Справа № 633/429/14-ц
провадження 2/633/1/2020
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 р. смт.Печеніги

Печенізький районний суд Харківської області

у складі: головуючого судді Смирнова В.А.

за участю секретаря судових засідань Ріпи І.В.

прокурора Хмелевського А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Печеніги цивільну справу за позовною заявою заступника керівника Чугуївської місцевої прокуратури Харківської області, Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства « Чугуєво- Бабчанське лісове господарство» до Печенізької селищної ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування рішень Печенізької селищної ради ХХ сесії V скликання від 09.08.2007 року та ХХХХ сесії V скликання від 30.01.2009 року, визнання державних актів на право власності на земельні ділянки недійсними, визнання договорів купівлі-продажу недійсними, скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, повернення земельних ділянок

У С Т А Н О В И В:

Прокурор звернувся до суду з позовом до Печенізької селищної ради Харківської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішень Печенізької селищної ради ХХ сесії V скликання від 09.08.2007 року та ХХХХ сесії V скликання від 30.01.2009 року, визнання державних актів на право власності на земельні ділянки недійсними, визнання договорів купівлі-продажу недійсними, скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, повернення земельних ділянок.

Після уточнення позовних вимог просить суд визнати незаконними та скасувати рішення Печенізької селищної ради XX сесії V скликання від 09.08.2007 року «Про надання ОСОБА_1 дозволу на виготовлення технічної документації по встановленню меж земельної ділянки із земель житлової та громадської забудови під будівництво та обслуговування житлового будинку та господарчих споруд (присадибна ділянка) орієнтовною площею 0,15 га, та для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,15 га, за адресою: АДРЕСА_1 , для подальшої передачі останній у приватну власність, рішення Печенізької селищної ради ХХХХ сесії V скликання від 30.01.2009 року «Про затвердження матеріалів технічної документації по встановленню меж для передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_1 під будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею - 0,15 га та із земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства площею - 0,15 га за адресою: АДРЕСА_1 , та передачі у власність ОСОБА_1 вищевказані земельні ділянки».

Визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯЗ № 443807 та серії ЯЗ № 443806, які видані на ім`я ОСОБА_1 та розташовані за межами населеного пункту.

Визнати недійсними договори: від 21.01.2016 №188 купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :10:004:0049 площею 0,15 га, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харитоновою Я.М. та договір від 21.01.2016 №191 купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :10:004:0050 площею 0,15 га, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харитоновою Я.М., укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..

Скасувати рішення приватного нотаріуса Харитонової Я.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 27893289 від 21.01.2016 про реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :10:004:0050 площею 0,1500 га за Нельсон ОСОБА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 46); скасувати рішення приватного нотаріуса Харитонової Я.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 27892490 від 21.01.2016 про реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :10:004:0049 площею 0,1500 га за ОСОБА_2 ..

Зобов`язати власника повернути вищевказані земельні ділянки у постійне користування ДП «Чугуєво-Бабчанське лісове господарство».

Постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду України від 23 травня 2018 року вирішено касаційну скаргу заступника прокурора Харківської області задовольнити частково. Рішення Печенізького районного суду Харківської області від 03 серпня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 11 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

31 липня 2018 року вказана цивільна справа надійшла до Печенізького районного суду Харківської області.

В судовому засіданні прокурор повністю підтримав свої позовні вимоги та пояснив, що на момент прийняття оскаржуваних рішень органу місцевого самоврядування спірні земельні ділянки знаходилися за межами населеного пункту - смт. Печеніги, Харківської області, належали до земель лісогосподарського призначення, перебували у постійному користуванні лісгоспу, а тому є такими, що були передані у власність відповідача з порушенням законодавства.

Представник позивача - Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства в судове засідання не прибув, хоча про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив.

Представник позивача- ДП «Чугуєво-Бабчанське лісове господарство» в судове засідання не прибув, але надав до суду заяву в якій просив слухати справу без його участі, просив позов прокурора задовольнити повністю.

Представник відповідача - Печенізької селищної ради Харківської області в судове засідання не з`явився, але надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та винести рішення відповідно до чинниго законодавства України.

Представник відповідача - ОСОБА_1 проти позову заперечувала через його безпідставність та необґрунтованість. Надала суду відзив, в якому зазначила, що спірні земельні ділянки знаходяться на місцевості, яка згідно з генеральним планом входить в межі смт. Печеніги, тому орган місцевого самоврядування в момент виділення земельних ділянок діяв в межах своїх повноважень. До того ж, відповідач у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірних земельних ділянок не могла знати про те, що ділянки ймовірно перебувають у межах земель лісового господарства, тому жодні обґрунтовані сумніви у її добросовісності під час набуття земельних ділянок у власність відсутні. Задоволення позовних вимог потягне за собою непропорційне втручання у право відповідача на мирне володіння своїм майном, передбачене статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідач - ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причину неявки суду не повідомила.

Суд вважає, що учасники справи, які не прибули, належним чином повідомлялися про розгляд справи відповідно до вимог ст.128 ЦПК України та розглядає дану цивільну справу за їх відсутності.

Заслухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, та перевіривши їх доказами, враховуючи позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 23 травня 2018 року, суд приходить до висновку, що вимоги позовної заяви не підлягають задоволенню.

До такого висновку суд прийшов виходячи з наступного.

9 серпня 2007 року рішенням Печенізької селищної ради Харківської області ХХ сесії V скликання відповідачці ОСОБА_1 було надано дозвіл на виготовлення технічної документації по встановленню меж земельної ділянки із земель житлової та громадської забудови під будівництво та обслуговування жилого будинку та господарчих споруд (присадибна ділянка) орієнтовною площею 0,15 га та для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,15 га за адресою: АДРЕСА_1 (далі за текстом, спірні земельні ділянки). ( том 1 аркуш 11).

30 січня 2009 року рішенням Печенізької селищної ради Харківської області ХХХХ сесії V скликання було затверджено матеріали технічної документації з встановлення меж спірних земельних ділянок для передачі у власність ОСОБА_1 та передано ці земельні ділянки їй у власність.( том 1 аркуш 12).

На підставі вищенаведених рішень 8 травня 2009 року відповідачці ОСОБА_1 було видано державні акти на спірні земельні ділянки з кадастровими номерами :10:004:0050 та :10:004:0049.( том 1 аркуші 13-16).

Процедура безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадян на момент звернення ОСОБА_1 з відповідною заявою, тобто станом на 19 липня 2007 року, була визначена статтею 116, частинами 6-11 статті 118, статтями 121, 125, 126 Земельного кодексу України (далі за текстом, здійснюються посилання на редакцію нормативно-правових документів, яка була чинною у період з 20 червня 2007 року по 30 січня 2009 року, тобто з дня звернення ОСОБА_1 з заявою про безоплатне надання їй у власність земельної ділянки до дня прийняття Печенізькою селищною радою Печенізького району Харківської області рішення про передачу їй у власність спірних земельних ділянок).

Відповідно до положень частини 3 статті 116 Земельного кодексу України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадилась, зокрема, у разі одержання земельної ділянки із земель комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, при цьому згідно з частиною 6 статті 118 цього ж Кодексу громадянин, зацікавлений в одержанні земельної ділянки, зокрема, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, ведення селянського господарства, мав подати заяву до відповідної селищної ради за місцезнаходженням ділянки.

ОСОБА_1 мала право на приватизацію земельної ділянки та виконала встановлену процедуру приватизації.

За відомостями, наведеними в листах ДП «Чугуєво-Бабчанське лісове господарство» № 01-11/410 від 20 жовтня 2014 року та № 01-11/206 від 09 червня 2015 року, спірні земельні ділянки згідно лісовпорядної документації 1970, 2006, 2010 років є землями лісогосподарського призначення і знаходяться в постійному користуванні цього підприємства (Печенізьке лісництво №2, квартал 126, виділ 23). ДП «Чугуєво-Бабчанським лісовим господарством» надано витяги з матеріалів лісовпорядкування за 1970, 1990, 2006, 2010 роки.( том 1 аркуш 30).

Згідно з листом Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Харківській області від 03 березня 2015 року матеріали лісовпорядкування ДП «Чугуєво-Бабчанське лісове господарство» всупереч вимогам частини четвертої статті 48 ЛК України з цим управлінням не погоджувались.( том 1 аркуш 83).

Згідно з інформацією Відділу Держземагентства у Печенізькому районі Харківської області, викладеній у листі від 17 жовтня 2014 року, спірні земельні ділянки завжди були розташовані за межами населеного пункту. Відповідно до індексно-кадастрової карти «План землекористування радгоспу «Печенізький» смт Печеніги, Чугуївського району, Харківської області Української РСР «Проект лісомеліоративних заходів» ці ділянки розташовані на землях ДП «Чугуєво-Бабчанське лісове господарство». ( том 1 аркуш 31).

Згідно з наказом Харківського обласного управління лісового господарства і лісозаготівель №48 від 04 березня 1971 року та на підставі наказів Вовчанського та Чугуєво-Бабчанського лісгоспів відповідно №33 від 22 березня 1671 року та №48 від 26 березня 1971 року Чугуєво-Бабчанському лісгоспу було передано Печенізьке лісництво загальною площею 8,75 тисяч га ( том 1 аркуші 163-165).

За відомостями, наведеними у акті від 30 листопада 2006 року, площа лісів по земельному балансу Печенізького лісництва складає 7661 га (а.с. 168), а Кочетоцького лісництва - 127 га ( том 1 аркуш 167).

Печенізькою селищною радою Харківської області було надано копію генерального плану від 1988 року смт Печеніги, Харківської області, з якого вбачається, що спірні земельні ділянки знаходяться в межах смт Печеніги ( том 1 аркуші 81-82). Також було надано копію генерального плану смт Печеніги, затвердженого рішенням ХІІІ сесії ХХІІІ скликання Харківської обласної ради від 18 серпня 2000 року «Про встановлення меж селища міського типу Печеніги» ( том 1 аркуші 190-192).

Відомості щодо рішення Харківської обласної ради від 18 серпня 2000 року, яким було встановлено межі смт Печеніги та затверджено його загальну площу у розмірі 785,35 га, також були надані Головним управлінням Держземагентства у Харківській області у листі від 08 квітня 2015 року.( том 1 аркуш 126).

Разом з тим, листом Головного управління Держземагентства у Харківській області від 15 травня 2015 року повідомлено, що спірні земельні ділянки згідно проекту формування території Печенізької селищної ради та індексно-кадастрової карти знаходяться за межами населеного пункту та віднесені до земель державної власності . ( том 1 аркуш 158).

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 отримала у приватну власність спірні земельні ділянки виконавши встановлену законодавством процедуру для їх отримання.

Судом встановлено, що у 2016 році спірні земельні ділянки були відчужені Нельсон ОСОБА_3 .

Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Статтями 12, 13, 77 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити докази, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів.

Судом встановлено, що позивачами не було надано рішення компетентного органу про надання ДП «Чугуєво-Бабчанське лісове господарство» у постійне користування спірних земельних ділянок, а надана суду лісовпорядкувальна документація має розбіжності та не погоджена з органами землеустрою, органами виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища.

Зазначені докази не можуть свідчити про те, що місцевий орган влади в момент виділення ділянок ОСОБА_1 діяв всупереч суспільним інтересам, коли розпорядився майном, що перебувало в його управлінні.

Наявність розбіжностей між лісовим та земельним кадастрами, генпланом смт Печеніги та картами управління лісового господарства, жодним чином не має тягнути за собою порушення права відповідача на вільне володіння майном.

До того ж ці розбіжності досі не усунуті і прокурор за весь період існування спірної ситуації так і не звернувся до суду з адміністративним позовом для їх усунення.

Суд погоджується з твердженням представника ОСОБА_1 , що відповідач у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірних земельних ділянок не могла знати про те, що ділянки ймовірно перебувають у межах земель лісового господарства, що підтверджується знімками супутника та показаннями допитаного в судовому засіданні свідка - ОСОБА_4 , який мешкає по АДРЕСА_2 , і в судовому засіданні пояснив, мешкає у с. Печеніги все своє життя, як раз навпроти спірних земельних ділянок і зазначив, що жодних очевидних ознак лісу місцевість, на якій вони розташовані, не мала, і йому як місцевому жителю ці ділянки відомі як частина смт. Печеніги.

Скасування права на земельну ділянку призведе до порушення права власності/права подальшого використання земельної ділянки, право власності, яке отримане ОСОБА_1 на законних підставах, що має бути захищено у відповідності до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за якою кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Також ЄСПЛ у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 07 грудня 1976 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 січня 1986 року).

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення ЄСПЛ від 24.07.2003 «Стретч проти Сполученого Королівства» майном, у значенні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. Даним рішенням суду з прав людини встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

За таких обставин цієї справи, Європейський Суд з прав людини виніс рішення на користь заявника.

У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому, в питаннях оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

ЄСПЛ оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося у зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або щодо якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 05 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 05 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 04 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06 листопада 2008 року).

Отже, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що намагання виправити розбіжності між лісовим та земельним кадастрами, генпланом смт Печеніги та картами управління лісового господарства не повинно непропорційним чином втручатися у нове право та перекладати на третіх осіб усі негативні наслідки такої «помилки», оскільки задоволення позову сausa formalis (із формальних підстав) покладатиме надмірний індивідуальний тягар на вказаних третіх осіб, а отже, порушить справедливий баланс інтересів сторін.

Таким чином, право власності ОСОБА_1 підпадає під захист не тільки національного, а і міжнародного законодавства, зокрема, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу до неї.

Даний спір за своєю правовою природою є спором між органами влади щодо того, чи законне було прийняте рішення про передачу в власність земельної ділянки, однак, при цьому, подання цього позову фактично спрямоване не тільки на врегулювання питання правомірності передачі земельної ділянки, а й на позбавлення фізичної особи власності, якою він мирно володіє.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 отримала право власності на спірну земельну ділянку внаслідок проходження процедури, встановленої законом.

Таким чином, використовуючи своє право на отримання у власність земельної ділянки, особа обґрунтовано передбачає, що органи державної влади діють правомірно, оскільки така поведінка є їхнім прямим обов`язком.

Чинним законодавством не передбачено обов`язку особи перевіряти правомірність дій органу щодо надання останнім земельної ділянки чи дотримання порядку розпорядження нею.

Тобто фактично у разі задоволення позову обов`язки органу влади з дотримання законодавства при вирішенні земельних питань перекладаються на фізичну особу.

Крім цього, на особу покладається за будь-яких обставин тягар перевірки та ревізування рішень органу влади, чим скасовується презумпція правомірності таких рішень, що суперечить вимогам частини 2 статті 19 Конституції України.

У Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Конституції України).

Споживач послуг органу влади законно презюмує, що рішення цього органу є законними і такими, що прийняті у межах компетенції.

Беручи до уваги, що ОСОБА_1 набула права власності на земельну ділянку на законних підставах, та на законних підставах відчужила її на користь Нельсон ОСОБА_3 , у відповідності до вимог ЗК України, враховуючи недоведеність прокурором наявності порушених прав та інтересів зі сторони держави, виходячи з принципу справедливої рівноваги між «публічним інтересом», тобто інтересом держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та «приватним інтересом», тобто інтересом фізичної особи, яке так чи інакше страждає від такого втручання, суд вважає, що даний позов прокурора задоволенню не підлягає.

З огляду на те, що заявлений позов не підлягає задоволенню, беручи до уваги правову позицію прокурора в даній справі, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на прокурора в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись, ч. 3 ст.211,259,263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовної заяви заступника керівника Чугуївської місцевої прокуратури Харківської області, Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Чугуєво-Бабчанське лісове господарство» до Печенізької селищної ради Харківської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішень Печенізької селищної ради ХХ сесії V скликання від 09.08.2007 року та ХХХХ сесії V скликання від 30.01.2009 року, визнання державних актів на право власності на земельні ділянки недійсними, визнання договорів купівлі-продажу недійсними, скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, повернення земельних ділянок.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: В.А. Смирнов