ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
О К Р Е М А Д У М К А
судді Харківського апеляційного суду Маміної О.В.
у цивільній справі за позовом за позовом ОСОБА_1 , що діє від власного імені та від імені неповнолітньої ОСОБА_2 , будучи законним представником ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , законним представником неповнолітньої ОСОБА_2 є ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, Міністерства Внутрішніх справ України, Головного управління Національної Гвардії України, Державної казначейської служби України, Антитерористичного центру при Службі безпеки України, 3-я особа у справі Служба Безпеки України про стягнення матеріальної та моральної шкоди, спричиненої в результаті проведення АТО в місті Дебальцеве Донецької області та внаслідок незаконних дій та бездіяльності Української влади та правоохоронних органів Держави Україна в місті Дебальцеве Донецької області за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , неповнолітньої ОСОБА_2 , в особі законного представника ОСОБА_1 , на рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 06 березня 2019 року, -
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 06 березня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , що діє від власного імені та від імені неповнолітньої ОСОБА_2 , будучи законним представником ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , законним представником неповнолітньої ОСОБА_2 є ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, спричиненої в результаті проведення АТО в місті Дебальцеве Донецької області та внаслідок незаконних дій та бездіяльності Української влади та правоохоронних органів Держави Україна в місті Дебальцеве Донецької області відмовлено.

На вказане рішення суду першої інстанції ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , неповнолітня ОСОБА_2 , в особі законного представника ОСОБА_1 , - подали апеляційну скаргу.

Постановою Харківського апеляційного суду від 04 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , неповнолітньої ОСОБА_2 , в особі законного представника ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 6 березня 2019 року змінено в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

Відповідно до змісту частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку; про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні.

Вважаю за необхідне по даній справі висловити окрему думку, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для відшкодування матеріальної шкоди; крім того позивачами не було доведено факту спричинення моральної шкоди саме відповідачами.

Оскаржуване рішення судом апеляційної інстанції змінено в частині мотивів відмови у задоволенні позову. Зокрема, відмовляючи у відшкодуванні моральної шкоди, суд апеляційної інстанції виходив із того, що закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної внаслідок терористичного акта, відсутній як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент розгляду справи судами.

З висновком суду апеляційної інстанції в частині вимог про відшкодування моральної шкоди не погоджуюся та висловлюю окрему думку.

Згідно зі статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

При цьому за період з 14 квітня 2014 року і до часу розгляду справи по суті ні законодавчим органом влади, ні виконавчими органами державної влади не прийнято жодного нормативного акту щодо процедури та порядку відшкодування моральної шкоди, що створює правову невизначеність у спірних правовідносинах.

Разом з тим згідно з Преамбулою до Конституції України цей Основний Закон України прийнято, у тому числі дбаючи про забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя.

У статті 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до практики ЄСПЛ принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (п. 184 рішення від 22 червня 2004 року у справі «Броньовський проти Польщі», заява № 31443/96).

Отже людські права є найвищою соціальною цінністю, їх забезпечення та захист є прямим обов`язком держави.

Обгрунтовуючи свої вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, позивачі зазначали, що такої шкоди їм заподіяно терористичним актом, в тому числі, внаслідок пошкодження їх житла та майна. При цьому моральні страждання завдані необхідністю, у зв`язку із численними обстрілами, вимушеного переселення з постійного місця свого проживання, що призвело також до втрати роботи, порушення нормальних життєвих зв`язків тощо.

Факт спричинення моральної шкоди позивачам внаслідок терористичних актів, скоєних на території міста Дебальцеве Донецької області, у період, про який зазначають позивачі, є беззаперечним.

У статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачено, що відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

У самій статті не зазначено, що держава несе відповідальність лише за власні винні дії. Відшкодування шкоди пов`язано з наявністю спричинення шкоди особі чи її власності і така шкода має бути заподіяна саме терористичним актом.

Отже обов`язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини, оскільки у самій нормі відшкодування шкоди не пов`язується з наявністю чи доведеністю вини держави.

Саме до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особі, переходить право вимоги до винної особи.

Посилання у статті 19 вказаного Закону про відшкодування шкоди у порядку, встановленому законом, свідчить про те, що орган законодавчої влади зобов`язаний був прийняти відповідний закон, у якому мав конкретизувати не саме зобов`язання держави відшкодувати шкоду, про яке уже проголошено у статті 19 цього Закону, а порядок та строки такого відшкодування, його розмір, органи, уповноважені здійснювати відшкодування.

Також, оскільки у законі зазначено про відшкодування будь-якої шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, держава у відповідному законі мала би прямо зазначити, яка шкода не відшкодовується державою і з якої причини чи за який період.

Оскільки держава в особі органу законодавчої влади, яким є Верховна Рада України, протягом тривалого часу не прийняла відповідний закон, не урегулювала у достатній мірі вказані суспільні відносини, не відмовилася чи (та) не обмежила свою відповідальність перед громадянами за моральну шкоду, спричинену терористичним актом, тому підстави для відмови у позові в частині моральної шкоди відсутні.

Суддя Харківського апеляційного суду О.В. Маміна