірної квартири саме на момент укладення договору купівлі-продажу від 12.09.1997 р. є неможливим.

У своєму позові, як на одну з його підстав, ОСОБА_1 також посилається на ту обставину, що спірний договір суперечить положенням ч.1 ст.227 ЦК УРСР, оскільки укладений між його сторонами на товарній біржі, що, на думку позивача, є підставою для визнання такого договору недійсним, згідно ч.1 ст.47 ЦК УРСР.

У відповідності до ч.1 ст.227 ЦК УРСР, який діяв на момент укладення спірного договору, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Відповідно до ч.1 ст.47 ЦК УРСР, нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

В силу ч.ч.1, 2 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Отже, суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників цивільних правовідносин.

Проте, позивач у своєму позові не зазначив та у судовому засіданні пояснити не зміг, чим саме відсутність нотаріального посвідчення спірного договору порушує його права, свободи та/чи інтереси, особливо враховуючи те, що він не є стороною цього договору та, у порядку ч.2 ст.23 КпШС України, надав відповідачці свою письмову згоду на його укладання.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу від 12.09.1997 р. недійсним з підстав відсутності його нотаріального посвідчення, є також необґрунтованими.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 08.10.2010 р. (том 2 а.с.76).

28.12.2013 року державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори Малиновською О.К. видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її батька ОСОБА_3 , що складається з квартири АДРЕСА_1 (спадкова справа №304/2011, зареєстровано в реєстрі за №1-1039) (том 2 а.с.275)

Зазначене свідоцтво 28.12.2013 р. зареєстровано в Спадковому реєстрі за №50985133, що підтверджується відповідним витягом (том 2 а.с. 276-277).

Отже, ОСОБА_2 отримала спірну квартиру у власність в порядку спадкування.

Приймаючи до уваги те, що позов ОСОБА_1 у частині визнання договору купівлі-продажу від 12.09.1997 року недійсним є необґрунтованим та задоволенню не підлягає, відсутні правові підстави й для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_2 державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори Малиновською О.К. 28.12.2013 року.

В силу ст.71 ЦК УРСР, в редакції, що діяв на момент укладення спірного договору, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки, а за позовами державних організацій, колгоспів та інших кооперативних та інших громадських організацій одна до одної в один рік.

Згідно ст.76 ЦК УРСР, в редакції, що діяв на момент укладення спірного договору, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Таким чином, за змістом ст.76 ЦК УРСР, як і за змістом ч.1 ст.261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Враховуючи те, що право та/або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого він звернувся до суду, не є порушеними, підстави для застосування судом позовної давності відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 13, 76-82, 95, 110, 258-259, 263 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Товарна біржа «Центральна Одеська біржа», Сьома Одеська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним біржового договору купівлі-продажу нерухомого майна та визнання права власності,- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 13.03.2020 року.

Суддя: Р.Д. Абухін

05.03.20