Постанова

Іменем України

12 березня 2020 року

м. Київ

справа № 760/27965/18

провадження № 61-20724св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Київська міська рада, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації),

третя особа - Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації),

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа - Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про визнання недійсним рішення, договору купівлі-продажу земельної ділянки та його реєстрації,

за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - адвоката Кравченко Ксенії Миколаївни на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 07 лютого 2019 року у складі судді Оксюти Т. Г.та постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Оніщука М. І., Шебуєвої В. А., Крижанівської Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2018 року ОСОБА_5 звернулася до суду з указаним позовом та просила: визнати недійсним рішення Київської міської ради від 18 грудня 2008 року № 922/922 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0838 га, кадастровий номер :72:531:0118 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 31 серпня 2016 року земельної ділянки площею 0,0838 га, кадастровий номер :72:531:0118 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Футуйма В. Б. за № 952 на ім`я ОСОБА_4 ; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 31207072 про державну реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на земельну ділянку площею 0,0838 га, кадастровий номер :72:531:0118 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00), яке було зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31 серпня 2016 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_5 посилалася на те, що вона разом зі своєю родиною мешкає в будинку АДРЕСА_2 . Земельна ділянка площею 0,08 га, що обліковується за адресою: АДРЕСА_2 , була надана її родині у користування на підставі наказу від 16 вересня 1988 року № 288 по совхозу «Совки» Києво-Святошинського АПО Соф. Борщагівка. Інша земельна ділянка, що розташована поряд з будинком за вищевказаною адресою, була надана їй під огородництво на підставі наказу від 06 серпня 1988 року № 241 по совхозу «Совки» Києво-Святошинського АПО Соф. Борщагівка. Рішенням Київської міської ради від 18 грудня 2008 року № 922/922 надана їй у користування земельна ділянка була передана у приватну власність ОСОБА_2 з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку зі зміною адреси на АДРЕСА_1 . В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22 лютого 2016 року за реєстровим № 217 ОСОБА_2 відчужив спірну земельну ділянку ОСОБА_3 , який, в свою чергу, 31 серпня 2016 року перепродав її ОСОБА_4 , про що свідчить договір купівлі-продажу за реєстровим № 952.

На її думку, рішення Київської міської ради від 18 грудня 2008 року № 922/922, є протиправним, оскільки, всупереч вимог статті 118 Земельного кодексу України (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та Регламенту розгляду питань щодо набуття та реалізації права користування землею в м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 15 липня 2004 року № 457/1867 «Про врегулювання процедури передачі в користування земельних ділянок в м. Києві» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин проект відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 , не погоджувався з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органом, органами архітектури і охорони культурної спадщини. ОСОБА_2 не погоджував ані з нею, ані суміжними землекористувачами межі вказаної земельної ділянки під час її формування та не виносив межі ділянки в натурі. У зв`язку з цим, а також посилаючись на те, що при прийнятті рішення від 18 грудня 2008 року № 922/922 було допущено порушення встановленого законодавством порядку в частині передачі ОСОБА_2 у приватну власність спірної земельної ділянки, просила визнати вказане рішення недійсним. Оскільки ОСОБА_2 розпорядився спірною земельною ділянкою, а рішення про передачу у власність земельної ділянки та його реєстрація права власності в Державному реєстрі нерухомого майна є недійсним, позивач просив суд також визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 31 серпня 2016 року та скасувати запис про державну реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на земельну ділянку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Солом`янський районний суд міста Києва рішенням від 07 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що матеріали справи не містять доказів, які вказували б на те, що Київська міська рада при прийнятті рішення від 18 грудня 2008 року № 922/922 діяла в порушення вимог чинного законодавства. При цьому суд виходив з того, що заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 13 грудня 2012 року в справі № 2609/20465/12 за позовом ОСОБА_5 до Київської міської ради, треті особи: Головне управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Київське міське бюро технічного інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, про визнання права власності на самочинне будівництво, встановлено, що згідно з наказом від 16 вересня 1988 року № 288 та наказом від 06 серпня 1988 року № 241 по совхозу «Совки» Києво-Святошинського АПО Соф. Борщагівка, працівниці поштового відділення ОСОБА_5 виділено під забудову земельну ділянку в АДРЕСА_2 . В державному земельному кадастрі згідно з черговим планом від 09 квітня 2010 року земельна ділянка за кадастровим № 72 :531:063, яка розташована по АДРЕСА_2 закріплена за землекористувачем ОСОБА_5 . Тобто, судом встановлено, що обидва накази від 16 вересня 1988 року № 288 та від 06 серпня 1988 року № 241 стосуються однієї і тієї ж земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_2 кадастровий номер 72:531:063. ОСОБА_5 не надано жодного доказу, що вона є власником або орендарем земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 72:531:0118. У зв`язку з відмовою в задоволенні вимог в частині визнання рішення від 18 грудня 2008 року № 922/922 недійсним, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31 серпня 2016 року площею 0,0838 га, кадастровий номер :72:531:0118 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Футуйма В. Б. на ім`я ОСОБА_4 та скасування запису № 31207072 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на зазначену земельну ділянку, оскільки вони є похідними від первісної вимоги в задоволенні якої судом було відмовлено. Також суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку для звернення до суду за захистом свого порушеного права, про що було заявлено Київською міською радою.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Київський апеляційний суд постановою від 08 жовтня 2019 року рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 07 лютого 2019 року змінив, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на пропуск позивачем позовної давності як на підставу для відмови у позові. В іншій частині рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 07 лютого 2019 року залишив без змін.

Мотивував рішення апеляційний суд тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому виходив з того, що відмовляючи у задоволенні позову, в тому числі й з підстав пропуску позивачем строку на звернення до суду за захистом своїх прав, суд першої інстанції не врахував, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. В спірному випадку, відмова в задоволенні позову через відсутність порушеного права та зазначення як додаткову підставу для відмови в задоволенні позову - сплив позовної давності, не відповідає вимогам закону.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У листопаді 2019 року представник ОСОБА_5 - адвокат Кравченко К. М. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 07 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що через розгляд цієї справи в порядку спрощеного позовного провадження ОСОБА_5 було позбавлено в повній мірі здійснити свої процесуальні права, заявляти клопотання, подавати додаткові докази, ставити питання відповідачам, третій особі, щодо законності оформлення та добросовісності набуття прав на землю, що призвело до неповного розгляду справи та прийняття необґрунтованого рішення про відмову в задоволенні позову. ОСОБА_5 , отримавши рішення у 1988 році про надання їй у користування земельних ділянок під будівництво та під городництво, згідно з проведеною інвентаризацією, погодила межі цих земельних ділянок з суміжними землекористувачами, які були винесені в натурі, а отже на законних підставах користується вказаними земельними ділянками і на сьогодні не обмежена в часі щодо строків набуття права власності на зазначені земельні ділянки. Дії Київської міської ради щодо передання ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,838 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку зі зміною адреси на АДРЕСА_1 є протиправними, оскільки проект відведення вказаної земельної ділянки не погоджувався з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органом, органами архітектури і охорони культурної спадщини, однак таке погодження у відповідності до закону є обов`язковим. Суди не врахували того, що ОСОБА_2 не погоджував межі вказаної земельної ділянки під час її формування з ОСОБА_5 , суміжними землекористувачами та не виносив межі вказаної земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічний звіт про встановлення зовнішніх меж земельної ділянки № АДРЕСА_5 в Департаменті земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відсутній. Надання Київською міською радою безкоштовно у приватну власність ОСОБА_2 спірної земельної ділянки, яка розташована в межах земельної ділянки ОСОБА_5 (що підтверджується технічною документацією, яка була досліджена судом) без належно погодженого «проекту землевідведення» є незаконним. Позивачка в порушення своїх процесуальних прав, не отримувала від будь-якої сторони відзиву на позовну заяву, хоча суд вказує про їх існування, що позбавило позивача надати свою відповідь на відзив і спростувати зазначену в них інформацію відповідними доказами.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

13 грудня 2019 року справа № 760/27965/18 надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 18 грудня 2008 року Київською міською радою було прийнято рішення № 922/922 «Про передачу громадянам земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд та для ведення садівництва у мікрорайоні Жуляни у Солом`янському та у Голосіївському районах міста Києва», згідно з пунктом № 797 якого ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0838 га (кадастровий номер :72:531:0118) за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

22 лютого 2016 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу відчужив спірну земельну ділянку ОСОБА_3 , який в свою чергу, на підставі договору купівлі-продажу від 31 серпня 2016 року відчужив її ОСОБА_4 .

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_5 як на підставу для його задоволення, посилалася на протиправність вищевказаного рішення Київської міської ради, так як земельна ділянка по АДРЕСА_1 належить їй на праві власності на підставі наказів від 16 вересня 1988 року № 288 та від 06 серпня 1988 року № 241 по совхозу «Совки» Києво-Святошинського АПО Соф. Борщагівка, а також на заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 грудня 2012 року, яким задоволено її позов та визнано за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_2 , що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 72:531:063.

Вказаним рішенням від 13 грудня 2012 року встановлено, що згідно з наказом від 16 вересня 1988 року № 288 та наказом від 06 серпня 1988 року № 241 по совхозу «Совки» Києво-Святошинського АПО Соф. Борщагівка працівниці поштового відділення ОСОБА_5 виділено під забудову земельну ділянку в АДРЕСА_2 . У державному земельному кадастрі згідно з черговим планом від 09 квітня 2010 року земельна ділянка за кадастровим номером 72 :531: 063 , яка розташована по в АДРЕСА_6 , закріплена за землекористувачем ОСОБА_5 .

Тобто, судом встановлено, що зазначені накази стосуються однієї і тієї ж земельної ділянки, яка розташована у АДРЕСА_2 , кадастровий номер 72:531:063.

Будь-яких доказів, які б підтверджували, що позивач є власником або користувачем земельної ділянки з кадастровим номером 72:531:0118, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , матеріали справи не містять.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 06 березня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 25 червня 2019 року, у справі № 760/5804/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , треті особи: Київська міська рада, ОСОБА_2 , Департамент земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), про звільнення самостійно зайнятої земельної ділянки, зобов`язано ОСОБА_5 звільнити від огорожі та тимчасової споруди земельну ділянку площею 0,0838 га, кадастровий номер :72:531:0118, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_4 . Під час розгляду вказаної справи встановлено, що ОСОБА_5 без достатніх правових підстав зайняла належну ОСОБА_4 на праві власності земельну ділянку розміром 0,0838 га з кадастровим номером :72:531:0118 по АДРЕСА_1 відгородивши її і розмістивши на ній тимчасову споруду. Належний ОСОБА_5 будинок, розташований на земельній ділянці розміром 0,1279 га з кадастровим номером 72:531:063 за адресою: АДРЕСА_2 , яка зареєстрована за ОСОБА_5 у Державному земельному кадастрі, тобто є іншим об`єктом землекористування, ніж ділянка площею 0,08 га. Земельна ділянка з кадастровим номером 72:531:063 є окремим об`єктом землекористування, сформованим у Державному земельному кадастрі, і не має ніякого відношення до ділянки площею 0,08 га, яка виділялася ОСОБА_5 на підставі наказу по радгоспу «Совки» від 06 серпня 1988 року № 241.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до статті 152 Земельного Кодексу України (далі - ЗК України) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина статті 21 ЦК України).

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову у їх задоволенні.

Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним рішення Київської міської ради від 18 грудня 2008 року № 922/922 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0838 га, кадастровий номер :72:531:0118 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 , а також про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 31 серпня 2016 року земельної ділянки площею 0,0838 га, кадастровий номер :72:531:0118 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Футуйма В. Б. за № 952 на ім`я ОСОБА_4 та скасування запису про державну реєстрацію права власності за вказаним договором, ОСОБА_5 обґрунтовувала свої вимоги тим, що вона є користувачем земельної ділянки площею 0,08 га, яка виділялася на підставі наказу по радгоспу «Совки» від 06 серпня 1988 року № 241, а тому оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування порушує її право користування зазначеною земельною ділянкою.

Частинами першою та третьою статті 125 ЗК України, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин - прийняття оскаржуваного рішення, передбачено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 18 грудня 2008 року Київською міською радою було прийнято рішення № 922/922 «Про передачу громадянам земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд та для ведення садівництва у мікрорайоні Жуляни у Солом`янському та у Голосіївському районах міста Києва», згідно з пунктом 797 якого ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0838 га (кадастровий номер :72:531:0118) за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

З рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 06 березня 2019 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 25 червня 2019 року, у справі № 760/5804/17 встановлено, що належний ОСОБА_5 будинок, розташований на земельній ділянці розміром 0,1279 га з кадастровим номером 72:531:063 за адресою: АДРЕСА_2 , яка зареєстрована за ОСОБА_5 у Державному земельному кадастрі, тобто є іншим об`єктом землекористування, ніж ділянка площею 0,08 га. Земельна ділянка з кадастровим номером 72:531:063 є окремим об`єктом землекористування, сформованим у Державному земельному кадастрі, і не має ніякого відношення до ділянки площею 0,08 га, яка виділялася ОСОБА_5 на підставі наказу по радгоспу «Совки» від 06 серпня 1988 року № 241.

Встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, та не належить до компетенції касаційного суду.

Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У зв`язку з цим посилання у касаційній скарзі на те, що суди попередніх інстанцій не врахували того, що ОСОБА_5 є належним користувачем спірної земельної ділянки є неспроможними, оскільки стороною позивача не доведено, а судами не встановлено набуття нею права користування зазначеною земельною ділянкою у встановленому законом порядку, зокрема після встановлення землевпорядними організаціями меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) та одержання документа, що посвідчує це право, за відсутності яких використання земельної ділянки забороняється, а тому суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність у позивача прав на земельну ділянку площею 0,0838 га, кадастровий номер :72:531:0118 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Також Верховним Судом враховується, що позивачкою не доведено і факт накладення спірної земельної ділянки на земельну ділянку з кадастровим номером 72:531:063 на якій розташований житловий будинок, право власності на який за ОСОБА_5 було визнано на підставі заочного рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 грудня 2012 року. Встановивши такі обставини, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність ОСОБА_5 вимог в частині визнання недійсним рішень органу місцевого самоврядування, оскільки у неї відсутнє порушене суб`єктивне матеріальне право або охоронюваний законом інтерес, на захист якого подано позов.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції не мав права розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, є необґрунтованими оскільки справа, яка переглядається, не відноситься до таких, які відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України не можуть бути розглянуті у порядку спрощеного позовного провадження, тому, врахувавши вимоги частини третьої вказаної статті, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

При цьому, учасники процесу не були позбавлені можливості надати свої пояснення та докази, а також подати клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом сторін), однак цим правом вони не скористалися. У зв`язку з цим безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_5 було позбавлено в повній мірі здійснити свої процесуальні права, заявляти клопотання, подавати додаткові докази, ставити питання відповідачам, третій особі, щодо законності оформлення та добросовісності набуття, що призвело до неповного розгляду справи та прийняття необґрунтованого рішення про відмову в задоволенні позову.

Не заслуговують на увагу і аргументи касаційної скарги про те, що ОСОБА_2 не погоджував межі вказаної земельної ділянки під час її формування з ОСОБА_5 , суміжними землекористувачами та не виносив межі вказаної земельної ділянки в натурі (на місцевості), оскільки непогодження меж земельної ділянки саме по собі не свідчить про незаконність рішення про затвердження проекту землеустрою та про передачу земельної ділянки у власність.

Вищевикладене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18) та Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18).

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Згідно з частиною третьою статті 401 та статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення суду першої інстанції (у незміненій частині) та апеляційного суду відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - адвоката Кравченко Ксенії Миколаївни залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 07 лютого 2019 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. П. Курило