Номер провадження: 22-ц/813/4224/20
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 червня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи Київської районної адміністрації Одеської міської ради як органу опіки та піклування про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу участі у вихованні дитини

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року, ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Київська районна адміністрація Одеської міської ради як органу опіки та піклування про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу участі у вихованні дитини.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 червня 2019 року позов ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 АДРЕСА_2 ) за участю третьої особи Київської районної адміністрації Одеської міської ради як органу опіки та піклування (м.Одеса, вул. ак. Корольова, 9) про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу участі у вихованні дитини - задоволено.

Визначено способи участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 згідно з висновком органу опіки та піклування Київської районної адмінітсрації Одеської міської ради від 22.04.2019 року за №269/01-11 шляхом встановлення систематичних зустрічей батька з дитиною: кожної суботи з 11.00 годин по 18.00 годин; щорічно 28 жовтня, 08 січня, 09 березня, 11 червня з 16.00 годин до 20.00 годин за попереднім узгодженням конкретних днів з матір`ю дитини, зобов`язавши ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_2 брати участь у вихованні, зустрічах та вільному спілкуванні з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спілкування ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з малолітньою ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 має відбуватись за умови забезпечення батьком необхідного духовного, фізичного і морального розвитку дитини, з урахуванням режиму дня малолітнього та особливостей відповідного віку дитини та виключно за її бажанням.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 червня 2019 року скасувати та в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

У запереченнях на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 червня 2019 року - залишити без змін (а.с. 101-105).

Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , перебували в зареєстрованому шлюбі.

Від вказаного шлюбу є малолітня дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (актовий запис про народження №11046 від 29 жовтня 2015 року, складений Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 серпня 2018 року, справа №520/6257/18, шлюб між батьками дитини розірвано. Після розірвання шлюбу між сторонами дитина залишилась проживати з матір`ю.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 25.06.2018 року за №520/6311/18 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволені, а саме стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у твердій грошовій сумі у розмірі 1500 гривень щомісяця, починаючи з дня звернення до суду, а саме з 23.05.2018 року та до досягнення дочкою повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 ку та стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_5 у розмірі 500 гривень щомісяця на її утримання до досягнення дочкою ОСОБА_3 трирічного віку, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Позивач зазначав, що ОСОБА_1 перешкоджає йому у зустрічах з дочкою, вчиняє сварки, не дозволяє спілкуватись з дочкою, чим позбавляє його можливості брати участь у вихованні дочки та спілкуванні з нею, що зумовило звернення до суду з дійсним позовом.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, районний суд виходив з того, що з урахуванням того, яку роль відіграє розлучення з батьками в стані дитини, ту обставину, що права батьків щодо дитини є рівними, виходячи з пріоритету прав дитини, урахувавши вік дитини, стан її здоров`я, позицію органу опіки та піклування, а також той факт, що дитина не може бути заручником особистих відносин батьків, суд вважав за доцільне встановити порядок спілкування та побачення позивача з донькою, враховуючи при цьому бажання та стан здоров`я дитини визначений висновком органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 22.04.2019 року за №269/01-11.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, при вирішенні спору суд має врахувати положення ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», за якою кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст.141 СК України). Діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою (ст.142 СК України).

Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України. Права батьків щодо виховання дитини передбачені статтею 151 СК України, зокрема, відповідно до яких батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Згідно ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Таким чином, законом визначена рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини та, відповідно, рівність прав та обов`язків дитини щодо батьків; виховання дитини є обов`язком батьків, право батьків на виховання дитини є переважним перед іншими особами, при тому право на виховання є особистим; право на спілкування між собою батьки та дитина мають безперешкодне.

Згідно із ст. 158 СК України, за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до Висновку органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 22.04.2019 року за № 269/01-11 (а.с. 35-38), орган опіки та піклування вважав доцільним на теперішній час визначити такий порядок та спосіб участі у вихованні та спілкуванні гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у вихованні малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , шляхом:

-його систематичних побачень кожної суботи з 11.00 год. до 18.00 год.;

-щорічно 28.10, 08.01, 09.03., 11.06. з 16.00 год. до 20.00 год. за попереднім узгодженням конкретних днів з матір`ю дитини.

Також у висновку органу опіки та піклування зазначено, що спілкування гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з малолітньою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , має відбуватись за умови забезпечення батьком необхідного духовного, фізичного і морального розвитку дитини, з урахуванням режиму дня малолітнього та особливостей відповідного віку дитини, та виключно за її бажанням.

Даним висновком також повідомлено гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що відповідно до вимог ч.3 ст. 157 Сімейного кодексу України, вона не має права перешкоджати батькові спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні.

У відповідності до ч.5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування аналізує відомості, одержані у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на інші документи, які стосуються справи, й подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору.

З вказаним висновком органу опіки та піклування погоджується й апеляційний суд, оскільки вказаним висновком враховано участь кожного з батьків у вихованні дитини, взято до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ст. 7 СК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Судовим розглядом справи встановлено, що позивач за місцем мешкання та місцем роботи характеризується позитивно, працює в ТОВ «Кріогенсервіс» на посаді регіонального менеджера в Одеській області , має постійний дохід (а.с.42, 43, 49).

Згідно Акту обстеження умов проживання позивача від 29.11.2018 року (АДРЕСА_3): кімнати чисті, будинок прибраний, в стадії ремонту. Для виховання та розвитку дитини створено такі умови: для дитини є кімната, спальне місце, шафи для одягу, місце для ігор в будинку та на дворі . Створені належні умови для комфортної ночівлі, розвитку та зростання (а.с. 50, 50 зворот).

У доводах скарги, апелянт зазначає, що у оскаржуваному рішенні, суд не зазначив, як саме він дійшов висновку, що ОСОБА_1 чинить перешкоди у спілкуванні та побаченні із дитиною ОСОБА_2 , також судом не витребувані докази від позивача, яким чином доводиться ним, що ОСОБА_1 чинить перешкоди.

Однак вказані доводи апелянта спростовуються матеріалами справи, оскільки у висновку органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 22.04.2019 року за № 269/01-11 (а.с. 35-38), встановлено, що саме ОСОБА_2 , звернувся до органу опіки та піклування із заявою про визначення порядку спілкування з дитиною.

Окрім того, в матеріалах справи також наявні заяви гр.гр. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , в яких зазначено, що ОСОБА_1 перешкоджає батькові бачити свою доньку (а.с. 45-46, 47).

Безпідставними та необґрунтованими є і твердження апелянта про те, що вона зверталась із заявою до Начальника відділу у справах дітей Київської РА ОМР, у якій зазначила, що батько доньки - ОСОБА_2 неодноразово будучи у стані алкогольного сп`яніння, приходячи пізно вночі додому починає фізично знущатися над дитиною, а коли ОСОБА_1 починає його заспокоювати, ОСОБА_2 вчиняє заходи по свавіллю до неї та доньки.

Проте, як сама зазначила апелянт у доводах скарги, відповіді на її заяви на цей час не надано.

Разом з тим, у запереченнях на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 зазначає, що відповідачкою ОСОБА_1 вчинялись дії, щодо посягань на позитивну репутацію колишнього чоловіка ОСОБА_2 .

На підтвердження вказаного, представником ОСОБА_2 - ОСОБА_4 надано до апеляційного суду висновок Таїровського відділу поліції Київського відділу поліції в м.Одесі ГУНП в Одеській області про результат заяви гр. ОСОБА_1 від 14.08.2018 року, з якого вбачається, 20.07.2018 року ОСОБА_1 звернулась із заявою, у якій просила вжити заходи щодо її чоловіка ОСОБА_2 та в період розгляду матеріалу було встановлено, що факти, викладені в заяві не знайшли свого підтвердження (а.с.109).

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_2 , відповідні їм правовідносини, поясненням сторін та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон та з урахуванням положень Закону України «Про охорону дитинства», дійшов обґрунтованого висновку про доведеність факту створюваних позивачеві з боку відповідача перешкод у його спілкуванні із дитиною, а також наявність правових підстав для захисту прав батька дитини, що проживає окремо від неї, на участь у вихованні і спілкуванні із донькою в режимі, максимально наближеному до запропонованого органом опіки і піклування у висновку від 22.04.2019 року за № 269/01-11, що відповідатиме якнайкращим інтересам дитини і забезпечуватиме реалізацію прав батька, визначених як національним законодавством, так і ратифікованою Україною Конвенцією про права дитини.

Одним із принципових положень, закріплених у Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, є те, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. 3, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 27 Конвенції передбачено, що дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» ( від 07.12.2006 року), суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v. Sweden, від 27 листопада 1992 року) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78.)

Практика ЄСПЛ встановлює акценти, відповідно до яких при розгляді сімейного спору пріоритет мають інтереси дитини над інтересами батьків; діти, народжені у шлюбі, і діти, народжені поза шлюбом, є рівними у своїх правах; будь-яке обмеження, накладене на особисте спілкування у відносинах між батьками та дітьми, повинне ґрунтуватися на належних до справи та обґрунтованих причинах, висунутих для захисту інтересів дитини і для подальшого об`єднання сім`ї. (Справа «Савіни проти України» від 18 грудня 2008р., «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року).

Визначаючи конкретний порядок участі позивача у вихованні дитини, суд враховує те, що форми й методи виховання дитини не повинні суперечити Конституції України (стаття 52), Конвенції про права дитини від 2 листопада 1989 року ( статті 8,12, 16, 19, 28, 31, 32, 34, 36, 37), Декларації прав дитини, ЗУ України «Про охорону дитинства» та приймає до уваги те, що позивач бажає брати участь у вихованні рідної дитини, і таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Інші доводи апеляційної скарги носять риторичний характер та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 червня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи Київської районної адміністрації Одеської міської ради як органу опіки та піклування про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу участі у вихованні дитини - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 10.03.2020 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда