Постанова

Іменем України

26 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 521/15471/16-ц

провадження № 61-41108св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - Виробничо-комерційна фірма «Юна-сервіс» у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю,

позивач - ОСОБА_3 ,

відповідач - Виробничо-комерційна фірма «Юна-сервіс» у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю,

позивач - Виробничо-комерційна фірма «Юна-сервіс» у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ,

треті особи: ОСОБА_2 , Мале приватне підприємство «Віртус»,

позивач - Компанія «Кондор» у формі товариства з обмеженою відповідальністю,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Виробничо-комерційна фірма «Юна-сервіс» у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю,

треті особи: ОСОБА_2 , Мале приватне підприємство «Віртус»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Компанії «Кондор» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, Виробничо-комерційної фірми «Юна-сервіс» у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю та ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Одеської області від 07 червня 2018 року в складі колегії суддів: Заїкіна А. П.,Калараша А. А., Таварткіладзе О. М.;

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Виробничо-комерційна фірма «Юна-сервіс» у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ВКФ «Юна-сервіс»), про визнання договору позики припиненим, визнання свідоцтва про право власності недійсним, визнання права власності.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що у 2004 році між ним та ОСОБА_2 досягнуто згоди щодо передання останнім у позику окремими траншами грошових коштів під проценти. При цьому, письмові угоди між сторонами не укладалися у зв`язку з відмовою від цього ОСОБА_2 . Однак, при отриманні кожного окремого траншу ОСОБА_1 надавав ОСОБА_2 розписку про отримання коштів.

Так, 27 січня 2005 року ОСОБА_1 отримав у борг 3 000 000 дол. США, про що надав боргову розписку.

Протягом тривалого часу досягнуті між ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 домовленості виконувалися у повному обсязі і вони не мали один до одного претензій з цього приводу. ОСОБА_1 наполягав на тому, що вищевказані домовленості повинні бути оформлені

у письмовому вигляді відповідно до вимог чинного законодавства.

На вимогу щодо письмового оформлення існуючих між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 домовленостей, останній не погодився на підписання окремих договорів позики по кожному траншу, а наполіг на підписанні між ними одного єдиного документу, тому 08 грудня 2015 року був укладений договір. Вказаний договір від 08 грудня 2015 року був підписаний особисто ОСОБА_1 , а з боку ОСОБА_2 - двома свідками, оскільки позикодавець відмовився від особистого підписання цього правочину.

Відповідно до пункту 1 договору від 08 грудня 2015 року ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 прийняв грошові кошти у розмірі 6 060 600 дол. США на наступних умовах: форма повернення - готівкова; відсоткова ставка - 24 % річних від суми позики, що виплачуються щомісячно до дня повернення позики. У випадку часткового повернення позики, відсотки нараховуються на неповернену суму позики.

Відповідно до пункту 4 договору від 08 грудня 2015 року в порядку забезпечення ОСОБА_1 виконання зобов`язань по поверненню позики та виплати відсотків, сторони та афілійовані до сторін особи уклали договори купівлі-продажу об`єктів нерухомості, за умовами яких ОСОБА_2 та зазначеним ним особам були передані у власність об`єкти нерухомості.

ОСОБА_2 та афілійовані до нього особи розуміли той факт, що вони є номінальними власниками зазначених об`єктів нерухомості, а укладені договори купівлі-продажу є формою забезпечення зобов`язань ОСОБА_1 по поверненню позики та оплаті відсотків.

ОСОБА_2 гарантував ОСОБА_1 , що у період дії договору

від 08 грудня 2015 року не буде у будь-який спосіб відчужувати зазначені у цьому договорі об`єкти нерухомості, крім випадків, передбачених цим договором, а також не буде перешкоджати господарській діяльності ОСОБА_1 та афілійованих до нього осіб, що здійснюється на зазначених об`єктах нерухомості. Будь-яке відвідування об`єктів нерухомості з метою їхньої перевірки, здійснюється виключно в присутності ОСОБА_1 .

У забезпечення виконання зобов`язань між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у порядку введення до експлуатації здійснено переоформлення нежитлових приміщень магазину на

АДРЕСА_1 на ОСОБА_3 та оформлення 11 лютого 2005 року на її ім`я свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення цього магазину загальною площею 1 524,3 кв. м. Право власності ОСОБА_3 підтверджується свідоцтвом про право власності від 11 лютого 2005 року.

При цьому, вказаний об`єкт нерухомості, як й інші об`єкти залишився у володінні та користуванні ОСОБА_1 , оскільки у ньому був розташований супермаркет «Віртус», в якому здійснювала господарську діяльність ВКФ «Юна-Сервіс».

На час звернення до суду договір позики є припиненим з огляду на його виконання, проведене належним чином, оскільки борговий документ - розписка від 27 січня 2005 року знаходиться у ОСОБА_1 . Однак спірне приміщення у власність ОСОБА_1 повернуто не було.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив: визнати договір позики на суму 3 000 000 дол. США, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 27 січня 2005 року, припиненим у зв`язку з виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за цим договором у повному обсязі; визнати недійсним свідоцтво про право власності серії НОМЕР_9, видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради 11 лютого 2005 року, яке посвідчує право приватної власності ОСОБА_3 на нежитлові приміщення на АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на нежилі приміщення магазину на АДРЕСА_1 .

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до

ВКФ «Юна-сервіс» про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення.

Позовна заява ОСОБА_3 мотивована тим, що їй на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 11 лютого 2005 року належать нежилі приміщення магазину загальною площею 1 524,3 кв. м на

АДРЕСА_1 . Проте, за цією адресою розміщується супермаркет «Віртус» та ВКФ «Юна-Сервіс».

Розміщення супермаркету «Віртус» та ВКФ «Юна-Сервіс» є таким, що порушує її права як власника зазначених приміщень, оскільки договір оренди або будь-який інший правочин, що надає право займати належне їй на праві власності приміщення, між нею та ВКФ «Юна-сервіс» не укладались.

Добровільно звільнити приміщення ВКФ «Юна-сервіс» відмовляється. Крім того, при огляді приміщення було виявлено, що в приміщенні також розміщені: Повне товариство «Лобмард сінді кат-плюс, Гульцов та компанія», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінансовий світ», суб`єкт підприємницької діяльності ОСОБА_4 , Підприємство у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю «Юна-Інтерсервіс», які здійснюють свою господарську діяльність.

На підставі викладеного ОСОБА_3 з урахуванням уточнених позовних вимог просила: усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю ОСОБА_3 , а саме: нежилими приміщеннями магазину на

АДРЕСА_1 шляхом виселення ВКФ «Юна-сервіс» та будь-яких інших осіб, що чинять перешкоди в користуванні такою власністю.

У листопаді 2016 року ВКФ «Юна-сервіс» звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_2 , Мале приватне підприємство «Віртус» (далі - МПП «Віртус»), про визнання договору купівлі-продажу удаваним, визнання свідоцтва про право власності недійсним та визнання права власності.

Позовна заява ВКФ «Юна-сервіс» мотивована тим, що їй на праві власності на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу

від 11 жовтня 2004 року належало нежиле приміщення № АДРЕСА_2 загальною площею 456,2 кв. м на АДРЕСА_1 . До вказаного майна належить: тамбур № 1, хол № 2, обмін валют № 3, відділ туризму № 4, авіа каса № 5 , залізнична каса № 6, їдальня № 7, коридори № 8, 11, 11а, кабінети № 9, 12 , 13 , 14 , 15 , 16, кладова № 10 , туалети № 17 , 18, бухгалтерія № 19 , сейф № 20 , магазин № 21 .

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 за договором позики, ВКФ «Юна-сервіс» передало у власність ОСОБА_3 вищевказане майно, за умови повернення цього майна його первісному власнику (ВКФ «Юна-сервіс») після виконання позичальником боргових зобов`язань.

Вказаний правочин було оформлено у формі договору купівлі-продажу

від 25 листопада 2004 року, хоча фактично сторони цього правочину уклали іпотечний договір, з метою забезпечення виконання боргових зобов`язань ОСОБА_1 .

Дійсні наміри ВКФ «Юна-Сервіс» при укладенні договору купівлі-продажу

від 25 листопада 2004 року не співпадають із зовнішньою формою укладеного договору, оскільки ВКФ «Юна-Сервіс» не хотіла продавати вказане вище майно, а вважала, що укладає договір іпотеки.

Оскільки зобов`язання за договором позики є припиненими з огляду на їх виконання, яке проведене ОСОБА_1 належним чином, то іпотека, якою забезпечувались зобов`язання позичальника та яка мала вигляд удаваного договору купівлі-продажу від 25 листопада 2014 року, також є припиненою.

ВКФ «Юна-Сервіс» вказувала, що після придбання нею спірного нежилого приміщення і до його відчуження, за дорученням та за кошти останнього МПП «Віртус» розпочало та провело реконструкцію зазначеного об`єкта нерухомості, внаслідок чого площа спірного нежилого приміщення збільшилась до 1 524,3 кв. м. Оскільки реконструкція була завершена вже після 25 листопада 2004 року, право власності на спірний об`єкт було оформлено на ОСОБА_3 .

На підставі викладеного ВКФ «Юна-сервіс» просила: визнати договір купівлі-продажу нежилих приміщень від 25 листопада 2004 року удаваним; встановити, що зазначений договір є договором іпотеки, який є таким, що припинений в зв`язку з припиненням основного зобов`язання; визнати недійсним свідоцтво про право власності серії НОМЕР_9, видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради 11 лютого 2005 року, на підставі якого ОСОБА_3 є власником нежилих приміщень магазину загальною площею 1 524,3 кв. м на АДРЕСА_1 ; визнати за

ВКФ «Юна-сервіс» право власності на нежилі приміщення магазину загальною площею 1 524,3 кв. м на АДРЕСА_1 .

У липні 2017 року Компанія «Кондор» у формі товариства з обмеженою відповідальністю (далі - Компанія «Кондор») звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ВКФ «Юна-сервіс», треті особи: ОСОБА_2 , МПП «Віртус», про визнання договору купівлі-продажу удаваним, визнання свідоцтва про право власності недійсним та визнання права власності.

Позовна заява Компанії «Кондор» мотивована тим, що їй на праві власності на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу

від 27 листопада 2003 року належало нежиле приміщення № 501 загальною площею 195,7 кв. м на АДРЕСА_1 . До вказаного майна належить: кабінети № 1, 2, 3, 10, 11, 19, коридори № 4, 5, 8, 13, 14, КПП № 6, склади № 7, 12, торговий зал № 9, кабінет № 15, кладова № 16, вхід у підвал.

Також Компанії «Кондор» на праві власності на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 27 листопада 2003 року належало нежиле приміщення № АДРЕСА_7 загальною площею 417,1 кв. м на

АДРЕСА_1 . До вказаного майна належить: туалет № 17, щитова № 18, кабінети № 20, 21, 22, 24, 25, 31, 33, 34, торгові зали № 23, 27, підсобні приміщення № 26, 32, склади № 28, 29, коридор № 30.

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 за договором позики, Компанія «Кондор» передало у власність ОСОБА_3 вищевказане майно, за умови повернення цього майна його первісному власнику (Компанії «Кондор») після виконання позичальником боргових зобов`язань.

Вказаний правочин було оформлено у формі договору купівлі-продажу

від 03 лютого 2003 року, хоча фактично сторони цього правочину уклали іпотечний договір, з метою забезпечення виконання боргових зобов`язань ОСОБА_1 .

Дійсні наміри Компанії «Кондор» при укладенні договору купівлі-продажу

від 03 лютого 2003 року не співпадають із зовнішньою формою укладеного договору, оскільки Компанія «Кондор» не хотіла продавати вказане вище майно, а вважала, що укладає договір іпотеки.

Оскільки зобов`язання за договором позики є припиненими з огляду на їх виконання, яке проведене ОСОБА_1 належним чином, то іпотека, якою забезпечувались зобов`язання позичальника та яка мала вигляд удаваного договору купівлі-продажу від 03 лютого 2003 року, також є припиненою.

Вказувала, що після придбання Компанією «Кондор» спірних нежилих приміщень проведено реконструкцію зазначених об`єктів нерухомості. Оскільки реконструкція була завершена вже після укладення спірного правочину, право власності на ці об`єкти було оформлено на ОСОБА_3 .

На підставі викладеного Компанія «Кондор» просила: визнати договір купівлі-продажу нежилих приміщень від 03 лютого 2004 року удаваним та встановити, що зазначений договір є договором іпотеки; встановити, що зазначений договір є договором іпотеки, який є таким, що припинений в зв`язку з припиненням основного зобов`язання; визнати недійсним свідоцтво про право власності серії НОМЕР_9, видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради 11 лютого 2005 року, на підставі якого ОСОБА_3 є власником нежилих приміщень магазину загальною площею 1 524,3 кв. м на АДРЕСА_1 ; визнати за Компанією «Кондор» право власності на індивідуально визначене майно у вигляді нежилого приміщення першого поверху № 501 загальною площею 195,7 кв. м. на

АДРЕСА_1 та індивідуально визначене майно у вигляді нежилого приміщення першого поверху № 502 загальною площею

417,1 кв. м на АДРЕСА_1 .

Ухвалами Малиновського районного суду міста Одеси від 20 жовтня

2016 року, від 08 листопада 2016 року та від 11 липня 2017 року вказані вище позови об`єднані в одне провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 28 листопада 2017 року (в складі судді Сегеди О. М.) позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано договір позики, укладений між ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 27 січня 2005 року, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 у борг 3 000 000 дол. США, припиненим у зв`язку з виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за цим договором у повному обсязі.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Позовні вимоги ВКФ «Юна-Сервіс» задоволено частково.

Визнано договір купівлі-продажу нежилих приміщень, укладений

25 листопада 2004 року, відповідно до якого ВКФ «Юна-Сервіс» передало у власність, а ОСОБА_3 прийняла у власність нежиле приміщення АДРЕСА_1 , у складі: тамбур - 1, холл - 2, обмін валют - 3, відділ туризму - 4, авіа каса - 5, залізнична каса - 6, їдальня - 7, коридори: 8, 11, 11а, кабінети: 9, 12, 13, 14, 15, 16, кладова - 10, туалети: 17, 18, бухгалтерія - 19, сейф - 20, магазин - 21, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Стукаленко Л. С. за реєстровим № 4144, зареєстрований Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єкті нерухомості» 14 грудня 2004 року, номер запису 185, удаваним та встановлено, що зазначений договір є договором іпотеки, який є таким, що припинений в зв`язку з припиненням основного зобов`язання.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності серії НОМЕР_9, видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради 11 лютого 2005 року, на підставі якого ОСОБА_3 є власником нежилих приміщень магазину загальною площею 1 524,3 кв. м на АДРЕСА_1 .

Визнано за ВКФ «Юна-Сервіс» право власності на нерухоме майно у вигляді нежилого приміщення першого поверху на АДРЕСА_1 загальною площею 911,5 кв. м.

У задоволенні решти позовних вимог ВКФ «Юна-Сервіс» відмовлено.

Позовні вимоги Компанії «Кондор» задоволено частково.

Визнано договір купівлі-продажу, укладений 03 лютого 2004 року, відповідно до якого Компанія «Кондор» продала, а ОСОБА_3 купила індивідуально визначене майно у вигляді нежилого приміщення першого поверху № 501 на АДРЕСА_1 загальною площею 195,7 кв. м, яке складається з приміщень, що відображені у технічному паспорті: кабінетів: 1, 2, 3, 10, 11, 19, коридорів: 4, 5, 8, 13, 14, КПП - 6, складів: 7, 12, торгового залу - 9, туалету - 15, кладової - 16, входу в підвал, та індивідуально визначене майно у вигляді нежилого приміщення першого поверху АДРЕСА_1 загальною площею 417,1 кв. м, яке складається з приміщень, що відображені у технічному паспорті:

туалет - 17, щитова - 18, кабінети: 20, 21, 22, 24, 25, 31, 33, 34, торгові зали: 23, 27, підсобні приміщення: 26, 32, склади: 28, 29, коридор - 30, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу

Іллічовою І. А. та зареєстрований у реєстрі за № 633, удаваним та встановлено, що зазначений договір є договором іпотеки, який є таким, що припинений у зв`язку з припиненням основного зобов`язання.

Визнано за Компанією «Кондор» право власності на індивідуально визначене майно у вигляді нежилого приміщення першого поверху № 501 на АДРЕСА_1 загальною площею 195 кв. м, яке складається з приміщень, що відображені у технічному паспорті: кабінетів: 1, 2, 3, 10, 11, 19, коридорів: 4, 5, 8, 13, 14, КПП - 6, складів: 7, 12, торгового залу - 9, туалету - 15, кладової - 16, входу в підвал, та індивідуально визначене майно у вигляді нежилого приміщення першого поверху АДРЕСА_1 загальною площею 417,1 кв. м, яке складається з приміщень, що відображені у технічному паспорті: туалет - 17, щитова - 18, кабінети: 20, 21, 22, 24, 25, 31, 33, 34, торгові зали: 23, 27, підсобні приміщення: 26, 32, склади: 28, 29, коридор - 30, всього загальною площею 612,8 кв. м.

У задоволенні решти позовних вимог Компанії «Кондор» відмовлено.

Позов ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ВКФ «Юна-Сервіс» судовий збір у розмірі 17 369,06 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Компанії «Кондор» судовий збір у розмірі 15 100 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існували правовідносини за договорами позики, які були припиненні у зв`язку з виконанням ОСОБА_1 своїх грошових зобов`язань перед ОСОБА_2 .

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника

ОСОБА_1 за договором позики Компанія «Кондор» і ВКФ «Юна-Сервіс» передали в іпотеку ОСОБА_3 нерухоме майно, про що було оформлено фіктивні договори купівлі-продажу.

Незважаючи на те, що ОСОБА_1 повернув ОСОБА_2 суму позики, нерухоме майно, яке було фактично надане ВКФ «Юна-Сервіс» та Компанією «Кондор» в заставу, повернуто їм не було.

Зобов`язання за договором позики було припинено належним виконанням - поверненням грошових коштів, у зв`язку з чим іпотека вважається припиненою і підстави знаходження об`єктів нерухомості у власності ОСОБА_3 відсутні.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 07 червня 2018 року рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , ВКФ «Юна-сервіс», Компанії «Кондор» скасовано. Ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог.

У решті рішення місцевого суду залишено без змін.

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2016 року, скасовано.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 48 876,38 грн.

Стягнуто з ВКФ «Юна-сервіс» на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 19 105,97 грн.

Стягнуто з Компанії «Кондор» на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 18 370,29 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження факту укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору позики та передачу останньому коштів у позику.

Так, поданий до суду договір від 08 грудня 2015 року не є договором позики, оскільки він не підписаний ОСОБА_2 . Крім того, ОСОБА_1 у позові посилається на те, що ОСОБА_2 відмовився від особистого підписання цього договору.

Спірні договори купівлі-продажу не є удаваними правочинами, укладеними як договори іпотеки у забезпечення зобов`язань за договором позики.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі ВКФ «Юна-сервіс» просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі Компанія «Кондор» просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог

ОСОБА_3 не оскаржується, тому судом касаційної інстанції не переглядається відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК

України (тут і далі - в редакції, яка діяла до набрання чинності Законом

№ 460-IX).

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що між останнім та ОСОБА_2 не було укладено договір позики, оскільки на підтвердження вказаних обставин до суду була подана розписка. Висновки апеляційного суду, що наявна у матеріалах справи розписка не підтверджує заявлені у справі вимоги позичальника, суперечить правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 11 листопада 2015 року у справі

№ 6-1967цс15.

Отже, розписка, яка знаходиться у боржника, разом з укладеним договором позики свідчать про наявність між сторонами боргових зобов`язань, які виконані позичальником. Разом з тим, у постанові апеляційного суду не зазначено мотивів, з яких суд виходив, скасовуючи законне та справедливе рішення суду першої інстанції. Крім того, ОСОБА_1 не було належним чином повідомлено про судовий розгляд справи у суді апеляційної інстанції, а також неправильно вирішено питання розподілу судових витрат.

Касаційна скарга ВКФ «Юна-сервіс» мотивована тим, що договори купівлі-продажу від 25 листопада 2004 року та від 03 лютого 2004 року

приховували договори іпотеки, якими забезпечувалось повернення ОСОБА_1 грошових коштів ОСОБА_2 , тому місцевий суд правильно задовольнив вимоги про визнання договорів купівлі-продажу удаваними, оскільки вони приховували іпотеку, яка припинилась в

зв'язку з припиненням основного зобов`язання, а також про визнання

права власності на частини спірних нежитлових приміщень за

Компанією «Кондор» і ВКФ «Юна-Сервіс».

Висновки апеляційного суду про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не укладали договір купівлі-продажу не ґрунтуються на матеріалах справи. Так, власноруч написана ОСОБА_1 розписка від 27 січня 2005 року про отримання від ОСОБА_2 грошових коштів, видана ним кредиторові одночасно з укладенням договору позики, та повернута ОСОБА_1 ОСОБА_2 07 липня 2016 року, беззаперечно свідчить про повернення позики. Крім того, апеляційний суд помилкового не задовольнив заяву про відвід колегії суддів. ВКФ «Юна-Сервіс» не було належним чином повідомлено про судовий розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Касаційна скарга Компанії «Кондор» мотивована тим, що в постанові апеляційного суду не зазначено, з яких мотивів і на підставі яких положень закону скасовано рішення суду першої інстанції в частині встановлених обставин щодо здійснення реконструкції спірних нежитлових приміщень магазину МПП «Віртус» на підставі договору комісії від 01 лютого 2004 року між ВКФ «Юна-Сервіс» та МПП «Віртус», внаслідок чого площа об`єкта збільшилась на 455,3 кв. м; відсутності правових підстав для оформлення свідоцтва про права власності на нерухоме майно на ОСОБА_3 за умови введення об`єкта до експлуатації після реконструкції саме МПП «Віртус» в інтересах ВКФ «Юна-Сервіс»; відсутності належних доказів здійснення ОСОБА_3 оплати за договорами купівлі-продажу; фактичного знаходження об`єкта нерухомості у первісних власників, які володіли приміщенням та використовували у своїй господарській діяльності з оформленням договорів оренди та суборенди.

Крім того, Компанію «Кондор» не було належним чином повідомлено про судовий розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Доводи інших учасників справи

ОСОБА_2 подав до суду відзив на касаційні скарги, зазначивши, що надана ОСОБА_1 боргова розписка від 27 січня 2005 року про отримання ним 3 000 000 дол. США, містить іншу суму грошових коштів, ніж у договорі від 08 грудня 2015 року, який, в свою чергу не містить підпису ОСОБА_2 , а підписаний іншими особами, а тому не може вважатися договором позики.

За спірними договорами купівлі-продажу ОСОБА_3 придбала нерухоме майно, за яке сплатила кошти до укладення цих правочинів, а також отримала свідоцтво про право власності на вказане майно. Підстави для визнання договорів купівлі-продажу фіктивними відсутні.

Усі учасники справи були повідомлені про розгляд в апеляційному суді.

Інший учасник справи не скористався своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційних скарг, відзиву на касаційні скарги до касаційного суду не направив.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалами Верховного Суду від 08 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційними скаргами Компанії «Кондор», ВКФ «Юна-сервіс», ОСОБА_1 та витребувано цивільну справу.

07 грудня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 лютого 2020 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що відповідно до договору від 08 грудня 2015 року ОСОБА_2 передав у борг ОСОБА_1 6 060 600 дол. США зі сплатою 26 % за користування коштами. У пункті 4 цього договору зазначено, зокрема, що з метою забезпечення договору позики були укладені договори купівлі-продажу, які є предметом спору у цій справі.

Встановлено, що вищевказаний договір від 08 грудня 2015 року

ОСОБА_2 не підписував.

Згідно із нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_5 повідомив, що він не підписував документ, датований 08 грудня 2015 року, про існування будь-яких домовленостей, викладених у цьому документів, йому не відомо.

Відповідно до поданої ОСОБА_1 розписки від 27 січня 2005 року останній отримав у борг від ОСОБА_2 3 000 000 дол. США.

Згідно з договором купівлі-продажу від 03 лютого 2004 року Компанія «Кондор» продала, а ОСОБА_3 купила індивідуально визначене майно у вигляді нежилого приміщення першого поверху № 502 на

АДРЕСА_1 , загальною площею 195,7 кв. м. У пункті 1.2 цього договору зазначено, що продавець отримав кошти за продаж нерухомого майна від покупця повністю.

Відповідно до попереднього договору від 10 листопада 2004 року ВКФ «Юна-Сервіс» зобов`язалося продати, а ОСОБА_3 купити нежитлове приміщення АДРЕСА_8 .

За змістом договору купівлі-продажу від 25 листопада 2004 року ВКФ «Юна-Сервіс» продала, а ОСОБА_3 купила індивідуально визначене майно у вигляді нежилого приміщення першого поверху № 501 на

АДРЕСА_1 , загальною площею 456,2 кв. м. У пункті 2.1 цього договору зазначено, що представник продавця отримав кошти за продаж нерухомого майна від покупця повністю.

Відповідно до свідоцтва про право власності нежитлові приміщення загальною площею 1 524,3 кв. м на АДРЕСА_1 належать ОСОБА_3 .

На підставі договору оренди від 10 лютого 2004 року ОСОБА_3 передала в оренду ОСОБА_1 нежитлові приміщення загальною площею 612,8 кв. м на АДРЕСА_1 .

Встановлено, що згідно з витягом з кримінального провадження за заявою ОСОБА_3 щодо неправомірних дій ВКФ «Юна-Сервіс» по відношенню до нежитлового приміщення на АДРЕСА_1 порушено кримінальне провадження.

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Фудмаркет» (далі - ТОВ «Фірма «Фудмаркет»), третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Горяц-Т» (далі - ТОВ «Горяц-Т»), в якому просив визнати договір позики від 08 квітня 2009 року припиненим у зв`язку з його виконанням, визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 28 жовтня 2014 року серії НОМЕР_7 , визнати за ним право власності на об`єкт забезпечення.

ТОВ «Горяц-Т» зверталося до суду з позовом до ОСОБА_1 ,

ТОВ «Фірма «Фудмаркет», третя особа - ОСОБА_2 , в якому просило визнати договір купівлі-продажу від 09 квітня 2009 року удаваним та встановити, що зазначений договір є договором іпотеки, який припинив свою дію в зв`язку з припиненням основного зобов`язання; визнати недійсним свідоцтво право власності на нерухоме майно від 28 жовтня

2014 року серії НОМЕР_7 , визнати за ним право власності на спірне нерухоме майно.

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 13 грудня 2016 року у справі № 520/9440/16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2017 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 жовтня 2017 року, відмовлено у задоволенні позову

ОСОБА_1 про визнання договору позики припиненим, визнання недійсним свідоцтва про право власності та визнання права власності. Відмовлено у задоволенні позову ТОВ «Горяц-Т» про визнання договору купівлі-продажу удаваним, визнання недійсним свідоцтва про право власності та визнання права власності.

Під час розгляду справи № 520/9640/16-ц встановлено, що посилання представника ОСОБА_1 на документ, датований 08 грудня

2015 року, підписаний ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , як на угоду, яка підтверджує існування правовідносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах матеріального закону.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційні скарги не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказував, що він на підставі розписки 27 січня 2005 року отримав у борг від ОСОБА_2 3 000 000 дол. США, проте у подальшому борг повернув, тому зазначена розписка знаходиться у позичальника.

Відповідно до поданої ОСОБА_1 розписки від 27 січня 2005 року останній отримав у борг від ОСОБА_2 3 000 000 дол. США зі сплатою 24 % річних. Зазначено, що в якості забезпечення зобов`язань щодо повернення боргу та процентів на ОСОБА_3 протягом одного місяця буде оформлено свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення

на АДРЕСА_1 . Вказано, що після повернення позичальником боргу та процентів, ОСОБА_2 магазин переоформить за позичальником протягом 7 днів.

ОСОБА_2 заперечував щодо отримання розписки, яку надав до матеріалів справи ОСОБА_1 на підтвердження своїх позовних вимог. Вказував, що договір позики у вигляді розписки чи у вигляді договору з ОСОБА_1 не укладав.

Судом встановлено, що зазначена розписка не містить обов`язкових умов щодо складення договору позики, тому колегія суддів апеляційного суду вважала, що її зміст, який складений та підписаний лише ОСОБА_1 , без засвідчення та погодження її ОСОБА_2 та категоричним запереченням останнього проти її складення за його вимогою, не може бути підставою для виникнення правовідносин за нею, зокрема не містить обов`язків для ОСОБА_2 та інших учасників справи.

Крім того, вказана розписка не містить посилань на будь-які інші правовідносини, зокрема, що виникли з договору іпотеки між сторонами у справі, тому висновки місцевого суду в цій частині не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Разом з тим, дослідивши зібрані у справі докази, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що наявний у справі договір позики від 08 грудня 2015 року не можна вважати договором позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки він підписаний тільки ОСОБА_1 , підпис ОСОБА_2 в договорі відсутній. Отже, підписання договору за ОСОБА_2 двома свідками, а не ним самим не свідчить про схвалення та визнання договору останнім. Крім того, ОСОБА_1 у позові посилається на те, що ОСОБА_2 відмовився від особистого підписання цього договору, тому його підписали свідки.

Також апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що за наявності

у матеріалах справи вищевказаного договору від 08 грудня 2015 року, розписка від 27 січня 2005 року, яка знаходиться у ОСОБА_1 та не підписана ОСОБА_2 , про отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 3 000 000 дол. США, не підтверджує наявності між сторонами правовідносин за договором позики, оскільки у ній вказана інша сума грошей ніж у договорі.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження

№ 14-498цс18).

Компанія «Кондор», ВКФ «Юна-сервіс» стверджували, що спірні договори купівлі-продажу нерухомого майна, укладені ними з ОСОБА_3 , є удаваними.

Разом з тим, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивачі мають довести: факт укладення правочину, що, на їх думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (статті 657 ЦК України).

Встановлено, що оскаржувані договори купівлі-продажу укладено у письмовій формі і нотаріально посвідчені.

Разом з тим, на підставі вказаних договорів купівлі-продажу ОСОБА_3 видано свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення загальною площею 1 524,3 кв. м на АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи свої вимоги Компанія «Кондор», ВКФ «Юна-сервіс» та ОСОБА_1 вказували, що між ОСОБА_3 та Компанією «Кондор», ВКФ «Юна-сервіс» фактично були укладені іпотечні договори з метою забезпечення виконання боргових зобов`язань ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 .

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає з метою забезпечення грошових зобов`язань, які повинні підтверджуватися договором, укладеним відповідно до вимог закону. Іпотека не може забезпечувати усні домовленості між сторонами.

Звертаючись до суду з позовними вимогами, ВКФ «Юна-сервіс» вказувала, що з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 за договором позики, вона передала у власність

ОСОБА_7 нежиле приміщення АДРЕСА_1 . Вказувала, що фактично між ВКФ «Юна-сервіс» та ОСОБА_7 було укладено іпотечний договір, тому договір купівлі-продажу від 25 листопада 2004 року є удаваним.

Компанія «Кондор» у позові також вказувала на те, що з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 за договором позики, вона передала у власність

ОСОБА_7 нежиле приміщення АДРЕСА_1 Вказувала, що фактично між Компанією «Кондор» та ОСОБА_7 було укладено іпотечний договір, тому договір купівлі-продажу від 03 лютого 2003 року є удаваним.

При цьому, подана ОСОБА_1 до матеріалів справи розписка датована 27 січня 2005 року, тобто після укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу від 03 лютого 2003 року та від 25 листопада 2004 року, хоча в указаній розписці зазначено, що на ОСОБА_3 лише протягом одного місяця після складення вказаної розписки буде оформлено свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення на АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України (в редакції чинній на час звернення з позовами та вирішення справи судом першої інстанції) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічна за змістом норма закріплена у частині третій статті 12 ЦПК України (в редакції, чинній на час вирішення справи судами апеляційної та касаційної інстанцій).

Отже, Компанія «Кондор», ВКФ «Юна-сервіс» та ОСОБА_1 не довели належними та допустимими доказами спрямованість волі сторін спірних договорів купівлі-продажу від 03 лютого 2003 року та від 25 листопада

2004 року на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді цими договорами.

Також у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження настання між сторонами договорів купівлі-продажу від 03 лютого 2003 року та

від 25 листопада 2004 року інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені цими договорами.

Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що оскаржувані договори купівлі-продажу укладено у письмовій формі і нотаріально посвідчені та на їх підставі ОСОБА_3 видано свідоцтва про право власності на спірне нерухоме майно, а між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не існує правовідносин за договором позики, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що відсутні правові підстави для визнання удаваними договору купівлі-продажу від 03 лютого 2003 року, укладеного між Компанією «Кондор» та ОСОБА_7 , а також договору від 25 листопада 2004 року, укладеного між ВКФ «Юна-сервіс»та ОСОБА_7 .

Безпідставним є посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на постанову Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі

№ 6-1967цс15, оскільки в указаній справі та у справі, яка є предметом касаційного перегляду, різні фактичні обставини справи. Так, предметом спору у справі № 6-1967цс15 є стягнення боргу на підставі розписки, відповідно до якої відповідач отримав у позивача кошти для викупу земельної ділянки. Разом з тим, у цій справі ОСОБА_1 на підставі власноручно написаної розписки, на якій відсутній підпис ОСОБА_2 , заявив вимогу про скасування виданого ОСОБА_3 свідоцтва про право власності на нерухоме майно та позбавлення останньої права власності на це майно.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 , що у постанові апеляційного суду не зазначено мотивів, з яких суд виходив, вирішуючи заявлені у справі вимоги, не заслуговують на увагу та спростовані змістом оскаржуваного судового рішення. Постанова апеляційного суду відповідає вимогам

статті 382 ЦПК України, зокрема підпункту «в» пункту 3 частини першої указаної норми. У мотивувальній частині постанови апеляційного суду міститися обґрунтування щодо доводів сторін по суті заявлених у справі позовів, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги ВКФ «Юна-Сервіс», що договори купівлі-продажу від 25 листопада 2004 року та від 03 лютого

2004 року приховували договори іпотеки, якими забезпечувалось повернення ОСОБА_1 грошових коштів ОСОБА_2 , оскільки судами встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не існувало правовідносин за договором позики, а між ОСОБА_3 та Компанією «Кондор», ВКФ «Юна-сервіс» укладено саме договори купівлі-продажу. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності волі сторін оспорюваних правочинів на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненими договорами купівлі-продажу, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин. Також відсутні підстави вважати настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені договорами купівлі-продажу, оскільки на підставі вказаних правочинів ОСОБА_3 зареєструвала своє право власності на спірне майно.

Доводи касаційної скарги ВКФ «Юна-Сервіс», що апеляційний суд помилкового не задовольнив її заяву про відвід колегії суддів, не заслуговують на увагу, оскільки вказані у цій заяві обставини були предметом перегляду колегії суддів апеляційного суду, а за результатом її розгляду встановлено, що заявлений відвід є завідомо безпідставним, спрямованим на затягування та перешкоджання розгляду справи. Спростовуючи доводи вказаної заяви про відвід, апеляційний правильно встановив, що судові повістки були направлені на вказану ВКФ «Юна-Сервіс» адресу, двічі поверталися з приміткою пошти - «не знаходиться», одного разу остання була повідомлена про розгляд справи. Безпідставним є посилання ВКФ «Юна сервіс» у заяві на маніпулювання розподілом справи, оскільки розподіл справ відбувається автоматизованою системою документообігу суду відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду. Також безпідставним є посилання ВКФ «Юна сервіс» у заяві на незаконне визначення вчетверте складу колегії, оскільки кожного разу склад колегії визначався у зв`язку з об`єктивною неможливістю конкретного судді члена колегії прийняти участь у розгляді справи.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги Компанії «Кондор», що відсутні правові підстави для реєстрації за ОСОБА_3 права власності на нерухоме майно на ОСОБА_3 за умови введення об`єкта в експлуатацію після реконструкції саме МПП «Віртус» в інтересах ВКФ «Юна-Сервіс», оскільки саме ОСОБА_3 стала власником цього майна відповідно до договору купівлі-продажу від 03 лютого 2003 року, що підтверджується оформленим 11 лютого 2005 року на її ім`я свідоцтвом про право власності на нежитлові приміщення. Разом з тим, акт державної технічної комісії щодо прийняття в експлуатацію закінченого реконструкцією магазину на АДРЕСА_1 був затверджений розпорядженням Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 04 лютого 2005 року. Отже, на час введення в експлуатацію спірного нежитлового приміщення

ОСОБА_3 була її власником.

При цьому, Компанії «Кондор» не довела належними та допустимими доказами у судах попередніх інстанцій, що вона або за її дорученням іншими особами створено нову річ (новостворену річ). Вказані обставини не були предметом дослідження судів попередніх інстанцій, а відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Не заслуговують на увагу доводи касаційних скарг, що Компанія «Кондор», ВКФ «Юна-сервіс» та ОСОБА_1 не були належним чином повідомлені про судовий розгляд справи у суді апеляційної інстанції 07 червня 2018 року, оскільки судові повістки про розгляд справи на 07 червня 2018 року були направлені на адресу вказаних вище осіб, яку вони зазначили під час розгляду справи. Як вбачається з рекомендованих повідомлень, повістки про виклик до суду на 07 червня 2018 року не вручені Компанії «Кондор», ВКФ «Юна-сервіс» та ОСОБА_1 , оскільки останні за вказаними ними адресами були відсутні. Разом з тим, Компанія «Кондор», ВКФ «Юна-сервіс» та ОСОБА_1 брали участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції, подавали до апеляційного суду клопотання та заяви, зокрема 07 червня 2018 року ВКФ «Юна-сервіс» в особі директора Матковської Л. І. подало до суду заяву про відвід.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Інші наведені у касаційних скаргах доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційних скаргах доводи були предметом дослідження в апеляційному суді з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувана постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог Компанії «Кондор», ВКФ «Юна-сервіс» та ОСОБА_1 прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому це судове рішення в оскаржуваній частині необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог

ОСОБА_3 в касаційних скаргах не оскаржується, тому судом касаційної інстанції не переглядається відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 , Виробничо-комерційної фірми «Юна-сервіс» у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю, Компанії «Кондор» у формі товариства з обмеженою відповідальністю залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Одеської області від 07 червня 2018 року в частині вирішення позовних вимог:

- ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Виробничо-комерційна фірма «Юна-сервіс» у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю, про визнання договору позики припиненим, визнання свідоцтва про право власності недійсним, визнання права власності;

- Виробничо-комерційної фірми «Юна-сервіс» у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_2 , Мале приватне підприємство «Віртус», про визнання договору купівлі-продажу удаваним, визнання свідоцтва про право власності недійсним та визнання права власності;

- Компанії «Кондор» у формі товариства з обмеженою відповідальністю до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Виробничо-комерційної фірми «Юна-сервіс» у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю, треті особи: ОСОБА_2 , Мале приватне підприємство «Віртус», про визнання договору купівлі-продажу удаваним, визнання свідоцтва про право власності недійсним та визнання права власності - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська