ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2017 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Шевченківський районний відділ в м. Дніпро Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, Комунальне підприємство Жилсервіс-5 Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2017 року позивач звернулася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Шевченківський районний відділ в м. Дніпро Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, Комунальне підприємство Жилсервіс-5 Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов мотивований тим, що згідно ордеру №2297 від 31.01.2002 року вона та її чоловік ОСОБА_1 отримали в користування житлову площу розмірі 11,5 кв.м. в кімнаті за АДРЕСА_1 . Починаючи з грудня 2016 року, в зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, відповідач зібравши свої особисті речі виїхав із вказаної кімнати у невідомому напрямку. Вона єдина, хто фактично проживає у кімнаті, сплачує комунальні платежі. Перебування відповідача протягом тривалого часу на реєстраційному обліку за адресою її житла завдає збитків, оскільки нарахування платежів за певні комунальні послуги здійснюється з розрахунку зареєстрованих осіб. У зв`язку з чим, позивач просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування кімнатою АДРЕСА_1 шляхом зняття його з реєстрації.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2017 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування кімнатою АДРЕСА_1 та зняти його з реєстрації за вказаною адресою.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 640,00 грн.

В апеляційній скарзі, відповідач посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Судове рішення є незаконним, необґрунтованим й таким, що ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Так, судом встановлено, що згідно ордеру №2297 від 31.01.2002 року виданого Дніпропетровським орендним підприємством Дніпрошина на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ОП Дніпрошина № 20 від 21 січня 2002 року саме ОСОБА_1 , який працював у теплоцеху підприємства, як основному квартиронаймачу та на склад сімї: дружина - ОСОБА_2 , отримали в користування житлову площу розмірі 11,5 кв.м. в кімнаті за АДРЕСА_1 (а.с.8).

Згідно довідки від 02.10.2017 року №2986, виданої КП «Жилсервіс-5» ДМР в кімнаті № НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_2 зареєстровані: склад родини 2 осіб: відповідальний квартиронаймач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстрація з 26.03.2002 року; дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована з 26.03.2002 року (а.с.4).

Позивач підставою заявлених вимог зазначала, що починаючи з 01 грудня 2016 року, в зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, відповідач зібравши свої особисті речі виїхав із вказаної кімнати у невідомому напрямку. Тобто, не проживав без поважних причин понад шість місяців у їх кімнаті.

У підтвердження зазначених обставин надала акти складені комісією та підписані сусідами від: 30 березня 2017 року, 06 липня 2017 року, 28 вересня 2017 року (а.с.5-7).

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції 04.02.2020 року був допитаний свідок ОСОБА_3 , який пояснив суду, що знайомий із апелянтом з квітня 2018 року. Свідок підтвердив, що ОСОБА_4 на час їх знайомства вже проживав в кімнаті АДРЕСА_1 . Оскільки приблизно раз на тиждень він відвідував ОСОБА_1 за вказаною адресою. Свідок підтвердив, що у квартирі ОСОБА_1 були його особисті речі, документи, інструменти. Також свідок вказав, що у нього були ключі від квартири ОСОБА_5 , коли ОСОБА_5 працював свідок приходив і вигулював його собаку. Також зазначив, що він періодично за проханням ОСОБА_5 сплачував за комунальні послуги приблизно на 500 грн. Свідок ОСОБА_3 зазначив, що був випадковим свідком коли дружина ОСОБА_5 з адвокатом і поліцейським вскривали квартиру. Йому саме зателефонував ОСОБА_5 , який був у відрядженні і попросив туди піти. Свідок зазначив, що речі зібрали у пакети та віднесли до матері ОСОБА_5 . Тоді і він і ОСОБА_5 дізнались про рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська. Це було у березні 2019 року.

Колегія приймає покази свідка, як належний доказ у справі, оскільки вони узгоджується з обставинами встановленими в ході розгляду справи та іншими доказами.

Так, актом наданим відповідачем, від 10 квітня 2019 року та підписаним сусідами (а.с.51) вбачається, що він з 26 березня 2002 року, часу реєстрації, і до 25.03.2019 року постійно проживав у спірній квартирі.

В суді апеляційної інстанції встановлено, що апелянт не проживає у спірній квартирі, оскільки позивач змінила там замки та вивезла його речі. Зазначив, що іншого житла не має та змушений тимчасово проживати у матері. Інтересу до спірної квартири не втратив.

Судом апеляційної інстанції було встановлено, що рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2017 року не перебувало на примусовому виконанні з приводу виселення (а.с.186, 190).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом статей 71, 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

За правилами статті 61 ЖК Української РСР житлово-експлуатаційна організація, а при її відсутності підприємство, установа, організація як наймодавець можуть бути стороною в спорах, що виникають з договорів найму жилого приміщення. Вони вправі, зокрема, пред`являти позови про визнання наймача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, розірвання договору найму жилого приміщення і виселення в зв`язку з систематичним порушенням правил співжиття, псуванням і руйнуванням жилих приміщень. Однак у справах із питань, віднесених до компетенції органів місцевого самоврядування чи місцевої державної адміністрації, або з питань управління житловим фондом, віднесених його власником або уповноваженим ним органом до свого відання згідно зі ст. 18 ЖК (наприклад, про визнання ордера недійсним, надання, бронювання або обмін жилого приміщення, визнання права на жиле приміщення крім випадків, коли в ньому проживають інші члени сім`ї наймача), належною стороною повинен бути відповідний орган чи власник житлового фонду.

При розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Положення ЖК Української РСР не передбачають право наймача кімнати в гуртожитку та членів його сім`ї звертатись до суду з вимогами про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у гуртожитку, разом з тим положеннями ЦК України передбачено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Таким чином, саме власник гуртожитку може звернутися до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням в ньому.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспоренні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Колегія суддів, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшла висновку про те, що у позивача, яка на час звернення до суду із зазначеними вимогами не була власником або наймачем кімнати, а була особою зареєстрованою, як член сім`ї відповідального квартиронаймача кімнати в гуртожитку, а тому матеріалами справи не доведено її право на звернення до суду з позовом про визнання саме відповідального квартиронаймача кімнати в гуртожитку таким, що втратив право користування жилим приміщенням в гуртожитку, яке перебуває у власності територіальної громади міста.

Разом з тим у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1166цс15 зазначено, що правом на звернення з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням в гуртожитку, який належить до комунальної власності наділена міська рада, а не член сім`ї наймача.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Крім того, самостійною підставою для скасування судового рішення у відповідності до п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України є те, що справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду. Якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Як убачається з тексту апеляційної скарги, одним з доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 є саме не повідомлення його належним чином про дату, час і місце засідання суду. Апелянт зазначає, що у повідомленні про вручення поштового відправлення, яке вручено було 18.11.2017 року міститься підпис позивачки ОСОБА_2 , а не його, оскільки саме позивачка отримувала замість нього кореспонденцію та приховала від нього наявність позову та справи у суді. Колегія вважає зазначений довод апеляційної скарги обгрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Враховуючи, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення допустив порушення норм процесуального права, неправильно застосував норми матеріального права та прийшов до висновків які не відповідають обставинам встановленим у справі, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

На підставі ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 960 грн.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Шевченківський районний відділ в м. Дніпро Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, Комунальне підприємство Жилсервіс-5 Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 960 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П.Красвітна

І.А. Єлізаренко