Справа № 465/233/19 Головуючий у 1 інстанції: Марків Ю.С.
Провадження № 22-ц/811/2052/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю представника відповідача Москаль А.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Сокар Петролеум» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 09 червня 2020 року в складі судді Марків Ю.С. у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сокар Петролеум» про захист прав споживачів,-

встановила:

У січні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТзОВ «Сокар Петролеум» про захист прав споживачів.

Вимоги обґрунтовував тим, що 22 жовтня 2018 року відвідав автозаправну станцію «SOCAR», що належить ТзОВ «Сокар Петролеум», де мав намір придбати пальне за передоплатою. Продавець (касир) відмовив йому в обслуговуванні мотивуючи це тим, що він не бачить обличчя позивача. При цьому, продавець ніяк не обґрунтував своєї вимоги та не здійснював будь яких посилань на публічний договір, нормативно-правові акти тощо. В результаті відмови позивач не зміг задовольнити свої споживчі потреби та придбати пальне.

Позивач оформив скаргу у Книзі відгуків та пропозицій, фотокопія якої була додана до позовної заяви.

Звертає увагу, що у відповіді № 110 від 26.10.2018 на його скаргу відповідач не зазначив чітко, чи визнає порушення права на обслуговування (відмову його обслуговувати) і в подальшому буде його обслуговувати, або відповідач вважає ситуацію з відмовою його обслуговувати нормальною та відмовляє йому в подальшому обслуговуванні.

Для з`ясування цієї обставини позивач звернувся до відповідача із заявою від 12.11.2018 року, в якій просив надати чітку відповідь на його скаргу. Відповіді позивач на дану заяву не отримував.

Просив визнати дії ТзОВ «Сокар Петролеум» щодо відмови здійснювати обслуговування та реалізацію товарів ОСОБА_1 у головному уборі (шоломі) протиправними. Зобов`язати ТзОВ «Сокар Петролеум» здійснювати обслуговування та реалізацію товарів ОСОБА_1 у будь-якій формі одягу чи головних уборах (шоломах).

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 09 червня 2020 року позов задоволено.

Визнано дії Товариства з обмеженою відповідальністю «Сокар Петролеум» щодо відмови здійснювати обслуговування та реалізацію товарів ОСОБА_1 у головному уборі (шоломі) протиправними.

Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Сокар Петролеум» здійснювати обслуговування та реалізацію товарів ОСОБА_1 у будь-якій формі одягу чи головних уборах (шоломах).

Рішення суду оскаржив відповідач ТзОВ «Сокар Петролеум», вважає рішення таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

Звертає увагу на те, що підготовче судове засідання відбулося без участі відповідача, що позбавило останнього можливості подати усі необхідні докази та пояснення, зокрема, не надано фотодокази подій на АЗС та не допитано свідків.

Зазначає, що суд не врахував пояснення представника відповідача та необґрунтовано взяв до уваги лише доводи позивача.

В апеляційній скарзі визнає, що 22.10.2018 о 19.16 год позивач заходив у торговий зал АЗС № 04/2, що знаходиться за адресою: Пустомитівський р-н., с. Сокільники та просив заправити його мотоцикл.

Разом з цим, на переконання апелянта, наміру придбати пальне позивач не мав.

Крім цього, на прохання касира торгівельного залу зняти шолом, оскільки його наявність не дозволяла у повній мірі зрозуміти, який вид пального хоче позивач, таке не виконав так попрямував до кутка споживача за книгою відгуків та пропозицій.

Стверджує, що договір купівлі продажу пального не було укладено через відсутність конклюдентних дій з боку покупця, а не продавця, оскільки під час удаваної потреби укладення договору, не було досягнуто згоди щодо кількості пального, в силу неможливості це визначити, а це істотна умова договору.

Звертає увагу на те, що позначення про заборону для входу осіб у шоломах розміщене в зоні розсувних дверей при вході, що є одним із елементів публічної оферти, тому позивач міг завчасно ознайомитися з необхідністю зняти шолом в приміщенні АЗС.

Також зазначає, що позивачу не відмовлено в будь якому обслуговуванні, а лише в торговому залі АЗС, оскільки на паливно-роздавальних колонках наявний QR-код, який дозволяє провести розрахунок за отримане пальне перебуваючи безпосередньо біля автозаправної колонки, не заходячи безпосередньо на АЗС, відтак доводи щодо встановлення будь яких переваг не відповідають дійсності.

Крім цього, ніхто не порушував волевиявлення позивача, а уся необхідна вінформація знаходилася у кутку споживача, тому право позивача на отримання інформації не порушено.

Просить скасувати рішення Франківського районного суду м.Львова від 09 червня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

04.09.2020 на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, у якому покликаючись на норми ЗУ «Про захист прав споживачів», просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першоїі станції залишити без змін.

Представник відповідача Москаль А.Б. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, в обґрунтування надав пояснення, аналогічні доводам скарги.

Позивач ОСОБА_1 будучи повідомленим належним чином про час та місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки на його офіційну електронну адресу, в судове засідання не прибув, не повідомив суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача на підтримку доводів скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що актами цивільного законодавства не встановлено жодних обмежень в обслуговуванні споживачів, які знаходяться в шоломі чи будь-якому іншому головному уборі.

При цьому, суд зазначив, що заборона обслуговування в шоломі чи будь-якому іншому головному уборі з метою громадської безпеки, можливості ідентифікації особи, захисту мирного співжиття суспільства, яке спрямоване на захист прав і свобод решти населення, має встановлюватись на рівні національного законодавства України.

Перевіряючи оскаржуване рішення колегія суддів виходить з такого.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК Українизобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти,заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

22.10.2018 позивач ОСОБА_1 заїхав на АЗС «SOCAR» № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: Пустомитівський р-н., с. Сокільники та мав намір придбати пальне за передоплатою на автозаправній станції, що належить ТзОВ «Сокар Петролеум».

Працівником відповідача (продавцем) відмовлено позивачу в обслуговуванні з тих підстав, що касир не бачить обличчя позивача. В результаті відмови позивач не зміг придбати пальне.

Вказане сторонами не оспорюється та підтверджується наявними у справі фотознімками, відтак в силу статті 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.

В цей же день, 22.10.2018 позивач оформив скаргу у Книзі відгуків та пропозицій, фотокопія якої знаходиться в матеріалах справи (а.с. 5).

Наведене одночасно спростовує доводи апеляційної скарги про те, що позивач не мав наміру придбати пальне.

26.10.2018 за вихідним № 110 ТзОВ «Сокар Петролеум» надіслано позивачу лист-відповідь на його заяву від 22.10.2018.

З листа слідує, що відповідач дотримується відповідних стандартів обслуговування клієнтів без надання будь яких переваг одним споживачам перед іншими та такі запроваджені у зв`язку з тим, що АЗС є об`єктом підвищеної небезпеки, на якому встановлений особливий режим роботи, що спрямований на забезпечення безпеки працівників та відвідувачів АЗС «SOCAR» та у разі скоєння оособою-відвідувачем будь яких протиправних дій, находження його у головному уборі, що закриває обличчя, ускладнює його ідентифікацію.

Між тим, у листі принесено вибачення за незручності та висловлено вдячність та розуміння.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із позивачем в частині того, що у зазначеному листі відповідач не зазначив чітко про те, чи визнає він порушення прав позивача на обслуговування через відмову у такому і в подальшому буде його обслуговувати, чи все ж вважає ситуацію з відмовою в обслуговуванні позивача штатною та відмовляє йому в подальшому обслуговуванні за відповідним обставин.

12.11.2018 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій зазначив, що не отримав чіткої відповіді відносно події, яка мала місце 22.10.2018 і йому є незрозумілим, чи зможе він у майбутньому реалізувати свої споживчі потреби на автозаправній станції «SOCAR» в шоломі (а.с. 7-9).

Відповіді на вказану заяву позивач не отримав, в матеріалах справи така відсутня, що не спростовано стороною позивача.

Для правильного вирішення справи, що розглядається, суду необхідно з`ясувати, які правовідносини між сторонами вникли, предмет та підставу вимог позивача та чи порушено діями або бездіяльністю відповідача права позивача, про що заявлено в позові.

Відповідно до ст. 42 Конституції України, держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Відповідно до статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом. Підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг).

Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору.

Умови публічного договору, які суперечать частині другій цієї статті та правилам, обов`язковим для сторін при укладенні і виконанні публічного договору, є нікчемними.

Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ТзОВ «Сокар Петролеум» є юридичною особою недержавної власності, основним видом діяльності якої є діяльність посередників у торгівлі паливом, рудами, металами та промисловими хімічними речовинами (основний), до інших видів діяльності відповідача належить надання інших допоміжних комерційних послуг, н. в. і. у., оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами, роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами.

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ТзОВ «Сокар Петролеум»).

Враховуючи наведене, колегія суддів виходить з того, що відповідач ТзОВ «Сокар Петролеум» має обов`язком здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до нього звернеться, умови укладеного публічного договору мають бути однаковими для всіх, виключається можливість надавати переваги одному споживачеві перед іншим та відмовляти в укладенні публічного договору, а позивач ОСОБА_1 по відношенню до останнього є споживачем.

Таким чином, спірні правовідносини регулюються нормами Конституції України, Законом України «Про захист прав споживачів», Цивільним кодексом України.

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч. 2 ст. 627 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про захист прав споживачів», продавець (виробник, виконавець) зобов`язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги.

Згідно із п. 22 ч. 1ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів», послугою вважається діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Договором є усний чи письмовий правочин укладений між споживачем і виконавцем. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами (розрахунковий документ).

Згідно із статтею 17 Закону України «Про захист прав споживачів» за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами.

Статтею 21 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними якщо: при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Відповідно до частини 1, 2 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», захист права споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.

Згідно із ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Так, заперечуючи позовні вимоги сторона відповідача у відзиві на позовну заяву зазначала, що позивачу відмовлено у купівлі пального на касі, а в подальшому не погоджуючись з оскаржуваним рішенням, в апеляційній скарзі і надалі зазначено, що позивачу не було відмовлено в будь якому обслуговуванні, а лише в торговому залі АЗС, оскільки з правилами такого, зокрема, щодо необхідності зняття шолому, позивач був повідомлений ще при вході у приміщення АЗС, через наклейку на розсувних дверях з перекресленим шоломом (а.с. 28-30).

Колегія суддів звертає увагу на те, що як зазначено вище, акти цивільного законодавства можуть встановлювати правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору.

Поняття та види актів цивільного законодавства зазначені у ст. 4 ЦК України.

Частина 6 цієї статті визначає, що цивільні відносини регулюються однаково на всій території України.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що заборона обслуговування споживачів у шоломі чи будь-якому іншому головному уборі з метою громадської безпеки, можливості ідентифікації особи, захисту мирного співжиття суспільства, яке спрямоване на захист прав і свобод решти населення на АЗС, має встановлюватись на рівні національного законодавства України.

Натомість, ні у суді першої інстанції, ні на стадії апеляційного розгляду справи, сторона відповідача не вказала суду на те, що відповідні обмеження щодо можливості обслуговування споживачів встановлені на законодавчому рівні (законом чи підзаконним нормативно-правовим актом).

Враховуючи те, що колегією суддів не встановлено актів цивільного законодавства, якими визначені обмеження щодо обслуговування споживачів, які знаходяться в шоломі чи будь-якому іншому головному уборі, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про підставність позовних вимог, що свідчить про доведеність порушень прав позивача зі сторони відповідача.

Доводи апеляційної скраги про наявність QR коду на паливно-роздавальних колонках, які знаходяться на вулиці (поза приміщенням АЗС), в контексті можливості придбати пальне не заходячи у приміщення АЗС, на переконання колегії суддів, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такий факт не може свідчити про можливість чи право у продавців відповідача відмовляти споживачам у наданні відповідних послуг.

Що стосується доводів апеляційної скарги, про порушення, на думку відповідача, судом першої інстанції процесуального закону при розгляді справи в суді першої інстанції, то такі на висновки суду не впливають та підставами для зміни чи скасування оскаржуваного рішення не є.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Зміст оскаржуваного рішення відповідає вимогам ст. 265 ЦПК України, в тому числі в частині щодо мотивованої оцінки доводів сторін, наданих ними доказів, норм права, які суд застосував та мотивів їх застосування, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сокар Петролеум» - залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 09 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 08 грудня 2020 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Т.І. Приколота

Р.В. Савуляк