Дата документу 11.03.2020 Справа № 330/1297/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 330/1297/18 Головуючий у 1-й інстанції: Куценко О.О.
Провадження №22-ц/807/242/20 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Путій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 02 жовтня 2019 року у справі за позовом Приватного підприємства «Біо-Т» до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року Приватне підприємство «Біо-Т» в особі директора Чайка Д.І. (далі - позивач) звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що приватне підприємство «Біо-Т» на підставі Договору оренди від 27листопада 2006 року, укладеного з Кирилівською селищною радою володіє земельною ділянкою кадастровий номер :01:003:0277, площею 0,3944 га, за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначена земельна ділянка межує з земельною ділянкою кадастровий номер :01:003:0302, площею 0,6511 га, за адресою: АДРЕСА_2 , що на підставі договору оренди перебуває у володінні ОСОБА_1 . Відповідачем у 2018 році на межі земельних ділянок було побудовано паркан із залізобетонних плит довжиною 70 метрів. У 2018 році, з метою підготовки до початку будівництва на земельній ділянці ПП «Біо-Т» було замовлено перенесення її меж в натуру (на місцевості). Після винесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) з`ясувалося, що побудований відповідачем паркан між ділянками фактично перебуває на земельній ділянці, тобто порушує права землекористувача і створює підприємству перешкоди у користуванні зазначеною ділянкою. З метою врегулювання ситуації, що склалася, ПП «Біо-Т» зверталося до відповідача з листом від 06 червня 2018 року, який Відповідачем було отримано 09 червня 2018 р., в якому просило відновити права підприємства у добровільному порядку, однак, вимога була Відповідачем проігнорована.

Із урахуванням зазначеного позивач просив суд усунути приватному підприємству «Біо-Т» перешкоди у користуванні земельною ділянкою кадастровий номер :01:003:0277, площею 0,3944 га за адресою: АДРЕСА_1 зобов`язавши ОСОБА_1 знести паркан з залізобетонних плит довжиною 70 метрів, встановлений між земельною ділянкою кадастровий номер 232-355400:01:003:0277 та земельною ділянкою кадастровий номер :01:003:0302.

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 02 жовтня 2019 року позов приватного підприємства «Біо-Т» задоволено, усунуто приватному підприємству «Біо-Т» перешкоди у користуванні земельною ділянкою кадастровий номер :01:003:0277, площею 0,3944 га за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язавши ОСОБА_1 знести паркан з залізобетонних плит довжиною 70 метрів, встановлений між земельною ділянкою кадастровий номер 232-355400:01:003:0277 та земельною ділянкою кадастровий номер :01:003:0302.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, вважаючи його таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, та таким що не відповідає фактичним обставинам справи, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що доказом порушення прав позивача є висновок експерта № 77 земельно-технічної експертизи від 06 листопада 2018 року дослідження земельних ділянок, який судом першої інстанції взято до уваги та положено в основу судового рішення, проте, цей висновок викликає у відповідача сумніви. Крім того, в додатках до договору оренди земельної ділянки, який позивачем було надано для проведення експертизи міститься план-схема земельної ділянки, з якої вбачається, що між земельною ділянкою позивача та орендованою відповідачем земельною ділянкою є загальний прохід, що не знайшло свого відображення у висновку експерта.

Відзив на апеляційну скаргу у порядку ст. 360 ЦПК України не надходив.

ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомлеим про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується поштовим повідомленням про отримання судової повістки ( а.с. 66 т. 2 ) до апеляційного суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань про відкладення розгляду справи на адресу апеляцйного суду не надходило.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вказане, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України здійснила апеляційний розгляд у відсутності ОСОБА_1 ..

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на підставі Договору оренди від 27 листопада 2006 року, укладеного між приватним підприємством «Біо-Т» та Кирилівською селищною радою приватне підприємство «Біо-Т» володіє земельною ділянкою кадастровий номер :01:003:0277, площею 0,3944 га. Зазначена земельна ділянка межує з земельною ділянкою кадастровий номер :01:003:0302, площею 0,6511 га, за адресою: АДРЕСА_2 , що на підставі договору оренди перебуває у володінні ОСОБА_1 . Відповідачем у 2018 році на межі земельних ділянок було побудовано паркан із залізобетонних плит довжиною 70 метрів. У 2018 році, з метою підготовки до початку будівництва на земельній ділянці ПП «Біо-Т» було замовлено перенесення її меж в натуру (на місцевості). Після винесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) з`ясувалося, що побудований відповідачем паркан між ділянками фактично перебуває на земельній ділянці, тобто порушує права землекористувача і створює підприємству перешкоди у користуванні зазначеною ділянкою. Суд вважає встановленим факт знаходження паркану із залізобетонних плит довжиною 70 метрів, який належть відповідачу ОСОБА_1 на земельній ділянці кадастровий номер :01:003:0277, яка належить позивачу та відповідно відповідач порушує право користування вказаною земельною ділянкою ПП "Біо-Т".

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають вимогам закону і фактичним обставинам справи.

Судом установлено, що на підставі Договору оренди від 28 листопада 2006 року, укладеного між приватним підприємством «Біо-Т» та Кирилівською селищною радою приватне підприємство «Біо-Т» володіє земельною ділянкою кадастровий номер :01:003:0277, площею 0,3944 га, за адресою: АДРЕСА_1 . Договір укладенено на 49 років і він діє до 28 листопада 2055 року ( а.с. 6-7).

Зазначена земельна ділянка межує з земельною ділянкою кадастровий номер :01:003:0302, площею 0,6511 га, за адресою: АДРЕСА_2 , що на підставі договору оренди перебуває у володінні ОСОБА_1 .

Відповідачем у 2018 році на межі земельних ділянок було побудовано паркан із залізобетонних плит довжиною 70 метрів.

Згідно до висновку експерта земельно-технічного дослідження земельної ділянки № 77 від 06 листопада 2018 року встановлено, що паркан із залізобетонних плит, встановлений між земельною ділянкою кадастровий номер :01:003:0277 та земельною ділянкою кадастровий номер :01:003:0302 за адресою Запорізька АДРЕСА_2 вулиці Приморський бульвар) не перебуває у межах земельної ділянки кадастровий номер :01:003:0302, тобто паркан із залізобетонних плит перебуває на території земельної ділянки кадастровий номер :01:003:0277. Враховуючи те, що паркан із залізобетонних плит, встановлений між земельною ділянкою кадастровий номер :01:003:0277 та земельною ділянкою кадастровий номер :01:003:0302 за адресою Запорізька АДРЕСА_2 Приморський бульвар) перебуває на території земельної ділянки кадастровий номер :01:003:0277, порушення межі земельної ділянки кадастровий номер :01:003:0277 має місце ( а.с. 68-78).

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частини перша статті 4 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно з пунктом "б" частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства (стаття 96 ЗК України).

Згідно з частиною першою статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей.

Відповідно до положень статті 391 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановивши, що відповідач у 2018 році на межі земельних ділянок побудував паркан із залізобетонних плит довжиною 70 метрів, а після винесення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та висновку експерта земельно-технічного дослідження земельної ділянки № 77 від 06 листопада 2018 року встановлено, що побудований відповідачем паркан між земельними ділянками фактично перебуває на земельній ділянці кадастровий номер 601:00360277, площею 0.3944 га, яка на підставі договору оренди від 28 листопада 2006 року перебуває в користуванні Приватного підприємства «Біо-Т», тому суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, що побудований відповідачем паркан створює перешкоди позивачу у користуванні вищезазначеною земельною ділянкою.

Належних та беззаперечних доказів на спростування зазначених обставин відповідач суду не надав.

Водночас, відповідно до кадастрового плану земельної ділянки кадастровий номер 601:00360277, яка знаходиться в користуванні у позивача, межа між земельною ділянкою кадастровий номер 601:00360277 та земельною ділянкою кадастровий номер :01:003:0302, що знаходиться у користуванні відповідача від точки 5 до точки 10 має ломану лінію ( а.с. 11-15). Відповідно до схеми розташування межа між вищезазначеними земельними ділянками від точки 5 до точки 10 має пряму лінію ( а.с. 75), що також свідчить про те, що паркан із залізобетонних плит перебуває на території земельної ділянки кадастровий номер 601:00360277, яка перебуває в довгостроковій оренді позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок експерта № 77 від 06 листопада 2018 року викликає у відповідача сумніви не заслуговують на увагу, оскільки відповідач не надав належних та допустимих доказів на спростування зазначених висновків.

Питання про проведення повторної або додаткової експертизи відповідачем не ставилося.

Висновое експерта № 77 від 06 листопада 2018 земельно-технічного дослідження земельної ділянки є обгрунтованим, не суперечить іншим обставинам справи та не викликає у колегії суддів сумніви в його правильності.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками суду першої інстанцій щодо встановлених обставин справи, які викладені в мотивувальній частині судового рішення та не спростовують висновків суду і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі заявник.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 02 жовтня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 березня 2020 року.

Головуючий суддя доповідач Подліянова Г.С. Суддя Гончар М.С. Суддя Маловічко С.В.