УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року

м. Харків

Справа № 645/286/16-ц

Провадження № 22-ц/818/652/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Кругової С.С., Маміної О.В.,

за участю секретаря - Прокопчук І.В.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

Відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2016 року в складі судді Федорової О.В.

встановив:

У січні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_1 про визначення частки майна в праві спільної сумісної власності, про визнання особи такою, що прийняла спадщину, та про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 25 грудня 2006 року між закритим акціонерним товариством "ОТП Банк", правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "ОТП Банк" (далі - Банк) та ОСОБА_1 (далі - позичальник) був укладений кредитний договір CNL № 701/063/2006, відповідно до умов якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах строковості, платності грошові кошти у сумі 100000,00 грн. У забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором CNL № 701/063/2006 від 25 грудня 2006 року між банком та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № PCNL-701/063/2006 (майнова порука), посвідчений нотаріально, за умовами якого предметом іпотеки було встановлено нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності.

Відповідач ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором виконував неналежним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 229090,29 грн, з яких: 49266,73 грн - заборгованість по тілу кредиту, 179823,56 грн пені. 26 листопада 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Бондар І.М. здійснено виконавчий напис, за яким звернуто стягнення на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та за рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, задовольнити вимоги ТОВ "ОТП Факторинг Україна" на суму 50966,73 грн. 28 березня 2014 року державним виконавцем Фрунзенського відділу ДВС ХМУЮ Цурковим С.І. відкрито виконавче провадження з виконання вищевказаного виконавчого напису. Станом на час розгляду справи виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпропетровського МНО Бондар І.М. не виконаний. 26 лютого 2015 року заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова, яке набрало законної сили, задоволено позов товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" та стягнуто зі ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором CNL № 701/063/2006 від 25 грудня 2006 року в сумі 229090,29 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2300,00 грн. 20 травня 2015 року державним виконавцем Фрунзенського відділу ДВС ХМУЮ Цурковим С.І. відкрито виконавче провадження з виконання вищевказаного заочного рішення суду. Станом на час розгляду справи заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2015 року не виконано. ІНФОРМАЦІЯ_1 майновий поручитель ОСОБА_5 померла. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить суд визначити, що частка померлої ОСОБА_4 в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 становила 1/2; визнати ОСОБА_1 таким, що прийняв спадщину в складі 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 та в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором CNL № 701/063/2006 від 25 грудня 2006 року звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 .

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2016 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 задоволено.

Визначено, що ОСОБА_4 на праві власності належала 1/2 частина квартири АДРЕСА_2 .

Визнано ОСОБА_1 таким, що прийняв спадщину в складі 1/2 частини квартири будинку АДРЕСА_3 після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором CNL 701/063/2006 від 25 грудня 2006 року у загальному розмірі 229090,29 грн, в тому числі: 49266,73 грн заборгованість по тілу кредиту та пені у розмірі 179823,56 грн на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 42,4 кв.м., житлова площа 26,4 кв.м., із застосуванням визначеної ст. 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу шляхом надання іпотекодержателю ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі - покупцеві предмету іпотеки з наданням всіх повноважень продавця (в тому числі: отримання дублікату правовстановлюючих документів на предмет іпотеки в органах нотаріату та місцевого самоврядування, та здійснення їх реєстрації, та реєстрації права власності на підставі вказаних документів, здійснення їх реєстрації, та реєстрації права власності на підставі вказаних документів, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримати будь-які документи, довідки, витяги з реєстру прав власності на нерухоме майно в органах державної реєстраційної служби України, міністерства юстиції України, ВРЖЕУ, нотаріату тощо за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна).

Встановлено початкову ціну продажу предмета іпотеки, а саме квартири АДРЕСА_2 на рівні, не нижчому на звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, на час продажу.

Передано предмет іпотеки: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в управління ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на період до її реалізації з наданням права обладнання предмету іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу до нерухомого майна, заміни замків, а також укладання договорів на охорону зі спеціалізованими підприємствами.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 лютого 2019 року заяву представника сторони відповідача ОСОБА_6 про перегляд заочного рішення від 16 вересня 2016 року по цивільній справі за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про визначення частки в праві спільної сумісної власності, про визнання особи такою, що прийняла спадщину, та про звернення стягнення на предмет застави залишено без задоволення.

14 листопада 2019 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку подано апеляційну скаргу на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2016 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги щодо порушення її прав, зазначає, що вона є донькою ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та відповідно спадкоємцем першої черги, у зв`язку з чим при ухвалені судового рішення суд вирішив питання про її права.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року заяву ОСОБА_2 про поновлення строку на апеляційне оскарження задоволено. Поновлено ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2016 року. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2016 року по цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про визначення частки майна в праві спільної сумісної власності, про визнання особи такою, що прийняла спадщину, та про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зупинено дію рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2016 року на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 09 грудня 2019 року закінчено підготовку апеляційного розгляду цивільної справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про визначення частки майна в праві спільної сумісної власності, про визнання особи такою, що прийняла спадщину, та про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення з`явившихся учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою слід закрити, з наступних підстав.

Судом встановлено, що предметом спору є визначення частки майна в праві спільної сумісної власності, визнання особи такою, що прийняла спадщину, та звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 42,4 кв.м., житлова площа 26,4 кв.м., шляхом надання товариству з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" права продажу будь-якій особі - покупцеві предмету іпотеки з наданням всіх повноважень продавця.

25 грудня 2006 року між закритим акціонерним товариством "ОТП Банк» та ОСОБА_1 (далі - позичальник) був укладений кредитний договір CNL № 701/063/2006 /а.с. 11-18/.

Згідно з умовами вказаного договору позивач надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 100000,00 грн, а позивач прийняв кредит, зобов`язався належним чином використовувати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов`язання, визначені договором.

В якості забезпечення ОСОБА_1 виконання зобов`язань по вказаному кредитному договору CNL № 701/063/2006 від 25 грудня 2006 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , 25 грудня 2006 року укладено договір іпотеки № PCNL-701/063/2006 (майнова порука), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сульженко Ж.О., реєстровий № 3815 /а.с. 20-25/.

Згідно з п. 3.1 договору іпотеки № PCNL-701/063/2006 (майнова порука) від 25 грудня 2006 року предметом іпотеки є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло видане Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Виконавчого комітету Харківської міської ради 10 січня 2010 року, реєстраційний № 8-00-198838 та зареєстрований комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 19/01/2000 року, номер запису П-8-22503.

Відповідно до п. 3.2 договору іпотеки № PCNL-701/063/2006 (майнова порука) від 25 грудня 2006 року, предмет іпотеки складаються з двох житлових кімнат, загальна площа згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №13033792, виданого комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 25 грудня 2006 року, реєстраційний номер 17292390, номер запису П-8-22503 в книзі 1, становить 42,4 кв.м., житлова площа 26,4 кв.м. Загальна вартість предмета іпотеки становить 12684,00 грн.

Відповідно до п. 6.1 договору іпотеки № PCNL-701/063/2006 (майнова порука) від 25 грудня 2006 року, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель може задовольнити такі вимоги: (а) всі боргові зобов`язання, не сплачені боржником, і (б) вимоги стосовно повного відшкодування всіх збитків, завданих порушенням іпотекодавцем його зобов`язань за цим договором, а також всіх фактичних витрат, понесених іпотекодержателем у зв`язку з реалізацією його прав за цим договором.

Згідно з п. 6.2 договору іпотеки № PCNL-701/063/2006 (майнова порука) від 25 грудня 2006 року іпотекодержатель має право задовольнити із вартості предмета іпотеки всі фактичні вимоги негайно після виникнення будь-якої із таких обставин: (а) несплата боржником Іпотекодержателю будь-якої суми у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі; (б) порушення іпотекодавцем будь-якого із його зобов`язань за ст. 5 цього договору; (в) інших обставин, передбачених чинним законодавством України, кредитним договором та цим договором.

12 листопада 2010 року між публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю б/н, у відповідності до умов якого продавець продає, а покупець приймає такий кредитний портфель та зобов`язується сплатити на користь продавця винагороду.

Крім того, 12 листопада 2010 року між публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» укладено договір про відступлення права вимоги, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., відповідно до умов якого у зв`язку з укладанням договору купівлі-продажу кредитного портфелю б/н від 12 листопада 2010 року між фактором та клієнтом, за яким до фактора переходять всі права клієнта як сторони, що іменується «іпотекодержатель»/»заставодержатель» у зобов`язаннях, які виникли на підставі забезпечення в обсязі та на умовах, що існують на момент набрання чинності цим договором (включаючи право звернення стягнення на предмет застави) /а.с.41-44/.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 належним чином умови кредитного договору CNL № 701/063/2006 від 25 грудня 2006 року не виконав, у зв`язку з чим 26 листопада 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Бондар І.М. здійснено виконавчий напис, за яким звернуто стягнення на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та за рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, задоволено вимоги ТОВ "ОТП Факторинг Україна" на суму 50966,73 грн. 28 березня 2014 року державним виконавцем Фрунзенського відділу ДВС ХМУЮ Цурковим С.І. відкрито виконавче провадження з виконання вищевказаного виконавчого напису. Станом на час розгляду справи виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпропетровського МНО Бондар І.М. не виконаний /а.с. 56-57/.

26 лютого 2015 року заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова, яке набрало законної сили, задоволено позов товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" та стягнуто зі ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором CNL № 701/063/2006 від 25 грудня 2006 року в сумі 229090,29 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2300,00 грн. 20 травня 2015 року державним виконавцем Фрунзенського відділу ДВС ХМУЮ Цурковим С.І. відкрито виконавче провадження з виконання вищевказаного заочного рішення суду. Станом на час розгляду справи заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2015 року не виконано /а.с. 58-60/.

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла /а.с.119/.

12 травня 2016 року до суду надійшов лист в.о. завідувача Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори Доценко О.О. за вих. № 1479, відповідно до якого, за відомостями зі Спадкового реєстру після ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкова справа не заводилась, свідоцтва про право на спадщину не видавались. /а.с. 162/.

Посилаючись як на підставу своїх позовних вимог, що заборгованість за кредитним договором не погашена, з урахуванням вищевикладеного, позивач, уточнивши позовні вимоги просив суд визначити, що частка померлої ОСОБА_4 в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 становила 1 / 2 ; визнати ОСОБА_1 таким, що прийняв спадщину у складі 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором CNL № 701/063/2006 від 25 грудня 2006 у загальному розмірі 229090,29 грн, в тому числі: 49266,73 грн - заборгованість по тілу кредиту та пені у розмірі 179823,56 грн на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна", звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Як вбачається з ч.1 ст. 355 Цивільного кодексу України передбачає, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Як вбачається зі свідоцтва про право власності на житло видане Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Виконавчого комітету Харківської міської ради 10 січня 2010 року, реєстраційний № 8-00-198838 та зареєстроване Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 19 січня 2000 року, номер запису П-8-22503 та Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 13033792 від 25 грудня 2006 року квартира АДРЕСА_2 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , тобто частки у зазначеній квартирі є рівними.

Враховуючи викладене, суд вважав можливим визначити, що ОСОБА_4 на праві власності належала 1/2 частина квартири АДРЕСА_2 .

Згідно листа в.о. завідувача Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори Доценко О.О. за вих. № 1479, за відомостями зі Спадкового реєстру після ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкова справа не заводилась, свідоцтва про право на спадщину не видавались.

Згідно довідки КП «Жилкомсервіс» № 10623/2/07-05 на день смерті ОСОБА_4 та по цей час в квартирі АДРЕСА_2 зареєстрований ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Спадщина відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , строки встановлені у ст. 1270 ЦК України для відмови від прийняття спадщини сплили.

Таким чином відповідач ОСОБА_1 , який є спадкоємцем першої черги, вважається таким, що прийняв спадщину у складі 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 після смерті своєї матері ОСОБА_4 .

Проаналізувавши зазначені обставини та керуючись положеннями статей 316, 317, 321, 355, 608, 1216, 1218, 1268, 1270 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що до ОСОБА_1 перейшло право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 яка є предметом іпотеки, він набув статусу іпотекодавця і має всі права і несе відповідальність за іпотечним договором в межах вартості предмета іпотеки.

Вартість іпотечного майна, що встановлено за домовленістю сторін у договорі іпотеки складає 12684,00 грн.

Розмір заборгованості перевищує вартість іпотечного майна, яке отримано відповідачем у спадщину і становить 229090,29 грн, в тому числі: 49266,73 грн - заборгованості по тілу кредиту та 179823,56 грн пені.

Виходячи з вимог ст. 611 ЦК України, статей 1, 3, 7, 12, 33, 38, 39 Закону України «Про іпотеку», Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» та умов іпотечного договору, суд дійшов висновку про можливість задоволення вимог позивача та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором CNL № 701/063/2006 від 25 грудня 2006 року звернути стягнення на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , успадкованої ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_7 в межах вартості спадкового майна, а також звернути стягнення на предмет іпотеки 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності.

Водночас суд враховує наступні положення цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже, вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 ч. 1, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав (Beles and others v. the Czech Republic (Белеш та інші проти Чеської Республіки), § 49).

Кожен має право на судовий розгляд справи, що стосується його «цивільних прав та обов`язків».

Таким чином, у статті 6 ч. 1 представлено «право на суд», разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (Golder v. the United Kingdom (Голдер проти Сполученого Королівства), § 36). «Право на суд» та право на доступ не є абсолютними. Права можуть бути обмежені, але лише таким способом та до такої міри, що не порушують зміст цих прав (Philis v. Greece (Філіє), § 59; De Geouffre de la Pradelle v. France (Де Жуфр де ла Прадель проти Франції), § 28, і Stanev v. Bulgaria (Станєв проти Болгарії) [ВП], § 229).

Нормами національного закону надано право на оскарження в апеляційному порядку рішень суду, в тому числі фізичній особі, яка не брала участь у справі, якщо суд вирішив питання про її цивільні права та обов`язки.

В той же час, згідно зі ст. 6 ч. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право на ефективний судовий захист - справедливий суд, разом з правом на доступ до суду, має особа, якщо справа стосується її «цивільних прав та обов`язків».

Таким чином, норми національного закону кореспондують ст. 6 ч. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського Суду з прав людини.

Отже, суд апеляційної інстанції може захистити право особи, яка не брала участі у справі, лише у разі якщо суд першої інстанції вирішив питання про її права та обов`язки. Відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту суб`єктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог особи. Інше б суперечило основному завданню цивільного судочинства, - захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст. ст. 1, 3 ЦПК (у редакції, що діяла на момент винесення оскаржуваного рішення),ст.ст. 2, 4 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року), ст. ст. 15, 16 ЦК, абз. 2 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

Як на підстави апеляційної скарги апелянт посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з частини вказаної квартири. Судом першої інстанції встановлено факт , що ОСОБА_4 належала Ѕ частина квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4 є її діти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_2 ). Визнано ОСОБА_1 таким, що прийняв спадщину - Ѕ частину спірної квартири після смерті матері ОСОБА_4 . Суд першої інстанції вирішуючи питання щодо прав спадкоємця ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_4 на спірне житлове приміщення, вирішив питання про права і обов`язки спадкоємця першої черги ОСОБА_2 .

Згідно з ч. 1 ст. 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Перелік зобов`язань, які не входять до складу спадщини визначені статтею 1219 ЦК України, отже зобов`язання за кредитним договором та за договором іпотеки входять до складу спадщини.

Положеннями ст. ст. 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язаннями у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржника за зобов`язанням.

У п. 32 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що з урахуванням положення статті 1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями.

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч. 3 ст. 1268 ЦК України).

Для того, щоб набути право на спадщину, спадкоємці за заповітом або за законом мають прийняти її у порядку та у строки, встановлені законом.

Спадкоємці, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч.1 ст.1269 ЦК України).

Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді втрати права на спадщину.

Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого ст. 1297 ЦК України, зокрема з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця, розмір якої може бути визначений за правилами ст. 625 ЦК України. (п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування»)

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Невиконання спадкоємцем вимог щодо оформлення та реєстрації спадкового майна не може бути підставою для відмови у задоволенні позову в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Відповідно до роз`яснень викладених у п. 36 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, суди мають враховувати, що іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (стаття 23 Закону України "Про іпотеку").

Проте якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, який є відмінним від боржника, такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимог іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Якщо боржник та іпотекодавець - одна й та сама особа, то після її смерті до спадкоємця переходять не лише права та обов`язки іпотекодавця, а й обов`язки за основним зобов`язанням у межах вартості спадкового майна.

У статті 129 Конституції України у числі основних засад судочинства зазначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року, пров. № 61-48003св18, суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу після спливу річного строку з дня складання повного тексту судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду. "Право на суд", одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 6 грудня 2007 року).

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у рішенні у справі "Белле проти Франції" ("Bellet v. France", заява N 13343/87) від 04.12.1995 Європейський суд з прав людини зазначив, що "стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права". Як засвідчує позиція Європейського суду з прав людини, основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і держава, у свою чергу, не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.

Як свідчать матеріали справи, згідно листа в.о. завідувача Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори Доценко О.О. за вих. № 1479, за відомостями зі Спадкового реєстру після ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкова справа не заводилась, свідоцтва про право на спадщину не видавались.

Згідно довідки КП «Жилкомсервіс» № 10623/2/07-05 на день смерті ОСОБА_4 та по цей час в квартирі АДРЕСА_2 зареєстрований ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Таким чином відповідач ОСОБА_1 , який є спадкоємцем першої черги, вважається таким, що прийняв спадщину у складі 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 після смерті своєї матері ОСОБА_4 .

Враховуючи лист нотаріальної контори про те що спадкова справа не заводилась, і матеріалами справи не підтверджено, що вона зверталась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, ОСОБА_2 спадщину не прийняла.

Таким чином, ОСОБА_2 не довела та не підтвердила письмовими доказами, що ухвалене рішення стосується її прав та обов`язків і завдання цим рішенням несприятливих для неї наслідків.

Доказів порушення прав та інтересів апелянта ухваленим судовим рішенням нею не надано, зважаючи на те, що доказами у справі не підтверджено, що вона прийняла спадщину, у зв`язку з чим оскаржуваним судовим рішенням могло бути вирішено питання про її права та обов`язки, її посилання на те, що вона є спадкоємцем першої черги після померлої не підтверджують наявність її порушеного права, і, як наслідок, можливість оскаржувати рішення суду першої інстанції.

За викладених обставин, з`ясовуючи, чи було оскаржуваним судовим рішенням вирішено питання про права апелянта, суд доходить висновку, що судовим рішенням першої інстанції питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_2 не вирішувалося, а тому вона не є особою, що має право на оскарження рішення суду першої інстанції.

Згідно з ст. ст.78-81 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі Мушта проти України Європейський Суд з прав людини зазначив, що суд нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Апелянт не надала апеляційному суду переконливих доказів, які б давали підстави порушити принцип остаточності судового рішення.

Згідно вимог п. 3 ч. 1, ч. 2 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося. Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2016 року по цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про визначення частки майна в праві спільної сумісної власності, про визнання особи такою, що прийняла спадщину, та про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає закриттю.

Керуючись статтею 362 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2016 року по цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про визначення частки майна в праві спільної сумісної власності, про визнання особи такою, що прийняла спадщину, та про звернення стягнення на предмет іпотеки - закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 06 березня 2020 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : С.С. Кругова

О.В. Маміна