Постанова

Іменем України

12 березня 2020 року

м. Київ

справа №357/2632/17

провадження №61-48371св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 серпня 2018 року у складі судді Цурканова А. Ю. та постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року у складі суддів Українець Л. Д., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк), з позовом, вимоги якого уточнила під час розгляду справи та просила:

- стягнути з відповідача на її користь суму боргу за договором банківського вкладу від 28 березня 2013 року у розмірі 6740,93 доларів США - сума депозитних коштів, 2907,28 доларів США - сума процентів за договором, всього стягнути за договором від 28 березня 2013 року 9648,21 доларів США в українській гривні за курсом Національного Банку України на день винесення рішення;

- стягнути з відповідача на її користь суму боргу за договором банківського вкладу від 28 березня 2013 року у розмірі 14952,02 євро - сума депозитних коштів, 5310,62 євро - сума процентів за договором, всього стягнути за договором від 28 березня 2013 року 20 262,64 євро в українській гривні за курсом Національного Банку України на день винесення рішення.

Позов мотивовано тим, що 28 березня 2013 року між позивачем та відповідачем укладено договір банківського вкладу у доларах США на суму 6740,93 доларів США строком на 6 місяців з процентною ставкою 8,5% річних. Також, 28 березня 2013 року між сторонами укладено договір банківського вкладу на суму 14 952,02 євро.

На виконання умов вказаних договорів банк відкрив відповідні рахунки, а позивач зарахувала кошти.

Позивач 19 грудня 2016 року звернулась до банку з заявою про розірвання договорів банківського вкладу та вимогою про повернення суми вкладу та відсотків, проте їй було відмовлено у зв`язку з припиненням діяльності банку на території тимчасово окупованої території АР Крим та міста Севастополь, а також неможливістю здійснення банківського регулювання та нагляду на зазначених територіях.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 серпня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором банківського вкладу від 28 березня 2013 року у розмірі 240 417,36 грн, з яких: 182 072,52 грн - сума депозитних коштів, 58 344,84 грн - сума процентів за договором.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором банківського вкладу від 28 березня 2013 року у розмірі 593 138,94 грн, з яких: 469 044,87 грн - сума депозитних коштів, 124 094,07 грн - сума процентів за договором.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» в дохід держави судовий збір в розмірі 7 440,49 грн.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що наявні в матеріалах справи документи, зокрема оглянуті в судовому засідання оригінали договорів та квитанції, які є належними платіжними документами і містять усі необхідні данні і реквізити, є належними доказами внесення позивачем коштів на депозитний рахунок.

Оскільки позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження відкриття депозитних рахунків у відповідача, внесення грошових коштів на ці рахунки, а відповідач не надав доказів про те, що грошові кошти, які вказані у квитанціях, не обліковувалися на рахунках банку, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про задоволення позовних вимог про стягнення суми депозитних коштів.

Відповідно пунктів 2 та 3 договорів від 28 березня 2013 року банк був зобов`язаний нараховувати відсотки на суми вкладів позивача та зараховувати ці суми на відповідні рахунки.

Матеріали справи не містять доказів виконання банком вказаних зобов`язань, у зв`язку з чим суди виходили з того, що нарахування відсотків з 28 березня 2013 року є правильним.

Задовольняючи частково вимоги про стягнення відсотків, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що звернення 19 грудня 2016 року позивача до банку з заявою про повернення вкладу свідчить про дострокове розірвання договорів банківських вкладів, тому проценти на банківські вклади повинні нараховуватись по ставці вкладу «на вимогу», починаючи з 22 грудня 2016 року.

Судом обраховано проценти за формулою: сума вкладу*відсоткова ставка: 365 (366) днів в рік*кількість днів, за які обчислюються проценти.

Згідно розрахунку суду, розмір процентів за договором банківського вкладу від 28 березня 2013 року (доллар США) нараховується: з 28 березня 2013 року по 21 грудня 2016 року за ставкою 8,5%, з 22 грудня 2016 року по 03 травня 2017 року за ставкою 1%, з 04 травня 2017 року по 27 квітня 2018 року за ставкою 0,01%, і становить 2160,12 доларів США.

За розрахунком суду проценти за договором банківського вкладу від 28 березня 2013 року (у валюті - євро) становить 3955,82 євро, з яких: за період з 28 березня 2013 року по 21 грудня 2016 року за ставкою 7%, з 22 грудня 2016 року по 03 травня 2017 року за ставкою 1%, з 04 травня 2017 року по 27 квітня 2018 року за ставкою 0,01%.

З урахуванням наведених розрахунків, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про доведеність вимог в частині розміру процентів за договорами в сумі 2160,12 доларів США та 3955,82 євро та, зважаючи на позовні вимоги щодо стягнення заборгованості у гривні, судом стягнуто 58 344,84 грн процентів за договором банківського вкладу

від 28 березня 2013 року (вклад, розміщений у доларах США) та

124 094,073 грн процентів за договором банківського вкладу від 28 березня 2013 року (у євро).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення та відмовити у позові.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано розрахунок відсотків, наданий банком. Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, всупереч умов договорів ухвалив рішення, яким зобов`язав банк повторно виконувати обов`язки щодо виплати відсотків, внаслідок встановлення невірного періоду, за який слід здійснити розрахунок відсотків.

Оскільки діяльність відокремлених підрозділів Філії «Кримське Регіональне Управління ПАТ КБ «ПриватБанк» припинено саме 15 травня 2014 року, то відсутні підстави для повторного нарахування та виплати відсотків за період з 28 березня 2013 року по 15 травня 2014 року.

Відсотки підлягали нарахуванню з 15 травня 2014 року, оскільки до цієї дати не було перешкод в обслуговуванні рахунків клієнтів на території АР Крим.

Пунктом З договорів «Стандарт» від 28 березня 2013 року передбачена щомісячна виплата відсотків на відповідну карту, тому є безпідставним здійснення розрахунку заборгованості за процентами в період нарахування з 28 березня 2013 року по 27 квітня 2018 року, оскільки доказів того, що нараховані відсотки позивач не отримувала останньою не надано.

Позивач звернулася з заявою про повернення вкладу 19 грудня 2016 року. Отже, з урахуванням вимоги про повернення коштів, договір є розірваним через 2 банківських дні після отримання заяви вкладника, що відповідає частині третій статті 651 ЦК України.

Таким чином, є неправомірною вимога позивача про стягнення відсотків за весь період за відсотковою ставкою 8,5% річних.

Враховуючи дострокове розірвання договорів застосовуванню підлягали такі відсоткові ставки: відповідно до наказу № 07 від 05 січня 2004 року, затвердженого головою Правління Банку відсоткова ставка по вкладам «на вимогу» у розмірі 1% річних, а з 04 травня 2017 року відповідно до протоколу Комітету управління активами і пасивами від 25 квітня 2017 року відсоткова ставка по вкладам «до запитання» у розмірі 0,01 % річних.

Судами попередніх інстанцій не досліджено та не надано оцінку нотаріально посвідченій заяві від 16 грудня 2016 року, в якій позивач вказує на те, що з лютого 2014 року вона була обмежена у доступі до своїх рахунків, внаслідок чого судами неправильно встановлено початок нарахування та стягнення відсотків з банку.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, ОСОБА_1 , не погоджується з доводами банку та просить залишити ухвалені у справі судові рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Фактичні обставини, встановлені судами

28 березня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір банківського вкладу «Стандарт», за умовами якого сума вкладу складає 6740,93 доларів США строком повернення 28 вересня 2013 року з процентною ставкою 8,5% річних.

28 березня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір банківського вкладу «Стандарт», за умовами якого сума вкладу складає 14 952,02 євро строком до 28 вересня 2013 року з процентною ставкою 7% річних.

Факт укладення вказаних договорів та зарахування коштів підтверджується оглянутими під час розгляду справи судом першої інтсанції оригіналами договорів та квитанціями, які завірені судом.

Пунктом 7 укладених між сторонами договорів обумовлено, що якщо після закінчення 6 місяців клієнт не заявив про бажання забрати кошти, вклад автоматично пролонгується на 6 місяців.

Згідно з пунтком 6 договорів вкладник має право достроково розірвати договір, повідомивши про це банк за два банківських дні до дати розірвання договору.

Пунктом 13 договорів передбачено, що якщо вкладник вимагає розірвати договір, а строк вкладу вже був продовжений один чи декілька разів, відсотки за кожний повний строк вкладу виплачуються у повному обсязі.

16 грудня 2016 року ОСОБА_1 надіслала на адресу ПАТ КБ «ПриватБанк» вимогу про дострокове розірвання договорів банківського вкладу та повернення коштів.

ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовило позивачу у поверненні сум депозитів та процентів, посилаючись на припинення своєї діяльності на території Автономної Республіки Крим у зв`язку з окупацією.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК Україниза договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК Українидоговір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення статті 1059 ЦК Україниврегульовують питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Задовольняючи частково позовні вимоги, апеляційний суд виходив із того, що позивач довів внесення грошових коштів до каси банку та існування між нею і відповідачем договірних правовідносин. На підтвердження укладання договорів банківського вкладу позивачем було надано до суду платіжні документи про внесення суми, оригінали договорів.

Встановивши факт укладення сторонами договорів банківського вкладу, звернення позивача про повернення належних їй коштів, а також відсутність доказів виконання відповідачем цього зобов`язання, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що за договорами банківського вкладу, які укладено між сторонами, виникло зобов`язання щодо повернення коштів, яке відповідач не виконав.

За таких обставин, саме на відповідача покладається обов`язок довести належне виконання своїх зобов`язань за договорами банківського вкладу, а саме доказів того, що кошти були повернуті вкладникові, а також про відсутність коштів на депозитних рахунках позивача. Проте, банком таких доказів під час розгляду справи не надано.

Оскільки договори банківського вкладу укладені між позивачем та АТ КБ «ПриватБанк» як юридичною особою, місцезнаходження якої розташоване у м. Дніпрі, стороною договору банківського вкладу із позивачем було саме АТ КБ «ПриватБанк», а не його філія, і саме воно брало на себе зобов`язання по виконанню договору, а тому припинення діяльності філії АТ КБ «ПриватБанк» на окупованій території Автономної Республіки Крим не є підставою для відмови у поверненні відповідачем вкладу позивача за її вимогою.

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Таким чином, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Закінчення строку дії депозитного договору в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

При цьому згідно із частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Договір банківського вкладу не містить визначеного розміру процентної ставки за користування грошовим вкладом у разі неналежного виконання зобов`язань за цим договором після закінчення терміну його дії.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64 цс 19), у якій Велика Палата погодилася із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-36цс15, від 02 березня 2016 року у справі № 6-2861цс15, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-302цс16 та не знайшла підстав для відступу від них.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що її доводи зводяться виключно до посилань на неправильність розрахунків процентів, зокрема наявність підстав для їх нарахування з лютого 2014 року, згідно заяви ОСОБА_1 в якій вона зазначила про обмеження у доступі до рахунків.

Разом з тим, відповідно пунктів 2, 3 договорів від 28 березня 2013 року банк був зобов`язаний нараховувати відсотки на суми вкладів позивача та зараховувати ці суми на відповідні рахунки.

Під час розгляду справи банк не довів належними і допустимими доказами виконання вказаних обов`язків, отже, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про нарахування відсотків з 28 березня 2013 року.

За таких обставин, є необґрунтованими доводи касаційної скарги про те, що відсотки необхідно розраховувати з лютого 2014 року, з урахуванням заяви ОСОБА_1 в якій вона посилалась на обмеження у доступі до рахунків, оскільки доказів на підтвердження отримання позивачем нарахованих відсотків матеріали справи не містять і банком таких не надано.

Доводи касаційної скарги про необґрунтованість вимог позивача щодо стягнення відсотків за весь період за відсотковою ставкою 8,5% річних, є безпідставними та спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень.

Так, задовольняючи частково вимоги про стягнення відсотків суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, що звернення 19 грудня 2016 року позивача до банку з заявою про повернення вкладу свідчить про дострокове розірвання договорів банківських вкладів, у зв`язку з чим дійшов висновку, що проценти на банківські вклади повинні нараховуватись по ставці вкладу «на вимогу», починаючи з 22 грудня 2016 року.

Відсоткова ставка за вкладом «на вимогу» встановлена 05 січня 2004 року наказом, затвердженим головою правління банку, з 06 січня 2004 року становить 1%. Протоколом Комітету управління активами і пасивами від 25 квітня 2017 року встановлена відсоткова ставка по вкладах «до запитання» з 04 травня 2017 року - 0,01% річних.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, здійснив розрахунок розміру процентів по вкладам позивача: з 28 березня 2013 року по 21 грудня 2016 року за ставкою 8,5% (депозит у доларах США) та 7% річних (за депозитом у євро), з 22 грудня 2016 року по 03 травня 2017 року за ставкою 1% , з 04 травня 2017 року по 27 квітня 2018 року за ставкою 0,01%.

Правильність проведення судом першої інстанції розрахунку процентів банк не спростував під час апеляційного розгляду справи, а доводи касаційної скарги спростовуються встановленими у справі обставинами та висновками судів попередніх інстанцій, згідно із якими, позовні вимоги позивача про стягнення процентів задоволено частково.

У цій справі судами правильно вирішено вимоги про повернення внесених за депозитними договорами коштів з урахуванням процентів за користування вкладом, відповідно до умов договору.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим та апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

В силу вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вдається до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вдається до вирішення питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2018 року зупинено виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 серпня 2018 року та постанови Київського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року до розгляду справи в касаційній інстанції, то виконання цих рішень, відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 серпня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 серпня 2018 року та постанови Київського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року, зупиненого ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2018 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська