Справа № 428/2649/19
Провадження №2/428/580/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 року Сєвєродонецький міський суд Луганської області в складі:

головуючого судді Юзефовича І.О.

при секретарі Продченко О.А., Шолковій Т.В., Дубовій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Сєвєродонецька цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» м. Київ до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 15.07.2009р. у розмірі 125175,66грн., стягнення судового збору у розмірі 1921грн.,

встановив:

Позивач АТ КБ «Приватбанк» м. Київ звернулось до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 15.07.2009р. у розмірі 125175,66грн., стягнення судового збору у розмірі 1921грн., мотивуючи вимоги тим, що 15.07.2009р. ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 3800грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Підписання договору є прямою, безумовною згодою позичальника прийняти будь-який розмір кредитного ліміту, встановленого банком. Щодо зміни кредитного ліміту банк керується п.3.2, п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. При укладанні Договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Відповідачем не було виконано зобов`язань за кредитним договором, відповідно до чого станом на 31.01.2019р. заборгованість склала в сумі 138300,29грн., що складається з: 8084,34грн. - заборгованість за кредитом; 126815,95грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3400грн. заборгованість за пенею та комісією. Оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення повної суми заборгованості, а кредитодавець може вимагати частину заборгованості за кредитом, тому заборгованість до стягнення становить 125175,66грн., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 8084,34грн. та заборгованості за відсотками за користування кредитом з 15.07.2009 по 30.12.2018 в розмірі 117091,32грн. Тому, позивач звернувся з позовом до суду та просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 15.07.2009р. у розмірі 125175,66грн., судовий збір в розмірі 1921грн.

24.07.2019р. судом ухвалене заочне рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» м. Київ були задоволені.

18.10.2019р. судом постановлено ухвалу про скасування заочного рішення від 24.07.2019р. та призначено справу до розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження.

Представник відповідача ОСОБА_2 надав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти позовних вимог. Свою позицію обґрунтувала тим, що відповідач підписав лише анкету заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 15.07.2009р. та отримав платіжну картку, з Умовами та Правилами надання банківських послуг під час підписання цієї заяви не був ознайомлений. Позивачем не підтверджено факт виконання умов кредитного договору, а саме не підтверджено факт надання грошових коштів відповідачу. Виходячи з наданого позивачем розрахунку процентна ставка змінювалась ним в односторонньому порядку. Після закінчення строку дії останньої картки 02/13 позивач продовжував неправомірно нараховувати відсотки за користування кредитом, хоча позивачем пропущений трирічний строк позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за кредитом. Правила надання банківських послуг та тарифи мають мінливий характер, а тому неможливо визначити яка саме їх редакція діяла на момент підписання заяви. Неповідомлення споживача про умови кредитування та не погодження з ним цих умов, які банк вважав узгодженими, покладає на споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Представник позивача надала до суду відповідь на відзив, в якій вказала, що Умови та Правила надання банківських послуг, Правила та Тарифи разом із заявою позичальника складають між сторонами кредитний договір. Відповідач отримав кредиту картку та користувався нею, а також частково сплачував заборгованість за кредитом. Відсутні підстави для припинення нарахування відсотків за користування кредитом, адже вони нараховуються до повного погашення заборгованості за час фактичного користування кредитними коштами. 15.01.2013р. відповідач, ще до закінчення дії картки № НОМЕР_1 (строк дії лютий 2013) звернувся в банк з заявою про перевипуск карти, тобто надання карти з новим строком дії. Отримання відповідачем перевипущених карток підтверджується наявністю фото клієнта з картками та випискою по рахунку, в якій відображені як зняття кредитних коштів, так і їх погашення.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутністю, позовні вимоги зменшив та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, від його представника ОСОБА_2 до суду надійшла заява, в якій він просив розглянути справу без його участі та без участі відповідача, позовні вимоги не визнав в повному обсязі.

У зв`язку з неявкою у судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з копією Анкети-заяви №б/н від 15.07.2009р., між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання банківських послуг, який складається із «Анкети-Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг», «Пам`ятки клієнта», «Умов та Правил надання банківських послуг» та «Тарифів», відповідач отримала кредит у сумі 3800,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту типу «Універсальна «55 днів пільгового періоду» з базовою відсотковою ставкою у розмірі 2,3% в місяць на залишок заборгованості.

При цьому, позивачем не додано до позовної заяви «Пам`ятки клієнта».

Складовою договору слід вважати і підписану відповідачем довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій містяться тарифи банку, базова відсоткова ставка в місяць (нараховується на залишок заборгованості, виходячи із розрахунку 360 днів у році) складає 2,5%, погоджено 55 днів пільгового періоду, щомісячно до 25 числа сплачувати 7% від заборгованості (але не менше 50,00 грн. та не більше залишку заборгованості); пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів - пеня (1) базова процентна ставка за договором/30- нараховується за кожен день прострочення кредиту; пеня (2) 1% від заборгованості, але не менше 30 грн. на місяць, нараховується 1 раз на місць, при наявності прострочення за кредитом або відсотками 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму понад 50 грн; штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань - 500 грн. + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом з урахуванням нарахованих та прострочених процентів та комісій.

Згідно з довідкою АТ КБ «Приватбанк» на підставі кредитного договору б/н, укладеного між банком та ОСОБА_1 , останньому видавалися дві кредитні карти № НОМЕР_1 з терміном дії 02/13 та № НОМЕР_2 з терміном дії 04/16.

Згідно з розрахунком заборгованості за договором № б/н від 15.07.2009р., зробленого позивачем, станом на 31.01.2019р. відповідач ОСОБА_1 має заборгованість в розмірі 138300,29грн., яка складається з наступного: 8084,34грн. заборгованість за кредитом, 126815,95грн. заборгованість за відсотками, 3400,00грн. нарахована комісія. До стягнення: загальний залишок заборгованості за наданим кредитом 8084,34грн., загальний залишок заборгованості за відсотками з 15.07.2009 по 30.12.2018 в розмірі 117091,32грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання були розроблені АТ КБ «Приватбанк», то вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Згідно із статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 264 вищевказаного Кодексу перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно із статтею 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р, місто Сєвєродонецьк Луганської області входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

В постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року по справі № 569/13606/17-ц вказано, що у разі закінчення строку дії кредитної лінії для продовження кредитних відносин між банком та клієнтом, що виникли внаслідок видачі попередньої кредитної картки, має переукладатися кредитний договір на таких самих умовах, на яких він був укладений, з видачею нової платіжної картки під підпис позичальника про її отримання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 вказано, що з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, слід зауважити, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту і Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору між сторонами АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII (в редакції станом на час підписання відповідачем анкети-заяви), в аспекті повідомлення споживача про зміст конкретних Умов та Правил надання банківських послуг, Тарифів та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору, зі складовими якого він взагалі не був ознайомлений.

Однак, так як фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, а також враховуючи вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

На підставі вищевказаних норм права та висновків Верховного Суду, суд зазначає, що надані банком Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи не є частиною укладеного між сторонами договору, адже вони не були підписані відповідачем. На думку суду, в анкеті-заяві, яка була підписана відповідачем 10.07.2008, сторони досягли згоди лише щодо розміру відсотків за користування грошовими коштами та неустойки за невиконання договірних зобов`язань.

При цьому, з урахуванням висновків, які викладені у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року по справі № № 569/13606/17-ц, суд зауважує, що строк дії кредитної картки, яка була видана відповідачу у зв`язку із підписанням анкети заяви від 15.07.2009р., закінчився у лютому 2013 року. В анкеті-заяві від 15.07.2009р. сторонами не було визначено строку, протягом якого можуть нараховуватися відсотки за користування коштами, у зв`язку із чим суд вважає, що такі відсотки могли нараховуватися відповідачу лише протягом строку дії кредитної картки, виданої у зв`язку із підписанням анкети заяви від 15.07.2009р. Такий висновок суду відповідає принципам добросовісності, розумності та справедливості, які є засадами цивільного законодавства та мають застосовуватися у всіх цивільних правовідносинах.

Отже, договірні відсотки за користування коштами могли нараховуватися відповідачу лише до 28 лютого 2013 року. Посилання представника позивача на те, що відповідачу були видані інші кредитні картки з іншими строками дії є неспроможними, адже суду не було надано доказів того, що інші кредитні картки видавалися відповідачу саме у зв`язку із підписанням ним анкети-заяви від 15.07.2009р. та на аналогічних умовах.

Зі змісту виписки по рахунку відповідача, а також зі змісту наданого позивачем розрахунку вбачається, що станом на 31.01.2019р. загальний розмір заборгованості відповідача за процентами з 15.07.2009р. по 30.12.2018р. складає 117091,32грн. При цьому за період з 15.07.2009р. по 28.02.2013р. ОСОБА_1 сплатив на користь банку процентів в загальній сумі 5049,91грн. (стовпчик №11 «Погашені проценти»). Після 28.02.2013р. проценти нараховувалися позивачем необґрунтовано.

Стосовно вимог про стягнення фактично отриманих відповідачем коштів суд зазначає наступне.

З виписки по рахунку відповідача, а також зі змісту розрахунку, наданого позивачем, вбачається, що відповідач станом на 31.01.2019р. отримав від позивача та не повернув загальну суму коштів за кредитом в розмірі 8084,34грн. При цьому за цей період ОСОБА_1 сплатив на користь банку грошові кошти в загальній сумі 42671,42грн. (стовпчик №15 «Сума погашення за наданим кредитом»). Таким чином, відповідач не тільки повернув банку всі належні з нього кошти в рахунок виконання своїх зобов`язань, а і зайво переплатила грошові кошти в сумі 34587,08грн.

Разом з тим, відсотки, які були нараховані відповідачу після 28.02.2013р., були нараховані без достатніх правових підстав, тобто необґрунтовано. Отже, суми коштів, які були внесені відповідачем в рахунок погашення своїх зобов`язань після 28.02.2013р., не повинні були зараховуватися в рахунок погашення відсотків. Ці суми коштів мали зараховуватися в рахунок погашення боргу зі сплати фактично отриманих грошових коштів. В період після 28.02.2013р. позивачем було необґрунтовано зараховано в рахунок погашення боргу зі сплати відсотків загальну суму в розмірі 13082,32грн. (стовпчик №11 «Погашені проценти»).

В підсумку, відповідач мав сплатити на користь позивача суму заборгованості в розмірі 8084,34грн. та суму відсотків за користування кредитом з 15.07.2009р. по 28.02.2013р. в розмірі 25921,77грн., що загалом складає 34006,11грн.

Таким чином, оскільки відповідач кредитні грошові кошти повернув банку в обсязі 60803,65грн., що перевищує розмір кредитних коштів, які банк має право вимагати у відповідача, то це дає підстави зробити висновок про відсутність порушень прав позивача з боку відповідача ОСОБА_1 та, як наслідок, відсутність у останнього будь-яких зобов`язань перед позивачем за договором №б/н від 15.07.2009р.

Щодо зменшення позовних вимог позивачем, суд зазначає, що відповідно до п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Оскільки справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження, а клопотання про зменшення позовних вимог надійшла від представника позивача 25.11.2020р. (після початку першого судового засідання), суд не приймає до уваги вимоги представника позивача щодо зменшення позовних вимог.

Стосовно заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності суд зазначає, що згідно із виписками по рахунку відповідача та банківським розрахунком, відповідач з 2013 року неодноразово та регулярно вносив значні за обсягом платежі в рахунок погашення заборгованості, у зв`язку із чим позовна давність переривалася в силу вимог ч. 1 ст. 264 ЦК України. Позивач звернувся із цим позовом до суду 01.03.2019р., отже, трирічний строк позовної давності позивачем пропущено не було.

Аналізуючи обставини, встановлені в судовому засіданні суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Враховуючи те, що у задоволенні позовної заяви відмовлено, то у зазначеному випадку відсутній розподіл судових витрат між сторонами.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 15, 43-44, 47-49, 141, 247, 258-259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Відмовити у задоволенні позовної заяви Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» м. Київ (, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-д) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , і.н. НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 15.07.2009р. у розмірі 125175,66грн., стягнення судового збору у розмірі 1921грн.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Луганського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя