Справа № 158/753/20 Головуючий у 1 інстанції: Костюкевич О. К.
Провадження № 22-ц/802/1117/20 Категорія: 39 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 31 серпня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зазначеним позовом.

Покликався на ті обставини, що 26 грудня 2017 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно умов якого він передав відповідачу ОСОБА_2 9000 доларів США на строк до 30 грудня 2019 року. Факт передачі грошових коштів підтверджується написаною власноруч ОСОБА_2 , у присутності двох свідків, розпискою.

Крім того, позивач вказував, що у визначений строк відповідач йому позичені гроші не повернув.

Враховуючи наведене позивач ОСОБА_5 просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 9000 доларів США та відшкодувати йому понесені судові витрати.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 31 серпня 2020 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 249930 грн та 903 грн 91 коп. понесених судових витрат зі сплати судового збору.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами судового спору існують договірні зобов`язання за договором позики, і це підтверджується борговою розпискою наявною у позивача ОСОБА_5 . Тому на думку суду, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню грошова сума еквівалентна позиченим 9000 доларів США на час подання позову 249930 грн. Також суд вважав за необхідне стягнути на користь позивача 903 грн 91 коп. судових витрат, а саме сплачений ним судовий збір під час звернення з позовом до суду.

Не погоджуючись з рішенням суду, вважаючи його незаконним і необґрунтованим, таким, що не відповідає вимогам норм матеріального права, відповідач ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку та просив скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з таких підстав.

Встановлено, що 26 грудня 2017 року між позикодавцем ОСОБА_4 та позичальником ОСОБА_2 укладений договір позики, згідно з умовами якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у позику грошові кошти у розмірі 9000 доларів США. Позичальник зобов`язувався повернути таку ж саму суму грошових коштів в термін до 30 грудня 2019 року в порядку та на умовах, передбачених цим договором, проте гроші не повернув.

Наявність між сторонами спору договірних відносин підтверджується борговою розпискою написаною відповідачем ОСОБА_2 і наданою суду позивачем ОСОБА_4 (а.с. 10-11).

У своїх поясненнях, наданих у судовому засіданні під час апеляційного розгляду справи, відповідач ОСОБА_2 визнав факт укладення договору позики та отримання спірної суми грошових коштів. Крім того стверджував, що повернув позивачу 3000 доларів США, однак письмових доказів на підтвердження вказаної обставини суду не надав.

Представник позивача у судовому засіданні погодився з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення грошових коштів з відповідача у їх гривневому еквіваленті.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона -позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона -позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отриманя від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з вимогами статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (частини перша, четверта статті 545 ЦК України).

Отже, встановивши наведені обставини, а також те, що відповідач не надав належних і допустимих доказів про повернення частини спірних коштів за договором позики, та врахувавши зазначені норми матеріального права, суд першої інстанції ухвалив вірне рішення про стягнення всієї суми боргу.

Разом з тим, суд першої інстанції, стягнувши з відповідача весь борг в сумі 249930 грн з незрозумілих підстав відшкодував позивачу лише частину понесених ним судових витрат по сплаті судового збору, стягнувши лише 903 грн 91 коп.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Враховуючи наведене, а також те, що відповідач ОСОБА_2 є особою з інвалідністю другої групи, а отже звільненим від сплати судового збору, то судовий збір у розмір 2499 грн 30 коп., сплачений ОСОБА_4 за подання позовної заяви, слід йому компенсувати за рахунок держави в порядку, встановлену Кабунетом Міністрів України.

Керуючись ст. 367, 368, 376, 381, 382, 384, ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 31 серпня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 понесених судових витрат зі сплати судового збору скасувати.

Компенсувати ОСОБА_4 за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів, сплачений за подання позовної заяви судовий збір у розмірі 2499 грн. (дві тисячі чотириста дев`яносто дев`ять) грн 30 коп.

В решті рішення суду залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді