Дата документу 03.03.2020 Справа № 937/43/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 937/43/20 Головуючий у 1 інстанції Юрлагіна Т.В.
Провадження №22ц/807/813/20 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.,

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 січня 2020 року про відмову у відкритті провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича про порушення права на захист цивільних прав та інтересів Президентом України і органами державної влади України, а також відшкодування моральної шкоди, заподіяної його здоров`ю, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Президента України ОСОБА_2 про порушення права на захист цивільних прав та інтересів Президентом України і органами державної влади України, а також відшкодування моральної шкоди, заподіяної його здоров`ю.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що 14 листопада 2018 року ним, відповідно до ст. 17 ЦК України на ім`я Президента України голови Ради національної безпеки і оборони України ОСОБА_3 подана заява про порушення органами Національної поліції в Запорізькій області права ОСОБА_1 доступу до правосуддя та на обов`язковість судових рішень.

Вищевказане письмове звернення Президентом України головою РНБО України ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Постановою Верховного Суду від 12 листопада 2019 року визнано протиправною бездіяльність Президента України голови РНБО України щодо неналежного розгляду заяви ОСОБА_1 та зобов`язано Президента України голову РНБО України розглянути його заяву від 14 листопада 2018 року відповідно до Закону України «Про звернення громадян».

Позивач зазначав, що загальний термін розгляду його звернення особисто Президентом України закінчився 28 грудня 2019 року. Але на даний час його заява Президентом України Зеленським В ОСОБА_4 О. залишена без розгляду, порушене право ОСОБА_1 на доступ до правосуддя та на обов`язковість судових рішень Президентом України не поновлено.

Протиправними діями (бездіяльністю) Президента України голови РНБО України ОСОБА_2 здоров`ю та моральним звичаям позивача спричинена моральна шкода, яку ОСОБА_1 оцінює в 10000000 (десять мільйонів) грн.

Посилаючись на наведені обставини ОСОБА_1 просив суд визнати його право на захист цивільних прав і інтересів Президентом України і органами державної влади України, передбачене статтями 15, 17 ЦК України; Стягнути з Президента України ОСОБА_2 за рахунок держави Україна, на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 10000000 (десять мільйонів) грн., завдану його здоров`ю, внаслідок порушення права на захист цивільних прав і інтересів Президентом України і органами державної влади України, передбаченого статтями 15, 17 ЦК України.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 січня 2020 року відмовлено у відкритті провадження. Роз`яснено заявнику його право подати позов на загальних підставах в порядку адміністративного судочинства до Верховному Суду як суду першої інстанції.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив із положень п. 1 ч.1 ст. 186 ЦПК України та обґрунтовував свої висновки тим, що вказаний позов не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Не погоджуючись і зазначеною ухвалою, посилаючись на її незаконність, не з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 січня 2020 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що він не оскаржує протиправність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень. В спорі по цій справі ОСОБА_1 захищає від протиправних посягань відповідача своє особисте немайнове право на захист його цивільних прав і інтересів Президентом України, яке, згідно ст.ст. 15, 17 ЦК України належить позивачу по закону. Звертає увагу, що права і обов`язки сторін з чинної справи, згідно вимог ст.ст. 1-4 ЦК України, урегульовані нормативними актами цивільного законодавства України, є цивільними правовідносинами і підлягають судовому розгляду в порядку цивільного судочинства. ОСОБА_1 зазначає, що визначені ним в позові способи захисту цивільних прав і інтересів судом, не є способами судового захисту порушених адміністративних прав, свобод чи інтересів особи, визначеними нормами ст. 5 КАС України, і згідно норм ст. 19 КАС України не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. Скаржник в апеляційній скарзі також посилається на постулати Теорії права, згідно яких розподіл права на публічне і приватне здійснюється за кількома критеріями. Один із них сфера інтересів правового захисту. Публічне право має на увазі інтереси держави, а приватне право інтереси індивіда. В якості критерію можна використовувати спосіб судового захисту. Публічне право охороняється в порядку кримінального чи адміністративного провадження, порушеного за ініціативою державного органу. Приватне право захищається за ініціативою юридичної або фізичної особи в порядку цивільного провадження. ОСОБА_1 зазначає, що постановою Верховного Суду по справі № 9901/21/19 (провадження № 11-810 заі 19) визнано протиправною бездіяльність Президента України голови РНБО України щодо неналежного розгляду його заяви від 14 листопада 2018 року. А отже, на думку, ОСОБА_1 йому не потрібно повторно оскаржувати протиправність дій (бездіяльності) Президента України Зеленського В.О. щодо неналежного розгляду ним його заяви від 14 листопада 2018 року, оскільки постанова вищезазначена постанова Президентом України Зеленським В.О. не виконана.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача,пояснення позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що постановою Великої Палати Верховного Суду частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 . Визнано протиправною бездіяльність Президента України Голови Ради національної безпеки і оборони України щодо неналежного розгляду заяви ОСОБА_1 від 14 листопада 2018 року про здійснення демократичного контролю за діяльністю сектора безпеки і оборони України в сфері національної безпеки і оборони України, спрямованої на адресу Президента України; Зобов`язано Президента України Голову Ради національної безпеки і оборони України розглянути заяву ОСОБА_1 від 14 листопада 2018 року відповідно до Закону України «Про звернення громадян». В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Також, з зазначеної постанови вбачається, що для ефективного захисту права позивача на особистий розгляд його заяви відповідачем Велика Палата Верховного Суду вийшла за межі позовних вимог, визнаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо неналежного розгляду заяви позивача та зобов`язала відповідача розглянути цю заяву відповідно до Закону № 393/96-ВР. Щодо відшкодування моральної шкоди, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що оскільки встановлено порушення відповідачем права позивача на особистий розгляд заяви останнього, помилковим є твердження позивача про те, що його заяву відповідач залишив без задоволення. Отже, відсутні підстави для твердження про те, що відповідач заподіяв позивачеві моральну шкоду через залишення без задоволення його заяви. Тому у задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди необхідно відмовити.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безімянная проти Росії» (заява № 21851/03) констатував порушення «самої суті права заявника на доступ до суду», а отже порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вказавши, що «заявниця опинилася у замкнутому колі, у ситуації, коли внутрішньодержавні суди вказували один на одного і відмовлялись розглядати її справу, зважаючи на нібито обмеження своїх судових повноважень. Внутрішньодержавні суди фактично залишили заявницю у судовому вакуумі без будь-якої вини з її сторони». ЄСПЛ також наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту».

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне між собою.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

ЦПК України у статті 19 визначив, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Можна зробити висновок, що загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції і розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин в усіх випадках, за виключенням, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне.

По-друге, таким критерієм є суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Отже, одним із учасників адміністративного спору є суб`єкт владних повноважень орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства.

Також КАС України, надає визначення публічно-правового спору як спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 1 частини першої статті 4 КАС України) та адміністративного судочинства діяльність адміністративних судів щодо розгляду і вирішення справ у порядку, встановленому цим законом (пункт 5 частини першої статті 4 КАС України).

Частиною 5 статті 21 КАС України передбачено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Відповідно до частини 4 статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Президента України.

За правилами статті 266 КАС України адміністративні справи, зокрема щодо законності дій чи бездіяльності Президента України розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження Верховним Судом у складі колегії Касаційного адміністративного суду не менше ніж з п`яти суддів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року по справі № 522/3454/16-ц (провадження № 14-6цс18) відображена позиція, відповідно до якої аналіз норм ЦПК України та КАС України дає підстави для висновку про те, що у порядку адміністративного судочинства можуть розглядатися вимоги про відшкодування шкоди лише за наявності таких умов: вимоги мають стосуватися шкоди, завданої виключно суб`єктом владних повноважень; такі вимоги мають бути поєднані з вимогою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

При визначенні юрисдикційності спору суд повинен враховувати зміст (суть) спірних правовідносин.

Так, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Президента України ОСОБА_2 .

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що постановою Великої Палати Верховного Суду визнано протиправною бездіяльність Президента України Голови Ради національної безпеки і оборони України щодо неналежного розгляду заяви ОСОБА_1 від 14 листопада 2018 року про здійснення демократичного контролю за діяльністю сектора безпеки і оборони України в сфері національної безпеки і оборони України, спрямованої на адресу Президента України та зобов`язано Президента України Голову Ради національної безпеки і оборони України розглянути заяву ОСОБА_1 від 14 листопада 2018 року відповідно до Закону України «Про звернення громадян». Натомість, ОСОБА_1 зазначає, що на час звернення з позовом до суду, його заява Президентом України ОСОБА_5 В ОСОБА_6 залишена без розгляду. Тобто, фактично, зміст позовної заяви зводиться до незаконної, на думку ОСОБА_1 , бездіяльності президента України щодо невиконання рішення суду, що спричинило його здоров`ю та моральним звичаям моральну шкоду, яку позивач просив стягнути на його користь.

Таким чином,колегія суддів дійшла висновку, що вимога ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди пов`язана з бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, що виявляється у невиконанні судового рішення про розгляд заяви ОСОБА_1 від 14 листопада 2018 року відповідно до Закону України «Про звернення громадян».

Втім, як вже зазначалося, при поєднанні позовних вимог про визнання бездіяльності, дій чи рішень органів державної влади з тривалого невиконання судового рішення з позовними вимогами про відшкодування моральної чи майнової шкоди, спричиненої такими бездіяльністю, діями чи рішеннями, цей спір підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства відповідно до статті 21 КАС України.

Оскільки позов ОСОБА_1 стосується неправомірної бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаної з невиконанням судового рішення, ухваленого у порядку адміністративного судочинства, вимога позивача про відшкодування моральної шкоди пов`язана з вимогою про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень незаконною, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у відкритті провадження, через те, що такий позов повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства, з урахуванням ч. 4 ст. 22 КАС України.

Із матеріалів справи та змісту оскаржуваної ухвали суду не вбачається, що суд при розгляді справи допустив неправильне застосування норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги також не знайшли свого підтвердження, оскільки позивачем у позові та апеляційній скарзі не вказано обставин, які свідчать про наявність приватно-правових відносин у позивача та ОСОБА_2 ні як з фізичною особою, ні як із главою держави, який на час звернення позивача з цим позовом є обраний Президентом України.

За таких обставин необґрунтованим є посилання у апеляційній скарзі на те, що спір, який виник між сторонами у справі, є приватно-правовим та підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасована з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що підстав для скасування ухвали Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 січня 2020 року про відмову у відкритті провадження не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384,389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 січня 2020 року про відмову у відкритті провадження по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 12 березня 2020 року.

Головуючий:

Судді: