ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 березня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/3748/18

Головуючий у першій інстанції - Коверзнев В. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/370/20

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді - Губар В.С.,

суддів: Вінгаль В.М., Кузюри Л.В.

позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач: ОСОБА_1

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 грудня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

місце ухвалення судового рішення - м. Чернігів

дата складання повного тексту судового рішення - 06 грудня 2019 року

УСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (натепер АТ КБ «ПриватБанк») звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 06.12.2005 року у розмірі 85127,45 грн.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ОСОБА_1 заборгованості за кредитом не сплачувала, внаслідок чого станом на 31.03.2018 року утворилась заборгованість у сумі 85127,45 грн.

Позивач просить стягнути з відповідача зазначену заборгованість: за кредитом - 7983,60 грн., по процентам за користування кредитом - 69933,97 грн., заборгованості за пенею та комісією - 2680 грн., штрафу (фіксована частина) - 500 грн., штрафу (процентна складова) - 4029,88 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 грудня 2019 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по тілу кредиту у сумі 7983 грн. 60 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості за процентами, пені, штрафів та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити зазначені позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на ухвалення оскаржуваного рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні на користь банку відсотків за користування кредитом, пені та штрафів, оскільки у заяві відповідачка висловила свою згоду на оформлення кредиту, отримання кредитної картки «Універсальна, погодилась з розміром процентів за користування кредитом у розмірі 3% за місяць (36% на рік) та особистим підписом засвідчила, що ознайомлена та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку щодо умов кредитування.

У підписаній ОСОБА_2 заяві від 06 грудня 2005 року на отримання кредиту визначена процентна ставка за користування кредитом. Відповідач до банку із письмовою заявою про розірвання кредитного договору не зверталась і продовжувала користуватись кредитними коштами,

Вважає, що відмова суду у стягненні відсотків по кредиту та інших платежів, призводить до нехтування принципами платності кредитного договору і спричиняє істотну шкоду усім споживачам банківських послуг та в цілому порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави.

Наголошує, що позовні вимоги підтверджуються належними доказами у справі, зокрема, випискою по карткових рахунках та розрахунком заборгованості.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк», а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 грудня 2019 року - без змін.

За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1,2 ст. 367 ЦК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пунктом 3 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

АТ КБ «ПриватБанк» оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові про стягнення заборгованості за відсотками, пені та штрафів.

Задовольняючи частково позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що фактично отримані та використані надані позивачем грошові кошті у добровільному порядку відповідачем не повернуті, тому з урахуванням ч. 2 ст. 530 ЦК України визнав за необхідне стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту в сумі 7983 грн. 60 коп.

За висновком суду, відсутність у Заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, комісії, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту є підставою для відмови у позові. Надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Однак повністю погодитись з такими висновками районного суду не може апеляційний суд через невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи в частині вирішення позовних вимог банку про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом.

Судом у справі встановлено, що 06 грудня 2005 року ОСОБА_1 звернулась до банку із заявою про отримання кредиту, у якій висловила згоду, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком Договір про надання банківських послуг. У заяві просила встановити початковий кредитний ліміт у розмірі 2000 грн. та отримала кредитну картку «Універсальна». Підписавши заяву, відповідач погодилась з відсотковою ставкою у розмірі 36% річних (3% за місяць) на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 14 і на звороті).

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 до банку із заявою про закриття карткового рахунку не зверталась.

За довідкою АТ КБ «ПриватБанк» від 06.11.2019 року ОСОБА_1 згідно кредитного договору б/н від 06.12.2005 року отримала кредитні картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня 08.2016 року (а.с. 127).

ОСОБА_1 користувалась кредитними коштами, що підтверджується банківською випискою по рахунку ОСОБА_1 , однак свої зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту не виконувала та припинила погашення заборгованості за кредитом з 17 лютого 2017 року (а.с.8-13).

Згідно з наданим АТ КБ «ПриватБанк» розрахунком заборгованості станом на 31 березня 2018 року, заборгованість відповідача за кредитним договором становить 85127,45 грн. і складається із заборгованості: за кредитом - 7983,60 грн., по процентам за користування кредитом - 69933,97 грн., заборгованості за пенею та комісією - 2680 грн., штрафу (фіксована частина) - 500 грн., штрафу (процентна складова) - 4029,88 грн. (а.с. 8-13).

Факт користування кредитними коштами відповідачка не заперечує, у своєму відзиві на апеляційну скаргу просить рішення суду першої інстанції, яким з неї стягнуто 7983,60 грн. заборгованості за кредитом, залишити без змін.

До кредитного договору банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 15-20).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За правилами ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1049 ЦК України передбачено обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Наявна у справі заява ОСОБА_1 містить визначений розмір процентної ставки за користування кредитом 3% на місяць і 36 % на рік (а.с.14 на звороті). Проте, у вказаній заяві не вказані умови про встановлення пені, штрафів за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та не визначено її розмірів. Термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії кредитної карти.

Банк, заявляючи вимогу про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за відсотками за користування кредитом, а також пеню та штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 06 грудня 2005 року, посилався на Умови та правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою, що затверджені наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та Тарифи банку, які викладені на сайті банку https://privatbank.ua/terms/pages/70/ як на невід`ємні частини укладеного договору (а.с. 2-4).

За приписами частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно до частини першої статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно до пункту 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) визнала, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (06.12.2005 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (24.04.2018), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг у будь-якій редакції, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Позивачем не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих документальних доказів, які б безсумнівно підтвердили, з якими саме Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також з якими Тарифами відповідач була достовірно ознайомлена 05 грудня 2005 року.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Умови та Правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. договору (а.с. 15-20).

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачки заборгованості за пенею та комісією у сумі 2680,00 грн. та за штрафами у сумі 4529,88 грн, є правильним та відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права і встановленим обставинам справи.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Як зазначалось вище, відповідачка у відзиві на позовну заяву визнає, що між сторонами був укладений кредитний договір, за яким вона отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36% на рік, тобто погоджується на нарахування заборгованості по відсоткам за користування кредитом саме за цією ставкою.

Зазначений розмір процентів, сума яких за наданим позивачем розрахунком заборгованості, виходячи з письмово погодженого сторонами розміру відсоткової ставки - 36% річних, а також з урахуванням строку дії кредитної картки до останнього дня серпня 2016 року, становить 3718,43 грн. і підлягає стягненню разом з сумою заборгованості за тілом кредиту з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк».

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача нарахованої позивачем суми відсотків не відповідає обставинам справи, у зв`язку з чим рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 грудня 2019 року на підставі п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, з ухваленням нового рішення в цій частині про часткове задоволення позову. З ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь АТ КБ «ПриватБанк» 3718,43 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом. В частині стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості за кредитом у розмірі 7983,60 грн. та в частині відмови банку у стягненні з ОСОБА_1 пені та штрафів - рішення суду підлягає залишенню без змін.

Виконання рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 грудня 2019 року, зупинене на час апеляційного провадження ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 27 січня 2020 року, підлягає поновленню.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 грудня 2019 року в частині вирішення позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом - скасувати.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП - НОМЕР_5 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (зареєстроване місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д; код ЄДРПОУ - 14360570) 3718 грн. 43 коп. заборгованості по відсоткам за користування кредитом станом на 31.08.2016 року року за кредитним договором № б/н від 06.12.2005 року.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 грудня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП - НОМЕР_5 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (зареєстроване місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д; код ЄДРПОУ - 14360570) 2881 грн. 50 коп. судових витрат по сплаті судового збору за апеляційний розгляд справи.

Поновити дію рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 грудня 2019 року у справі в частині, що залишена без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: