Справа № 626/1538/19
Провадження № 2/626/26/2020
РІШЕННЯ

Іменем України

10.03.2020 року м. Красноград

Красноградський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Дудченка В.О.,

за участю секретаря Зінченко Л.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Краснограді, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання ОСОБА_3 , таким що втратив право користування житловим приміщенням в АДРЕСА_1 .

В позовній заяві в підтвердження позовних вимог позивач зазначив, що йому ОСОБА_1 , на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований в АДРЕСА_1 .

Даний житловий будинок він 08 серпня 2018 року обміняв на належну йому на праві власності квартиру у громадянина ОСОБА_4 , що підтверджується копією договору міни квартири на житловий будинок з надвірними будівлями.

Право власності на зазначений житловий будинок було набуто ним з цього часу на підставі даного договору, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.08.2018 року.

В даному будинку зареєстрований відповідач, ОСОБА_3 , 1981 року народження, який там був зареєстрований ще до укладення ним договору міни квартири на житловий будинок попереднім власником будинку в 2008 році, він був членом його сім`ї.

Оскільки він є єдиним повноправним власником житлового будинку АДРЕСА_1 , то реєстрація в будинку відповідача, порушує його права на користування та розпорядження будинком.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, пославшись на доводи викладені в ньому.

Відповідач позов не визнав та пояснив, що право власності на даний будинок є спірним, оскільки він також претендує на частину спів власності даного будинку, т.я. він також вкладав свої особисті кошти в будівництво будинку. В зв`язку з тим що він звернувся до суду з відповідним позовом про визнання права спільної сумісної власності на даний будинок, то неодноразово просив відкласти розгляд справи про визнання його втратившим права користування будинком до прийняття остаточного рішення про визнання права власності на будинок.

Однак після прийняття рішення апеляційною інстанцією з цього приводу, в судове засідання відповідач ОСОБА_3 не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить його особистий підпис(а.с.61). Будь-яких клопотань про відкладення розгляду справи 10.03.2020 року, до суду не надходило.

Перевіривши письмові докази по справі та заслухавши пояснення сторін, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до договору міни квартири на житловий будинок від 08.08.2018 року, позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки, що розташовані вАДРЕСА_1 (а.с.7-8).

Право власності на зазначений житловий будинок було набуто ним з цього часу на підставі даного договору, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.08.2018 року(а.с.9).

За обліковими даними Піщанської сільської ради Красноградського району в даному будинку також зареєстрований відповідач ОСОБА_3 , 1981 року народження(а.с.10).

Тобто, в даному випадку право користування житловим приміщенням для відповідача є похідним від права власності на даний будинок, а тому припинення права власності на житло тягне за собою відповідно втрату особою і права користування житловим приміщенням.

Оскільки відповідач добровільно не знімається з реєстраційного обліку в квартирі, власником якого вона не є та щодо якого не має права користування, то такими діями створюються перешкоди позивачці у користуванні її власністю та спричиняються додаткові витрати в утриманні будинку.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно зі ст.ст.317, 319 ЦК України власнику належать права володіння, користування, розпорядження своїм майном; власник володіє користується власним майно на власний розсуд.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, зняття з реєстраційного обліку є наслідком задоволення вимоги позивача про усунення перешкод в користуванні його власністю (ст.ст. 71,72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України).

Відповідно до ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником майна. Право користування є складовою частиною права власності на майно та припиняється автоматично з припиненням права власності.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вбачається, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом одну з таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення, про позбавлення права користування житловим приміщенням, про визнання особи безвісно відсутньою, про оголошення особи померлою.

Відповідно до ст.7 Закону України від 11.12.2003р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11.12.2003р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про позбавлення власника права власності на житлове приміщення або права користування такої особи житловим приміщенням.

Крім цього, відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

При цьому посилання відповідача про те, що він також має право власності на частину даного будинку, є безпідставним.

Так, дійсно 20.09.2019 року відповідач ОСОБА_3 звернувся до Красноградського районного суду з позовною заявою про визнання права спільної сумісної власності на даний будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, рішенням Красноградського районного суду від 19.11.2019 року взадоволенні цивільного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 з третіми особами, які не заявляють самостійних вимог ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання правочину недійсним та визнання права спільної сумісної власності було відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного суду від 03.03.2020 року апеляційна скарга ОСОБА_3 була залишена без задоволення, а рішення Красноградського районного суду від 19.11.2019 року залишено без змін. Таким чином відповідно до положень ст.384 ЦПК України, 03.03.2020 року рішення Красноградського районного суду від 19.11.2019 року - набрало чинності.

Таким чином єдиним законним власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 є позивач ОСОБА_1 .

В зв`язку з тим, що відповідачем не надано до суду ніяких доказів в підтвердження своїх доводів, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими.

Враховуючи викладене, суд вважає за доцільне позбавити ОСОБА_3 права користування будинком за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 .

Керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст. 16, 29, 317, 319, 346, 391 ЦК України, ст.ст. 4-5, 12, 76-83, 280-282 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , 1981 року народження, таким, що втратив право на користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення в Харківський апеляційний суд через Красноградський районний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення буди виготовлено 10 березня 2020 року.

Суддя