Номер провадження: 22-ц/813/1487/20
Номер справи місцевого суду: 520/8655/19
Головуючий у першій інстанції Маломуж А. І.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.02.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Дрішлюка А.І.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: адвоката відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 24 червня 2019 року про скасування заходів забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 ), третя особа ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

10 квітня 2019 року ОСОБА_3 звернувся до Київського районного суду м. Одеси із заявою про забезпечення позову до пред`явлення позовної заяви.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2019 року заяву ОСОБА_3 задоволено, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 ; садовий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_2 та земельну ділянку, кадастровий номер: :13:003:0047, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що належать на праві власності ОСОБА_1 , шляхом заборони укладати угоди про віджучення стосовно цього майна, проводити його реєстрацію та перереєстрацію до вирішення справи судом.

19 квітня 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та визнання права власності.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2019 року відкрито провадження у вказаній справі.

24 червня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з заявою про скасування заходів забезпечення позову, в якій просить суд скасувати заходи забезпечення позову накледені ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2019 року.

Представник заявника в судовому засіданні підтримав заяву та просив її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти задоволення заяви.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 24 червня 2019 року заяву про скасування заходів забезпечення позову задоволено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно. Інтереси відповідача ОСОБА_1 представляє його адвокат.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Тому згідно правил ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку, що вказані обставини не перешкоджають розглядові справи у відсутність належно сповіщених сторін.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах вимог заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії. встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

В силу вимог ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Клопотання про скасування заходів забезпечення позову розглядається в судовому засіданні не пізніше п`яти днів з дня надходження його до суду.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 квітня 2019 року ОСОБА_3 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з заявою про забезпечення позову до пред`явлення позовної заяви.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2019 року заяву ОСОБА_3 задоволено, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 ; садовий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_2 та земельну ділянку, кадастровий номер: :13:003:0047, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що належать на праві власності ОСОБА_1 ), шляхом заборони укладати угоди про віджучення стосовно цього майна, проводити його реєстрацію та перереєстрацію до вирішення справи судом.

19 квітня 2019 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до громадянина Республіки ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ), третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_4 , про стягнення заборгованості в розмірі 6 000 000 грн. у зв`язку з несплатою вартості виконаних робіт за договором підряду на капітальний ремонт та реконструкцію житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 та визнання права власності на нерухоме майно, що належить на праві громадянину Республіки Туреччина ОСОБА_7 ОСОБА_6 ) (а. с. 1-5).

24 червня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з заявою про скасування заходів забезпечення позову, в якій просить суд скасувати арешт на квартиру АДРЕСА_1 ; садовий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_2 та земельну ділянку, кадастровий номер: :13:003:0047, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що належать на праві власності ОСОБА_1 ), та заборону укладати угоди про віджучення стосовно цього майна, проводити його реєстрацію та перереєстрацію до вирішення справи судом, мотивуючи тим, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно та встановлення заборони укладати угоди про віджучення стосовно цього майна, проводити його реєстрацію та перереєстрацію до вирішення справи судом суперечить змісту заходів забезпечення позову та меті їх застосування, яка полягає в захисті інтересів учасника процесу, а не в позбавленні (порушенні) права власності відповідача (а. с. 24-33).

Скасовуючи заходи забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, звертаючись до суду із заявою, не навів правових підстав забезпечення позову саме шляхом накладення заборони на відчуження (арешту) квартири, що належить відповідачу на праві власності, не надав докази на підтвердження необхідності забезпечення позову саме у такий спосіб, оскільки арешт є найбільш обтяжливим заходом, який підлягає примусовому виконанню, та полягає у проведенні опису, оголошенні заборони відчуження (розпорядження), а в разі потреби в обмеженні права користування майном, також не наведено мотивів щодо співмірності із заявленими вимогами.

Посилання позивача ОСОБА_3 в апеляційній сказі на те, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та обґрунтованою, оскільки скасування заходів забезпечення позову унеможливлює виконання рішення суду по суті, ставлячи заздалегідь позивач у невірні умови поряд із позивачем, не приймаються до уваги за таких підстав.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року №9, викладених у п. 4 постанови, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги (п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна від 03 червня 2016 року №5).

Одним з критеріїв обґрунтованості заяви про забезпечення позову є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення у майбутньому.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації.

Так, обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, позивач ОСОБА_3 посилається на те, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Ураховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, ЄСПЛ у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, «…. якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Аналізуючи зазначені норми права та роз`яснення Пленуму Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, застосовуючи практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи обставини, викладені в заяві про забезпечення позову, документи, додані до заяви, з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції пересвідчився в тому, що позивач не навів правових підстав забезпечення позову саме шляхом накладення заборони на відчуження (арешту) квартири, що належить відповідачу на праві власності, не надав докази на підтвердження необхідності забезпечення позову саме у такий спосіб, оскільки арешт є найбільш обтяжливим заходом, який підлягає примусовому виконанню, та полягає у проведенні опису, оголошенні заборони відчуження (розпорядження), а в разі потреби в обмеженні права користування майном, також не наведено мотивів щодо співмірності із заявленими вимогами між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 29 листопада 2019 року у справі №522/23242/17 (провадження №61-2065св19), яка згідно вимогами частини 4 статті 263 ЦПК України має бути врахована судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з відсутності законних підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23 лютого 2006 року, суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення процесуального питання.

Тому, законних підстав для скасування ухвали суду першої інстанції про скасування заходів забезпечення позову немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково, ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 24 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та подальшому оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складено: 05 березня 2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дрішлюк

Р.Д.Громік