П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

26 листопада 2020 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Мироненко І.П.

суддів: Баркова В.М., Мальцевої Є.Є.

за участі секретаря Сікори М.М.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 грудня 2019 року, постановленого у складі судді Черкова В.Г., повний текст якого складено 03 січня 2020 року, -

в с т а н о в и в:

1. Описова частина

Короткий зміст вимог

У липні 2019 року позивач ОСОБА_1 , з урахуванням уточнень, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_5 про стягнення заборгованості. Просив стягнути солідарно з боржника ОСОБА_3 та поручителя ОСОБА_2 суму заборгованості за договорами позики, на виконання яких були надані розписки від 04 січня 2009 року та 01 лютого 2010 року, у розмірі 2 164 373,50 грн. та за договором позики, на виконання якого була надана розписка від 01 лютого 2010 року, у розмірі 106 415,00 грн., а також судові витрати у розмірі 20 668,15 грн.

В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням поданих уточнень зазначив, що між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір позики від 01 лютого 2010 року, за умовами якого остання отримала грошові кошти у розмірі 4500,00 доларів США. Крім того, між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 були укладені договори позики від 04 січня 2009 року та від 01 лютого 2010 року, за умовами яких остання отримала грошові кошти у розмірі 56 050,00 доларів США та 28 000,00 доларів США відповідно. В подальшому ОСОБА_5 відступив право вимоги за договорами поруки на користь ОСОБА_1 . Новий кредитор уклав з поручителем ОСОБА_2 договір поруки, за умовами якого вона зобов`язалася відповідати за повернення грошових коштів разом з боржником ОСОБА_3 , про що написав відповідні розписки. Поручитель частково виконала зобов`язання з повернення грошових коштів по 10 000,00 грн. за кожним із договорів, а решту коштів не повернуто.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 27 грудня 2019 року позовні вимоги задоволені. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики, на виконання якого були надані розписки від 04 січня 2009 року та 01 лютого 2010 року, у розмірі 2 164 373,50 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики, на виконання якого була надана розписка від 01 березня 2011 року, у розмірі 106 415,00 грн. Стягнуто з відповідачів на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 20 668,15 грн., а саме - по 10 334,08 грн. з кожного.

Задовольняючи позовні вимоги суд виходив з того, що судом встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті в повному обсязі.

Надходження апеляційної скарги до апеляційної інстанції та її короткий зміст

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 04 травня 2020 року за заявою представника відповідачки ОСОБА_3 адвоката Бойко О.І. поновлено строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження, зупинено дію рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 грудня 2019 року до закінчення апеляційного провадження.

В апеляційній скарзі представник відповідачки адвокат Бойко О.І., посилаючись на неповне з`ясування та недоведеність обставин, що мають значення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду та постановити нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

Апеляційну скаргу обґрунтовано недоліками позовної заяви, яка не була оплачена у встановлений судом строк судовим збором та не містила відомостей, визначених п.п.3,6-10 ч.3 ст.175 ЦПК України. Позивач просив стягнути з ОСОБА_2 іншу суму - 2 895 375,00 грн. на виконання іншого договору позики та іншого договору поруки, на виконання якого була надана розписка ОСОБА_6 від 01 лютого 2010 року на суму 112 500,00 доларів США, чим порушено ч.3 ст.49 ЦПК України. Також до заяви про усунення недоліків у якості додатків були додані копії письмових доказів, які в порушення вимог ст.95 ЦПК України, не засвідчені позивачем, та які не мають жодного відношення до предмету та підстав заявленого позову.

У позовній заяві (зі змінами та доповненнями), поданій до суду 08 листопада 2019 року, відповідачем окрім ОСОБА_2 зазначено ОСОБА_3 , проте останню не було залучено до участі у справі в якості співвідповідача; в протоколах підготовчого судового засідання ОСОБА_3 також не зазначена. Крім того, ОСОБА_3 жодних копій позовних заяв, судових повісток або повідомлень про розгляд справи, судових рішень від Селидівського міського суду Донецької області не отримувала, у зв`язку з чим була позбавлена можливості реалізувати свої процесуальні права. Також зазначає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення на підставі недопустимих доказів, оригіналів розписок та договорів про відступлення права вимоги матеріали справи не містять, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що оригінали цих документів судом не оглядались та не досліджувались. Сама по собі наявність в матеріалах справи заяви ОСОБА_1 про повернення оригіналів документів, за відсутності штампу канцелярії на цій заяві та/або поштового конверту, в якому ця заява нібито надійшла до суду, ніяким чином не підтверджує, що позивач надавав суду оригінали розписок та договорів про відступлення права вимоги.

З рішення не вбачається, що позивач надав належні та допустимі докази на підтвердження того, хто саме ОСОБА_3 чи ОСОБА_7 отримав грошові кошти за борговою розпискою від 04 січня 2009 року, а якщо разом, то хто з них і в яких частинах отримав ці кошти, як і на підтвердження того, хто саме, ОСОБА_3 чи ОСОБА_7 зобов`язався повернути кошти за цією розпискою, в якому порядку та в яких частинах. ОСОБА_3 є неналежним відповідачем за вимогами про повернення грошових коштів, які отримав ОСОБА_7 за розпискою від 04 січня 2009 року, належним відповідачем за такими вимогами є ОСОБА_7 , який до участі у справі не залучений. Ця розписка не містить дати отримання коштів та зобов`язання їх повернення.

Крім того, копії боргових розписок від 01 лютого 2010 року на суму 4 500,00 доларів та 28 000,00 доларів США також не містять дати та умов отримання, а також зобов`язання повернення коштів. Виходячи зі змісту наданих позивачем копій розписок, розписки не підтверджують право позивача вимагати від ОСОБА_3 виконання боргового зобов`язання.

Жодну з наданих позивачем копій розписок, ОСОБА_3 грошей не отримувала. Розписки були написані під примусом та погрозами зі сторони ОСОБА_7 . За цим фактом вона у 2018 році звернулася до Головного управління Національної поліції у м.Києві із заявою, на підставі якої до ЄРДР було внесене кримінальне провадження, у якому ОСОБА_3 визнано потерпілою. Позивач ОСОБА_1 є підлеглою особою ОСОБА_7 , тобто фактично цей позов подано в інтересах ОСОБА_7 , який свідомо не залучений співвідповідачем у справі.

Договори про відступлення права вимоги № № 1, 2 від 01 лютого 2017 року не можна вважати укладеними внаслідок недосягнення згоди з усіх істотних умов цих договорів, а отже ці договори не створюють для їх сторін жодних прав і обов`язків, тому ОСОБА_1 не набув права вимоги за цими договорами та є неналежним позивачем у даній справі.

Також вказував на те, що ОСОБА_3 була позбавлена можливості в суді першої інстанції заявити про застосування позовної давності, у зв`язку з чим просить апеляційний суд застосувати строк позовної давності. Укладення позивачем з відповідачем ОСОБА_2 10 та 11 червня 2018 року договорів поруки та доповнень до них не свідчить про переривання позовної давності за вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за розписками, які є предметом даного позову.

Аргументи учасників справи

У запереченні на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 вказує, що факти й доводи викладені в ній не відповідають дійсності. Процесуальні порушення, які нібито на думку відповідача допустив суд першої інстанції, не впливають на наявність боргу у ОСОБА_3 та факт не виконання взятих відповідачкою зобов`язань перед ним та ОСОБА_5 щодо суми заборгованості.

Разом із заявою про усунення недоліків в порядку ст.185 ЦПК України була подана позовна заява (із змінами та доповненнями), де відповідачем була зазначена - ОСОБА_3 . Позовна заява подана на підставі ст.43 ЦПК України, якою передбачено право позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання. Оригінали розписок надавалися в Селидівський міський суд для огляду, після чого були повернуті, про що є відповідна заява в матеріалах справи.

За розпискою від 04 січня 2009 року ОСОБА_7 та ОСОБА_3 є солідарними боржниками. До ОСОБА_7 будь-яких вимог не пред`являлось, тому вказана особа не залучалася до участі у справі.

Наявність будь-якого кримінального провадження не спростовує факт отримання відповідачкою грошових коштів. Звернення до правоохоронних органів відбулося лише у 2018 році, коли з часу складення розписок пройшло 8-9 років. За цей час не було здійснено жодних слідчих дій. Розписки від 04 січня 2009 року та 01 лютого 2010 року є дійсними та не оскаржувались боржником в будь-який термін.

2.Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду в частині задоволення позову про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 сторонами не оскаржується, тому в цій частині відповідно до ст.367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачки ОСОБА_3 , її представника адвоката Бойко О.І., які підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення позивача ОСОБА_1 , його адвоката Воротиленко О.С., дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до розписки від 04 січня 2009 року ОСОБА_7 та ОСОБА_3 взяли у борг у ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 56 050,00 доларів США під 2% щомісячно.

Згідно з договором відступлення права вимоги №1 від 01 лютого 2017 року, укладеного між ОСОБА_5 (первісний кредитор) та ОСОБА_1 (новий кредитор), первісний кредитор відступив, а новий кредитор прийняв на себе право вимоги та став кредитором за договором займу від 04 січня 2009 року, укладеного між ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на суму основного зобов`язання у розмірі 56 050,00 доларів США.

Відповідно до розписки від 01 лютого 2010 року ОСОБА_3 отримала у борг від ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 28 000,00 доларів США, які зобов`язалася повернути в строк до 01 березня 2011 року.

Згідно з договором відступлення права вимоги №2 від 01 лютого 2017 року, укладеного між ОСОБА_5 (первісний кредитор) та ОСОБА_1 (новий кредитор), первісний кредитор відступив, а новий кредитор прийняв на себе право вимоги та став кредитором за договором займу від 01 лютого 2010 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на суму основного зобов`язання у розмірі 28 000,00 доларів США.

Відповідно до розписки від 01 лютого 2010 року ОСОБА_3 отримала у борг від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 4500,00 доларів США, які зобов`язалася повернути в строк до 01 березня 2011 року.

Відповідно до договору поруки №1 від 10 червня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 (кредитор) та ОСОБА_2 (поручитель), поручитель зобов`язався перед кредитором на виконання всіх зобов`язань, що виникли за договором займу від 01 лютого 2010 року, укладеного між кредитором та ОСОБА_3 у сумі, що дорівнює 4500,00 доларів США відповідно до перерахунку в національній валюті на день здійснення платежу, а також за відшкодування кредитору збитків та сплату неустойки.

З доповнення до договору поруки №1 від 11 червня 2018 року вбачається, що поручитель ОСОБА_2 частково виконала перед кредитором ОСОБА_1 зобов`язання за договором займу від 01 лютого 2010 року у розмірі 10 000,00 грн.

Відповідно до договору поруки №2 від 10 червня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 (кредитор) та ОСОБА_2 (поручитель), поручитель зобов`язався перед кредитором на виконання всіх зобов`язань, що виникли за договором займу від 04 січня 2009 року, укладеного між кредитором та ОСОБА_3 у сумі, що дорівнює 56 050,00 доларів США відповідно до перерахунку в національній валюті на день здійснення платежу, а також за відшкодування кредитору збитків та сплату неустойки.

З доповнення до договору поруки №2 від 11 червня 2018 року вбачається, що поручитель ОСОБА_2 частково виконала перед кредитором ОСОБА_1 зобов`язання за договором займу від 04 січня 2009 року у розмірі 10 000,00 грн.

Відповідно до договору поруки №3 від 10 червня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 (кредитор) та ОСОБА_2 (поручитель), поручитель зобов`язався перед кредитором на виконання всіх зобов`язань, що виникли за договором займу від 01 лютого 2010 року, укладеного між кредитором та ОСОБА_3 у сумі, що дорівнює 28 000,00 доларів США відповідно до перерахунку в національній валюті на день здійснення платежу, а також за відшкодування кредитору збитків та сплату неустойки.

З доповнення до договору поруки №3 від 11 червня 2018 року вбачається, що поручитель ОСОБА_2 частково виконала перед кредитором ОСОБА_1 зобов`язання за договором займу від 01 лютого 2010 року у розмірі 10 000,00 грн.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Щодо належного повідомлення про розгляд справи

Одним із елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд.

Згідно з пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності.

Відповідно до ч.1 ст.6 ЦПК України суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників судового процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини від 27 жовтня 1993 року у справі Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів, заява №14448/88, п.33).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18).

Матеріали справи не містять даних про належне повідомлення відповідачки ОСОБА_3 про час та місце розгляду справи, вручення їй копії позовної заяви та ухвали про відкриття провадження у справі.

З огляду на викладене, розгляд справи без належного повідомлення є грубим порушенням прав відповідачки ОСОБА_3 (ст.6 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод) та відповідно до положень п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду.

По суті заявлених вимог про стягнення заборгованості

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК).

Згідно ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначений правовий висновок неодноразово підтверджено Верховним Судом України, зокрема у постановах від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16.

Матеріалами справи встановлено факт складання відповідачкою ОСОБА_3 розписок про отримання у ОСОБА_1 та ОСОБА_5 грошових коштів. Вказані розписки містять прізвище, ім`я, по батькові позичальника та позикодавця, суми позик, дату написання, а дві розписки і строк повернення позики.

Укладені між сторонами письмові договори позики є не лише фактом укладення договорів, а й передачі позикодавцем грошових сум позичальнику, що свідчить про виникнення між сторонами боргових зобов`язань.

При цьому наявність оригіналів розписок у позивача (позикодавця) згідно ст.545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. До того ж, оригінали розписок приєднанні позивачем до матеріалів справи у суді апеляційної інстанції.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України.

Згідно із ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (ст.1051 ЦК України).

Згідно зі ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

За приписами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Допитані в судовому засіданні за клопотанням сторони позивача у якості свідків позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_3 , кожен підтвердили свою позицію. Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_7 надали заяви про неможливість явки до суду за станом здоров`я та враховуючи епідеміологічну ситуацію, що сталася в країні. Надані представником позивача нотаріально посвідчені пояснення свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_7 не є належними та допустимими доказами.

Відповідачка ОСОБА_3 заперечуючи проти позову, будь-яких доказів написання розписок на ім`я ОСОБА_5 та ОСОБА_1 під примусом з боку ОСОБА_7 , окрім посилання на заяву до правоохоронних органів за цим фактом лише у 2018 році, тобто після спливу майже 10 років, суду не надала. Відповідно до вимог ст.1051 ЦК України договори позики в судовому порядку не оспорювала, належними та допустимими доказами не спростувала їх.

З огляду на викладене судом встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконанні зобов`язання перед позикодавцем, кошти отриманні у позику не повернуті, та враховуючи встановлену ст.204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, що свідчить про обґрунтованість заявлених вимог.

За положеннями ч.1 ст.510 ЦК України сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор. Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Так, відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом (ст.513 ЦК України).

За положеннями ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_5 01 лютого 2017 року відступив позивачу ОСОБА_1 право вимоги за договорами від 04 січня 2009 року на суму 56 050,00 доларів США та 01 лютого 2010 року на суму 28 000,00 доларів США. Договори відступлення права вимоги є чинними і в установленому порядку недійсними не визнані.

За таких обставин, позивач ОСОБА_1 отримав право вимагати від відповідачки ОСОБА_3 сплату заборгованості за договорами позики.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).

Так, відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав і протягом часу її дії особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Згідно зі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ч.1 та ч.5 ст.261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Таким чином, за змістом ст.261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст.267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

За домовленістю сторін суми позики за розписками від 01 лютого 2010 року на суму 4500,00 доларів США та 28 000,00 доларів США мали бути повернуті в строк до 01 березня 2011 року.

Враховуючи, що у визначені строки позики повернуті не були, строк позовної давності щодо стягнення боргу за цими договорами позики сплив 02 березня 2014 року.

З даним позовом позивач звернувся до суду лише у липні 2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Посилання позивача на те, що 11 червня 2018 року відповідачем ОСОБА_2 на підставі договорів поруки №1 та №3, укладених 10 червня 2018 року на забезпечення виконання ОСОБА_3 грошових зобов`язань на суми 4500,00 доларів США та 28 000,00 доларів США за договором від 01 лютого 2010 року, були сплачені по 10 000,00 грн., що свідчить про переривання строку позовної давності є безпідставними відповідно до положень ст.264 ЦК України.

Відповідно до положень ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

У кожному випадку необхідно встановлювати, коли конкретно боржник вчинив відповідні дії, адже перебіг позовної давності може перериватися лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.

За таких обставин, часткове виконання ОСОБА_2 11 червня 2018 року зобов`язань ОСОБА_3 перед кредитором за договорами позики від 01 лютого 2010 року вчинено поза межами строку позовної давності та не може свідчити про переривання цього строку.

Відповідачка ОСОБА_3 належним чином не була повідомлена судом першої інстанції про час та місце розгляду справи, участі у судовому засіданні не приймала, що є підставою для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування строків позовної давності.

Таким чином враховуючи, що позивач звернувся до суду із позовом після спливу позовної давності, про застосування якої просила відповідач ОСОБА_3 , позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики від 01 лютого 2010 року в сумі 4500,00 доларів США та 28 000,00 доларів США задоволенню не підлягають з цих підстав.

Що стосується розписки від 04 січня 2009 року на суму 56 050,00 доларів США, то судова колегія виходить з наступного.

Згідно ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений, або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Оскільки у розписці від 04 січня 2009 року відсутня дата з якою пов`язаний строк пред`явлення вимоги до виконання, то судова колегія вважає, що такий строк виконання починає перебіг з моменту пред`явлення вимоги.

Будь-яких належних документальних доказів пред`явлення досудової вимоги до відповідачки про повернення боргу за розпискою від 04 січня 2009 року на суму 56 050,00 доларів США, позивачем не представлено.

Разом з тим, позовна заява до суду сама по собі є різновидом вимоги. Позовна заява подана до суду 09 липня 2019 року, тому вказану дату судова колегія враховує, як дату пред`явлення кредитором вимоги до боржника.

Посилання відповідачки ОСОБА_3 на відсутність у розписці від 04 січня 2009 року зобов`язання повернути позику є безпідставними, так як розписку слід оцінювати (тлумачити), виходячи із повного її змісту, тексту.

Так, у розписці зазначено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_3 взяли у ОСОБА_5 займ у сумі 56 050,00 доларів США під 2% щомісячно. Розписка знаходилась у позикодавця ОСОБА_5 , який передав її позивачеві за договором відступлення права вимоги, й доказів протиправності її знаходження у останнього відповідачка ОСОБА_3 не надала, а зі змісту ст.1046 ЦК України терміну «зайняв» кореспондує зобов`язання «повернути».

Характеризуючи цивільно-правову відповідальність визначають її види. Якщо відповідачем як однією зі сторін виступає кілька осіб, то залежно від характеру розподілу відповідальності між декількома боржниками розрізняють відповідальність дольову, солідарну або субсидіарну.

Статтею 540 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Дольова (часткова) відповідальність має місце, якщо кожний із боржників несе відповідальність перед кредитором лише у тій частці, яка припадає на нього відповідно до законодавства чи договору.

Дольова відповідальність має значення загального правила і застосовується завжди, якщо у зобов`язанні є декілька боржників, а їх субсидіарна або солідарна відповідальність не встановлена. Частки, що припадають на боржників, визнаються рівними, якщо законодавством або договором не передбачено інше.

Відповідно до ст.541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимоги виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Системний аналіз ст.540 та ст.541 ЦК України дозволяє зробити висновок, що при існуванні множинності осіб у зобов`язанні виникають часткове зобов`язання. Тому кредитор у частковому зобов`язанні має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати свій обов`язок у рівній частці. Натомість солідарне зобов`язання виникає у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов`язання.

Розписка від 04 січня 2009 року не містить вказівки на встановлення солідарного зобов`язання позичальників та не належить до зобов`язань, за якими за законом виникає солідарний обов`язок.

Таким чином, оскільки на підставі договору позики від 04 січня 2009 року виникло зобов`язання із множинністю осіб, то таке зобов`язання є дольовим (частковим) і кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці.

Колегія суддів бере до уваги розрахунок наведений позивачем, оскільки останній скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості у гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 05 липня 2019 року. Відтак, з цієї дати валютою заборгованості стала національна валюта України - гривня.

Оскільки судом встановлено часткове зобов`язання, частки позичальників є рівними, а позивач вказував на часткове виконання за цим договором на суму 10 000 грн., у відповідачки ОСОБА_3 виникло зобов`язання по сплаті 720 029,15 грн.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на наведене, оцінюючи досліджені докази у їх сукупності, колегія суддів вважає, що рішення суду не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення щодо солідарного стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за договорами позик і ухвалення в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Розподіл судових витрат

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи наведене, судові витрати сплачені у цій справі підлягають перерозподілу.

Оскільки позовні вимоги задоволено частково, то розмір сплаченого при зверненні до суду першої інстанції судового збору в загальній сумі 10 669,15 грн. (т.1 а.с.8а,9) підлягає стягненню з відповідачки ОСОБА_3 пропорційно задоволеним вимогам, а саме у розмірі3045,75 грн. (31,7%).

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а тому сплачений відповідачкою судовий збір у сумі 14407,50 грн. (т.1 а.с.147) підлягає стягненню з позивача також пропорційно (68,29%) в розмірі 9838,88 грн.

Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволені позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином, з позивача ОСОБА_1 на користь відповідачки ОСОБА_3 підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 6793,13 грн.

Ухвалою Донецького апеляційного суду 04 травня 2020 року зупинено виконання рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 грудня 2019 року до закінчення його перегляду в апеляційному порядку.

У зв`язку з тим, що оскаржуване рішення в частині солідарного стягнення з ОСОБА_3 підлягає скасуванню, то у незмінній його частині дія рішення суду підлягає поновленню.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 грудня 2019 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договорами позики, а також судових витрат скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за договорами позики від 01 лютого 2010 року та 04 січня 2009 року, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; зареєстрована та мешкає за адресом: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований: АДРЕСА_2 ) заборгованість за договором позики від 04 січня 2009 року в розмірі 720 029 (сімсот двадцять тисяч двадцять дев`ять) грн. 15 коп.

Відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики від 01 лютого 2010 року на суму 4500 та 28 000 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; зареєстрована та мешкає за адресом: АДРЕСА_1 ) судові витрати у розмірі 6793 (шість тисяч сімсот дев`яносто три) грн. 13 коп.

Поновити дію рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 грудня 2019 року у його не скасованій частині.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий І.П. Мироненко

Судді: В.М. Барков

Є.Є. Мальцева

Повний текст постанови складено 11 грудня 2020 року.

Суддя І.П. Мироненко