Повадження № 2/638/350/20
30 листопада 2020 року м. Харків
Дзержинський районний суд м. Харкова в складі суду:
головуючого судді - Цвіри Д.М.,
за участі секретаря судового засідання - Бондаренко А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька,
ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить суд:
- надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Харкова, зареєстрованому за адресою, АДРЕСА_1 , мешкаючому - АДРЕСА_2 , на оздоровлення за межі державного кордону України, у супроводі матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки с. Ватутіне, Нововодолазького району Харківської області, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , або інших осіб, уповноважених матір`ю за нотаріально посвідченою згодою, без дозволу на такий виїзд батька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Харкова, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , до країн ближнього та дальнього зарубіжжя;
-дозволити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженці с. Ватутіне Нововодолазького району Харківської області, зареєстрованій за адресою: АДРЕСА_2 , або її офіційному представникові, без згоди батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Харкова, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з відповідачем по справі перебувала у шлюбі з 16.02.2007 по 27.01.2009. Він є батьком їх сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом із позивачем. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не та її розвитком не цікавиться, допомоги у розвитку дитини не надає.
Водночас, син часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на морі. Крім того, виїзд дитини за кордон вочевидь сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості.
Але не зважаючи на це, відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України. Тому, позивач вернулась до суду із вказаним позовом.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Від позивача надійшла заява, в якій вона просить розглядати справу за її відсутності, та відсутності її представника проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями, про причини неявки суд не повідомив.
Оскільки позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи, суд проводить заочний розгляд справи та вирішує її на підставі наявних у ній доказів.
Судом встановлено наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, а саме з свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 від 08.08.2014, батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
Згідно з свідоцтвом про розірвання шлюбу серія НОМЕР_2 від 19.02.2009 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 - розірвано.
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 24.12.2015, позивач уклала шлюб з ОСОБА_5 24 грудня 2015 року, змінивши прізвище на « ОСОБА_1 ».
З довідки, наданої КНП «Первомайський центр первинної медико-санітарної допомоги» №01-34/824 від 07.10.2019 вбачається, що ОСОБА_3 перебуває під наглядом сімейного лікаря, як дитина, що часто хворіє на ГРЗ з обструктивним синдромом. За станом здоров`я рекомендовано оздоровлення в регіоні морського клімату бажано двічі на рік.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до положень статті 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
14 липня 2016 року Верховною Радою України внесені зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучено з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.
З цього часу єдиним законодавчим актом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.
Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила).
Відповідно до пункту 3 зазначених Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.
Згідно з підпунктом 1 пункту 4 Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску.
У підпункті 2 пункту 4 Правил передбачено, що громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.
Однією з важливих підстав для задоволення судом позову під час вирішення такої категорії справ є зазначення в позовній заяві країни, до якої має виїхати дитина, загального строку надання такого дозволу, часового проміжку перебування дитини в іноземній державі та доказів відмови батька чи матері у наданні згоди на виїзд дитини за кордон. Вказана позиція висловлена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року (справа № 628/1973/16-ц)
В свою чергу, позивачем у позові не зазначені держави у які позивач має намір виїхати з дитиною, з конкретним періодом перебування в них дитини, не вказано адреси місця перебування та лікування дитини у зазначених державах, а також умови її перебування та лікування.
У постанові від 12 квітня 2017 року у справі № 6-15цс17 Верховний Суд України указав на те, що виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.
Виходячи з положень Сімейного Кодексу України, Цивільного кодексу України , Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» і Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.
Надання дозволу на виїзд до досягнення дитиною 16-річного віку без згоди та супроводу одного з батьків суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення одного з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.
Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Враховуючи, що позивачем не зазначено конкретної адреси місця перебування дитини за кордоном та не надано доказів на підтвердження забезпечення дитини проїзними квитками для повернення на Україну, відсутні гарантії того, що у випадку транскордонного переміщення дитини вона повернеться до України, та той із батьків, який проживає окремо, зможе встановлювати контакт з дитиною на регулярній основі, що виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини.
Сама по собі можливість поїздки за кордон дитини, не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дітей, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки.
В той же час, надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення початку і кінця таких тимчасових поїздок, конкретного місця перебування, мешкання та лікування дитини, та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості.
Аналогічна правова позиція викладена в постанова Верховного суду України від 03.07.2019 року у справі № 643/1090/17.
У зв`язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку про відсутність підстав, для задоволення позову про надання дозволу на виїзд дитини з України без згоди батька.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 141,150, 157 СК України, ст.ст.10-13, 81, 141, 263-265, 268,280-282ЦПК України, ст. 313 ЦК України, суд,
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька- відмовити.
На заочне рішення відповідачем протягом 30 днів, з дня його проголошення, до Дзержинського районного суду м. Харкова може бути подана письмова заява про його перегляд.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи, яким повне рішення не було вручено у день його складання мають право подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня вручення їм повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до Харківського апеляційного суду до або через Дзержинський районний суд м. Харкова.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , паспорт серія НОМЕР_4 , виданий Первомайським РС ГУДМС України в Харківській області, 02.02.2016, що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 .

Представник позивача: Лєдєньова Світлана Миколаївна , свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 351 від 28.06.1993.

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , паспорт серії НОМЕР_6 ,виданий Дзержинським РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, 22.10.2002, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: невідомий.

Суддя Д.М. Цвіра