Ухвала

10 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 359/6390/19

провадження № 61-18242ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області, Приватного акціонерного товариства «Київобленерго» (ДТЕК «Київські регіональні електромережі») про зобов`язання перенести високовольтну лінію електропередачі та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019р. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання дій Приватного акціонерного товариства «Київобленерго» (далі - ПрАТ «Київобленерго») неправомірними, зобов`язання перенести високовольтну лінію електропередачі (далі - ЛЕП) 10 кВ, яка встановлена біля будинку АДРЕСА_1 , на безпечну відстань по всій довжині будинку, яка передбачена чинним законодавством, а саме 10 м, та відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона є власником будинку АДРЕСА_1 . У 2018 році поряд з її будинком встановлена ЛЕП напругою 10 кВ, при цьому відстань від будинку до високовольтної лінії складає 7 метрів, що не відповідає санітарним нормам, створює вплив електромагнітного випромінювання на мешканців будинку, що призводить до різних захворювань. Під час перевірки Департаментом архітектурно-будівельної інспекції у Київській області дотримання містобудівного законодавства встановлено, що відстань від проекції крайнього проводу до її будинку становить 7 метрів, тому при встановленні ЛЕП напругою 10 кВ порушені вимоги пункту 11.3.9 Державних будівельних норм (далі - ДБН) Б.2.2-12:2018 «Планування і забудова територій», пункту 5 Правил охорони електричних мереж, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 1997 року № 209, та пункту 2.4.8 Державних санітарних норм (далі - ДСН) 239-96 «Державних санітарних норм і правил захисту населення від впливу електромагнітних випромінювань», про що складено відповідний акт, однак ПрАТ «Київобленерго» не визнає своєї вини та відмовляється перенести опору ПЛ-10 кВ, що є підставою для звернення до суду. Також позивач просила стягнути з ПрАТ «Київобленерго» на її користь 20 000,00 грн на відшкодування завданої моральної шкоди.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволені позову, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що під час встановлення електроопори у с. Гнідин Бориспільського району, Київської області ПрАТ «Київобленерго» не порушено вимог Правил охорони електричних мереж та Правила улаштування електроустановок.

05 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом спору у цій справі є вимоги як немайнового, так і майнового характеру, а саме: зобов`язання перенести високовольтну лінію електропередачі та стягнення 20 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, що станом на 01 січня 2020 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102,00 грн х 250 = 525 500,00 грн).

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Верховний Суд вважає, що ця справа є малозначною в силу своїх властивостей, при цьому суд врахував предмет позову та характер правовідносин, у яких виник спір.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у даній справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у загальних положеннях цього Кодексу, то вона поширюються й на касаційне провадження.

При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно з якими державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Касаційна скарга не містить посилання на те, що рішення у цій малозначній справі оскаржується до суду касаційної інстанції на підставах, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, і касаційна скарга не містить передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, тому підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Гніденської сільської ради Бориспільського району Київської області, Приватного акціонерного товариства «Київобленерго» (ДТЕК «Київські регіональні електромережі») про зобов`язання перенести високовольтну лінію електропередачі та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков Г. І. Усик