Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

24 лютого 2020 року м. Черкаси

Черкаський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді Смоляра О.А.

при секретарі Зарубі Н.М.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання договорів дарування та купівлі-продажу недійсними,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому після уточнення позовних вимог просив визнати недійсними договори, за якими відчужувались житловий будинок з господарськими спорудами та земельна ділянка, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: 1) договори дарування, які укладені 08.06.2016р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 і ОСОБА_7 2) договори купівлі-продажу, які укладені 04.11.2016р. між ОСОБА_8 і ОСОБА_7 та ОСОБА_3 ; 3) договори купівлі-продажу, які укладені 23.06.2017р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що ОСОБА_6 здійснив переоформлення належного йому житлового будинку із земельною ділянкою на користь своїх синів формально, щоб уникнути звернення стягнення на зазначені об`єкти нерухомості при виконанні судового рішення про стягнення грошової заборгованості з ОСОБА_6 на користь позивача, а тому такі договори дарування є фіктивними. Подальше відчуження спірного житлового будинку і земельної ділянки за договорами купівлі-продажу на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 також є недійсними правочинами, оскільки всі сторони таких договорів усвідомлювали мету переоформлення прав на нерухоме майно так як були проінформовані про наявне виконавче провадження щодо стягнення боргу з ОСОБА_6 , отже такі договори не відповідають вимогам закону, укладені з метою невиконання рішення суду, порушують публічний порядок (ст.124 Конституції України) і права позивача на реальне виконання рішення суду, а тому підлягають визнанню недійсними.

Від представника ОСОБА_4 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити у позові в повному обсязі. Свою позицію обґрунтовує тим, що позивачем не доведено будь-яких обставин, які свідчать про фіктивність оспорюваних договорів, зокрема тих, стороною яких є ОСОБА_4 , оскільки остання прийняла у фактичне володіння спірні об`єкти нерухомого майна, передала за них ОСОБА_3 визначену відповідними договорами купівлі-продажу суму грошових коштів, а самі договори були посвідченні у встановленому законом порядку, тобто нотаріально. Також ОСОБА_4 посилається на неправильність обраного позивачем способу захисту прав, оскільки в даному випадку за відсутності зобов`язальних правовідносин між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 неможливе застосування такого способу захисту як реституція, а підстави для витребування спірного майна у ОСОБА_4 , як добросовісного набувача, відсутні.

Відповідач ОСОБА_3 також надав відзив проти позову, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своєї позиції посилається на те, що йому не було відомо про наявність судових проваджень відносно ОСОБА_6 чи про наявність будь-яких заборон щодо спірного майна. Відповідач заперечує фіктивність оспорюваних договорів і зазначає, що він є добросовісним набувачем спірного майна, яке в подальшому продав ОСОБА_4 ..

Відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не надали письмових відзивів.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні з підстав, викладених у позові та у відповіді на відзиви відповідачів.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві.

Представник ОСОБА_4 ОСОБА_5 , в судовому засіданні також заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві і просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Інші відповідачі та представник третьої особи в судовому засідання не з`явились і про причини неявки не повідомили, але були повідомлені належним чином, внаслідок чого судом прийнято рішення провести розгляд справи у відсутність таких учасників.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні показав, що він в жовтні 2017 року позичив ОСОБА_6 гроші в сумі 27 000 грн., ОСОБА_6 , ніяких розписок йому не писав. В кінці 2017 року на початку 2018 року він приїздив до ОСОБА_6 до дому за адресою: АДРЕСА_1 , але його дома не бачив.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні показав, що в 2016 році позичив ОСОБА_6 грошові кошти на суму 2500 доларів США, про що останній написав розписку. Зазначив, що неодноразово приїздив до нього за адресою: АДРЕСА_1 , але його дома не застав. Про те що ОСОБА_6 подарував будинок дізнався в березні 2017 року під час судового засідання.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні показав, що ОСОБА_6 , позичив у багатьох людей кошти, і не повертає їх. Він теж в 2016 -2017 році позичив ОСОБА_6 кошти, про стягнення яких є рішення суду. На даний час ОСОБА_6 кошти йому так і не повернув. Між ним та ОСОБА_6 , була розмова, про те, що якщо в боржника відсутнє майно, рішення суду виконати неможливо.

Заслухавши пояснення учасників справи, свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , дослідивши надані сторонами письмові документи та оцінивши зазначені докази у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Заочним рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 25.01.2016р. у справі №707/2681/15 з ОСОБА_6 стягнуто на користь ОСОБА_1 борг за договорами позики від 05.11.2012 року та від 16.09.2014р. на загальну суму 1225837,44грн та судові витрати.

За наслідками апеляційного оскарження ОСОБА_6 такого заочного рішення 05.07.2016р. Апеляційним судом Черкаської області ухвалено рішення, яким заочне рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 25.01.2016р. змінено та ухвалено нове про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 боргу за договорами позики від 05.11.2012 року та від 16.09.2014р. на загальну суму 648353,64грн та судових витрат на суму 9042грн. На виконання рішення апеляційного суду судом першої інстанції був виданий виконавчий лист від 30.08.2016р..

Домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 перебувало у власності ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Черкаською районною державною адміністрацією 28.01.1998р.. Дане домоволодіння знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :02:003:0104 площею 0,2307га, яке перебувало у власності ОСОБА_6 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку ЯЕ 614898, виданого на підставі рішення Руськополянської сільської ради від 22.06.2007р..

08.06.2016р. ОСОБА_6 здійснив відчуження спірного домоволодіння та земельної ділянки на користь своїх синів ОСОБА_8 та ОСОБА_7 шляхом укладання відповідних договорів дарування, які посвідчені приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Старовойтовим О.С.

04.11.2016р. ОСОБА_8 та ОСОБА_7 здійснили відчуження спірного домоволодіння та земельної ділянки на користь ОСОБА_3 шляхом укладання відповідних договорів купівлі-продажу, які посвідчені приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алексєєвим М.Ю.

03.06.2017р. ОСОБА_3 здійснив відчуження спірного домоволодіння та земельної ділянки шляхом укладання відповідних договорів купівлі-продажу, які посвідчені приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алексєєвим М.Ю., на користь ОСОБА_4 , яка на момент розгляду справи є власником такого майна згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Станом на 06.09.2018р. у Черкаському РВДВС ГТУЮ у Черкаській області знаходилось зведене виконавче провадження №53722014 (поєднує в собі виконання семи виконавчих документів, виданих в період з 30.08.2016р. по 25.05.2018р.), за яким боржником є ОСОБА_6 , а стягувачами виступають різні фізичні та юридичні особи, загалом п`ять стягувачів. Відомостей щодо виконання таких виконавчих документів суду не надано.

Відповідно до статті 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Статтею 203 ЦК встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частини перша та третя статті 215 ЦК визначають, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Верховний Суд у постанові від 03.07.2019р. у справі №280/2134/14-ц зазначив, що згідно з наведеними нормами, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно ч.3 ст.13 ЦК не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст.234 ЦК, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст.228 ЦК. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

По обставинам справи судом встановлено, що ОСОБА_6 , достовірно знаючи про наявність незакінченого виконавчого провадження, за яким він є боржником і має сплатити на користь ОСОБА_1 значну суму грошових коштів, уклав договори дарування від 08.06.2016р. спірного домоволодіння і земельної ділянки із своїми синами, які проживали разом з ним і один з яких був неповнолітнім ( ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ). За таких обставин спірне майно фактично не вибуло з володіння ОСОБА_6 , а переоформлення права власності унеможливило накладення арешту на таке майно та звернення на нього стягнення.

До того ж матеріалами справи підтверджується, що до листопада 2016р. сім`я ОСОБА_12 продовжувала фактично проживати у спірному домоволодінні, а сам відповідач ОСОБА_6 знявся з реєстраційного обліку за цією адресою лише 23.06.2017р..

Таким чином, суд доходить висновку, що відповідач ОСОБА_6 передбачав негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на належне йому нерухоме майно, а тому здійснив формальне відчуження за безвідплатним договором належного йому на праві власності спірного домоволодіння та земельної ділянки на користь своїх синів. Отже при укладанні оспорюваних договорів дарування воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з ОСОБА_6 , а тому такі договори підлягають визнанню недійсними на підставі ст.234 ЦК.

Натомість доводи позивача щодо фіктивності оспорюваних договорів купівлі-продажу спірного домоволодіння та земельної ділянки є необґрунтованими, оскільки досліджені у судовому засіданні докази та встановлені судом обставини спірних правовідносин не підтверджують об`єктивності тверджень позивача.

Так по обставинам справи судом встановлено, що після відчуження спірного нерухомого майна на користь ОСОБА_3 , відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 змінили місце проживання і зареєструвалися за адресою: АДРЕСА_2 . А після відчуження спірного нерухомого майна на користь ОСОБА_4 з реєстраційного обліку у спірному домоволодіння знявся і ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Всі оспорювані договори купівлі-продажу за формою та змістом відповідають вимогам закону. Доводи позивача щодо порушення правил територіальної юрисдикції нотаріусом при посвідчені таких договорів є необґрунтованими, оскільки не підтверджуються належними та допустимими, з точки зору достатності, доказами щодо наявності у ОСОБА_3 на момент вчинення оспорюваних правочинів іншого зареєстрованого місця проживання, ніж та що зазначена в оспорюваних договорах.

Не встановлено судом і будь-яких обставин, які б свідчили про наявність умислу у ОСОБА_3 чи ОСОБА_4 на вчинення зі спірним нерухомим майном інших дій ніж розпорядження за своєю власною волею.

Необґрунтованими є доводи позивача щодо визначення у оспорюваних договорах купівлі-продажу занадто низької вартості відчужуваного майна, оскільки така вартість визначена на підставі відповідних звітів про незалежну оцінку майна, складених уповноваженим суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Земельне бюро».

Щодо доводів позивача про фактичне проживання ОСОБА_6 у спірному домоволодінні після укладання оспорюваних договорів купівлі-продажу, то в цьому контексті слід зауважити, що з досліджених судом доказів неможливо достовірно встановити об`єктивність таких тверджень. Наданими позивачем письмовими доказами підтверджується наявність у ОСОБА_6 лише реєстрації у спірному домоволодінні. Натомість хоча ОСОБА_6 і продовжував перебувати на реєстраційному обліку у спірному домоволодінні до 23.06.2017р., але ця обставина сама по собі не є достатньою підставою для визнання оспорюваних договорів купівлі-продажу недійсними.

Необґрунтованим є також посилання позивача на невідповідність оспорюваних договорів купівлі-продажу засадам публічного порядку, як правову підставу для визнання їх недійсними. В цьому контексті слід звернути увагу, що судом не встановлено обставин того, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 діяли недобросовісно при укладанні оспорюваних договорів купівлі-продажу, а відтак ці відповідачі є добросовісними набувачами спірного нерухомого майна, а оспорювані договори не порушували публічного порядку на момент їх вчинення.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в частині визнання недійсними договори дарування житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки по АДРЕСА_1 , які укладені між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та посвідчені приватним нотаріусом Старовойтовим О.С. 08 червня 2016 року.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі №296/6014/17( провадження 61-10785св19).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати складаються із суми судового збору, сплаченого позивачем за подання позову в сумі 2114,40грн. Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, що складає одну третину від заявлених вимог, то на підставі ст.141 ЦПК позивачу має бути відшкодовано за рахунок ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 сума судового збору в розмірі 704,80грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 263-268Цивільно-процесуального кодекс України, суд

ВИРІШИВ:

Позов - задовольнити частково.

Визнати недійсними договори дарування житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки по АДРЕСА_1 , які укладені між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та посвідчені приватним нотаріусом Старовойтовим О.С. 08 червня 2016 року.

Стягнути з ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 704,80 грн., по 234,93 з кожного.

В решті позовних вимог - відмовити.

Учасники справи можуть ознайомитись з текстом судового рішенням, в електронній формі, на офіційному веб-порталі Єдиного державного реєстру судових рішень в мережі Інтернет - http://reyestr.court.gov.ua.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до судової палати у цивільних справах Черкаського апеляційного суду через Черкаський районний суд Черкаської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено та підписано 04 березня 2020 року.

Суддя: О. А. Смоляр