Ухвала

15 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 481/1043/17

провадження № 61-37451 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

представник позивача - адвокат Шафранова Олена Валеріївна;

відповідач - публічне акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України»;

представник відповідача - Шурда Ольга Василівна;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - Шафранової Олени Валеріївни на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 20 грудня 2017 року у складі судді Вжещ С. І., додаткове рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 28 лютого 2018 року та постанову апеляційного суду Миколаївської області від 04 травня 2018 року у складі колегії суддів: Бондаренко Т. З., Лисенка П. П., Царюк Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду позовом до публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (далі - ПАТ «ДПЗКУ») про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, визнання недійсними умов праці за контрактом, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 05 жовтня 2016 року, частково зміненим рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 24 листопада 2016 року, визнано недійсними умови праці за контрактом та такими, що погіршують становище ОСОБА_1 порівняно з чинним законодавством, поновлено його на посаді директора філії ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор» з 30 червня 2016 року. На виконання вказаного рішення з ним було укладено контракт з 25 листопада 2016 року.

Вказував, що 28 липня 2017 року керівництво ПАТ «ДПЗКУ» примусило його підписати новий трудовий контракт від 30 червня 2017 року № 68 на строк з 01 липня 2017 року по 31 липня 2017 року, у зв`язку із закінченням строку дії якого наказом від 31 липня 2017 року № 586-К його звільнено за пунктом 2 статті 36 КЗпП України.

Зазначав, що укладений між ним та відповідачем контракт від 30 червня 2017 року № 68 не має юридичної сили, є незаконним та таким, що порушує вимоги трудового законодавства, оскільки укладання контракту з директорами філій державних підприємств не передбачено законодавством України, керівники філій ПАТ «ДПЗКУ» не віднесені до категорії осіб, які працюють за контрактом. Крім того, укладання контракту строком на один місяць не узгоджується з вимогами Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203.

Також зазначав, що його було незаконно звільнено 31 липня 2017 року в період перебування на лікарняному, що також є підставою для поновлення на роботі.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати незаконним та скасувати наказ ПАТ «ДПЗКУ» від 31 липня 2017 року № 586-К про звільнення, поновити його на посаді директора філії ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор», визнати недійсними умови праці за контрактом від 30 червня 2017 року № 68, як такі, що погіршують його становище порівняно з чинним законодавством та трудовим договором, укладеним на невизначений строк, стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу у сумі 22 872,96 грн та 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 20 грудня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, визнання недійсними умов праці за контрактом, стягнення середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу та моральної шкоди, відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 , як директор філії ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор» є уповноваженим представником юридичної особи - суб`єкта господарювання державного сектора економіки, який здійснює керівництво її окремим структурним підрозділом, в процесі діяльності використовує майно, передане державою до статутного капіталу ПАТ «ДПЗКУ», та діє виключно від імені цієї юридичної особи, тому з ним правомірно укладено контракт. Доводи ОСОБА_1 про те, щопосадові особи відповідача примусили його підписати оспорюваний контракт від 30 червня 2017 року № 68, не підтверджено належними та допустимими доказами. Добровільно підписуючи та виконуючи умови контракту від 30 червня 2017 року, ОСОБА_1 погодився з усіма його умовами, без будь-яких застережень, наслідком чого було припинення трудових правовідносин з ним, з підстав, визначених пунктом 6.1.1. контракту, по закінченню строку, на який цей контракт було укладено. Також судом враховано, що відповідно до акту перевірки додержання суб`єкта господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 14 грудня 2017 року № 10-143/1354, складеного Головним державним інспектором відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів управління з питань праці Головного управління Держпраці у Київській області Куліш Н. І. за зверненням ОСОБА_1 відносно ПАТ «ДПЗКУ», порушень вимог трудового законодавства при звільненні ОСОБА_1 станом на 14 грудня 2017 року не виявлено.

Судом враховано, що звільнення позивача відбулося не з підстав розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тому вважав, що знаходження позивача на лікарняному з 31 липня 2017 року не є перешкодою для його звільнення з 31 липня 2017 року на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України. Ураховуючи те, що підстави, зазначені позивачем, про визнання недійсними умов праці за контрактом від 30 червня 2017 року № 68, як такі, що погіршують його становище порівняно з чинним законодавством та поновлення його на роботі, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, суд першої інстанції не вбачав підстав і для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, які є похідними від вимог про поновлення на роботі.

Додатковим рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 28 лютого 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 в частині поновлення на роботі залишено без задоволення.

Додаткове рішення мотивовано тим, що ОСОБА_1 було звільнено з посади директора філії ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор» на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України у зв`язку з закінченням строку дії вказаного контракту, на який його було укладено, що відповідає умовам контракту, які не визнані недійсними, та вимогам трудового законодавства, тому підстави для задоволення позовних вимог про поновлення на роботі відсутні.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 04 травня 2018 року апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення. Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 20 грудня 2017 року, додаткове рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 28 лютого 2018 року залишені без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що вирішуючи спір, суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи на підставі досліджених та належно оцінених доказів, правильно застосувавши до спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки при звільненні позивача із займаної посади роботодавцем було дотримано вимоги трудового законодавства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2018 року представник ОСОБА_1 - Шафранова О. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 07 серпня 2018 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 481/1043/17 із Новобузького районного суду Миколаївської області.

У жовтні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 жовтня 2019 року справу передано судді-доповідачеві Осіяну О. М.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 березня 2020 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову. Представник позивача зазначала, що суди попередніх інстанцій не взяли до уваги, що порушення трудових прав ОСОБА_1 з боку ПАТ «ДПЗКУ» мають системний характер та не врахували, що судовими рішеннями у 2016 році, позов ОСОБА_1 до ПАТ «ДПЗКУ» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, визнання недійсними умов праці за контрактом, як такими що погіршують становище працівника порівняно з чинним законодавством, задоволено. При цьому суди виходили з того, що філія ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор» не має статусу юридичної особи, а посада керівника філії ПАТ «ДПЗКУ», яку обіймав ОСОБА_1 , не є посадою керівника підприємства, тому з ним не може бути укладено трудовий контракт. Вважала, що умови контракту № 68, укладеного на строк з 01 липня 2017 року по 31 липня 2017 року, суперечать вимогам пункту 2 Положення про порядок укладення контракту з керівниками підприємств, що є у державній власності при найманні на роботу, за змістом якого контракт може бути укладений з керівником підприємства на термін від 1 до 5 років. Умови укладеного між сторонами контракту погіршують становище ОСОБА_1 порівняно із законодавством про працю, тому ці умови є недійсними згідно статті 9 КЗпП України, що тягне за собою недійсність оспореного позивачем наказу про його звільнення та необхідність поновлення ОСОБА_1 на посаді директора філії ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор». Звільнення проведено в період захворювання позивача.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У вересні 2018 року ПАТ «ДПЗКУ» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, у зв`язку з тим, що доводи скарги є безпідставними, а судові рішення є мотивованими, законними й ґрунтуються на належних та допустимих доказах, судами першої та апеляційної інстанцій вірно застосовано норми матеріального та процесуального права щодо спірних правовідносин. Звертало увагу на те, що постановою Верховного Суду від 30 травня 2018 року судові рішення, на які посилається позивач в обґрунтування позову, скасовані, та у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «ДПЗКУ» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, визнання недійсними та такими, що погіршують становище умови праці за контрактом, відмовлено.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що постановою Кабінету Міністрів України від 06 червня 2011 року № 593 державне підприємство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (далі - ДП «ДПЗКУ») перетворена в ПАТ «ДПЗКУ», 100 % акцій, які випускаються на величину його статутного капіталу, залишаються у державній власності до прийняття окремого рішення Кабінету міністрів України.

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 17 листопада 2011 року № 634 затверджено статут ПАТ «ДПЗКУ», в який відповідно до наказу від 06 січня 2016 року № 4 були внесені зміни.

Так, відповідно до положень пункту 3.9.5. статуту в редакції від 06 січня 2016 року товариство має право в установленому законодавством порядку створювати на територіях України та за її межами свої філії, представництва та дочірні підприємства (а. с. 224-242, т. 1).

Наказом ПАТ «ДПЗКУ» від 18 листопада 2011 року затверджено Положення про філію ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор» (далі - Положення). В подальшому рішенням правління ПАТ «ДПЗКУ» від 27 січня 2016 року № 5 затверджена нова редакція Положення.

Відповідно до п. 3.1. Положення філія не має статусу юридичної особи, здійснює свою діяльність від імені товариства і в межах повноважень, встановлених цим Положенням та статутом товариства.

Пунктами 7.1., 7.2., 7.4. Положення визначено, що управління поточною діяльністю філії здійснює директор філії, який є уповноваженим представником товариства. Повноваження директора філії визначаються довіреністю, виданою головою правління товариства. Директор філії призначається на посаду та звільняється з посади головою правління товариства. З директором філії підписується контракт (а. с. 243-257, т. 1).

Наказом ПАТ «ДПЗКУ» від 01 серпня 2014 року № 171 затверджено типову форму контракту директора філії ПАТ «ДПЗКУ». Одночасно відповідальним особам було доручено підписати контракти з директорами філій ПАТ «ДПЗКУ» (а. с. 251, т. 1).

Встановлено, що рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 05 жовтня 2016 року, яке частково було змінено рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 24 листопада 2016 року, ОСОБА_1 поновлено на посаді директора філії ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор» з 30 червня 2016 року (а. с. 33-39, т. 1).

На виконання вказаного рішення 25 листопада 2016 року між ПАТ «ДПЗКУ» та ОСОБА_1 укладено контракт № 37 із строком дії з 28 листопада 2016 року до 30 червня 2017 року (а. с. 216-222, т. 1).

30 червня 2017 року між ПАТ «ДПЗКУ» та ОСОБА_1 укладено контракт № 68 із строком дії з 01 липня 2017 року до 31 липня 2017 року (а.с. 152-158, т. 1).

Згідно з пунктом 1.1. контракту, укладеного з позивачем 25 листопада 2016 року та послідуючого контракту від 30 червня 2017 року керівник зобов`язується безпосередньо і через сформований апарат здійснювати поточне управління (керівництво) філією, забезпечувати високоприбуткову діяльність ефективне використання і збереження майна товариства, що обліковується на балансі філії, організовувати її виробничо-господарську, соціальну та іншу діяльність, юридичне, економічне, бухгалтерське забезпечення, виконувати завдання, передбачені контрактом, положенням про філію, окремими рішеннями товариства та законодавством України, а товариство зобов`язується створювати належні умови для роботи керівника.

Наказом від 31 липня 2017 року № 586-К ОСОБА_1 звільнено з роботи у зв`язку із закінченням строку дії контракту (пункт 2 статті 36 КЗпП України) (а. с. 9, т. 1).

Згідно листка непрацездатності від 14 серпня 2017 року ОСОБА_1 внаслідок захворювання перебував на стаціонарному лікуванні із 31 липня до 14 серпня 2017 року (а.с. 148, т.1).

Відповідно до акту перевірки додержання суб`єкта господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 14 грудня 2017 року № 10-143/1354, складеного Головним державним інспектором відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів управління з питань праці Головного управління Держпраці у Київській області Куліш Н. І. за зверненням ОСОБА_1 відносно ПАТ «ДПЗКУ», порушень вимог трудового законодавства при звільненні ОСОБА_1 станом на 14 грудня 2017 року не виявлено.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Колегія суддів вважає, що обставини цієї справи дають підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до пункту частини першої статті 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань призначають на посаду та звільняють з посади керівників державних підприємств, установ, організацій та господарських структур, укладають і розривають з ними контракти, здійснюють контроль за дотриманням їх вимог.

Відповідно до частини третьої статті 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що директор філії ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор» є уповноваженим представником юридичної особи - суб`єкта господарювання державного сектора економіки, який здійснює керівництво її окремим структурним підрозділом, в процесі діяльності використовує майно, передане державою до статутного капіталу ПАТ «ДПЗКУ», та діє виключно від імені цієї юридичної особи, а тому ОСОБА_1 належить до кола осіб, із якими укладається контракт.

Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути укладено на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.

Строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Підставами припинення трудового договору, зокрема, є: закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23 КЗпП України), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України).

Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає окремої заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли особисто складав та підписував заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

Частина друга статті 3 КЗпП України передбачає можливість установлення особливостей праці, тобто особливостей правового регулювання певних трудових відносин, надаючи окремим підприємствам, установам, організаціям право регулювати трудові відносини їхніми статутами, положеннями.

Умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними (стаття 9 КЗпП України).

Таким чином, забезпечивши можливість установлення особливостей праці, тобто особливостей правового регулювання певних трудових відносин, КЗпП України у статті 9 закріплює норму, якою забороняє підприємству, установі, організації уводити до своїх внутрішніх нормативних актів умови, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством про працю, в тому числі, які визначаються відповідним законодавством та статутами підприємств, установ, організацій.

За змістом статуту ПАТ «ДПЗКУ» товариство є юридичною особою згідно законодавства України (пункт 1.1.), засновником якого є держава в особі Кабінету Міністрів України (пункт 1.4), метою діяльності якого є, зокрема, реалізація сільськогосподарської продукції і отримання прибутку шляхом провадження підприємницької діяльності.

Згідно пункту 7.4 Положення про філію директор філії призначається на посаду та звільняється з посади головою правління товариства. З директором філії підписується контракт.

Типова форма контракту з директорами філій ПАТ «ДПЗКУ» затверджена наказом ПАТ «ДПЗКУ» від 01 серпня 2014 року № 171.

Згідно пункту 1.2. контракту сторони погодили, що цей контракт є строковим трудовим договором, на підставі якого виникають трудові відносини між товариством та керівником (директором філії ПАТ «ДПЗКУ»). КЗпП України, інші нормативні акти, що регулюють трудові правовідносини, поширюються на відносини сторін за цим контрактом.

Укладаючи контракт від 30 червня 2017 року № 68, на погоджених сторонами умовах, останні реалізували їх право, надане частиною третьою статті 21 КЗпП України, на встановлення угодою сторін особливої форми трудового договору, в якому визначили строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін, умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового.

Протягом дії контракту ОСОБА_1 не оскаржував умови спірного контракту з підстав порушення його трудових прав та не ініціював внесення змін та доповнень до положень контракту, які погоджені сторонами.

Ураховуючи, що трудовий договір від 30 червня 2017 року № 68 у формі контракту носить строковий характер, а також положення п. 6.1.1. контракту, відповідно до якого контракт припиняється, у зв`язку із закінченням строку його дії, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про те, що звільнення позивача відповідно до положень пункту 2 статті 36 КЗпП України у зв`язку з закінченням строку дії контракту є таким, що відповідає вимогам закону.

Підстав, які виключають можливість звільнення ОСОБА_1 згідно пункту 2 статті 36 КЗпП України, судами не встановлено.

Згідно статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, звільнення позивача відбулось не з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а у зв`язку із закінченням строку дії контракту, тому до спірних правовідносин сторін не застосовуються положення статті 40 КЗпП України.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, посилався на те, що згідно пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» недопустимим є звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (частина третя статті 40 КЗпП України), які стосуються, як передбачених статтями 40, 41 КЗпП України випадків так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства проводиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Разом з тим, зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у пункті 4 статті 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених статтями 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змісту терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена у статтях 40, 41 КЗпП України, або яке законодавець спеціально не визначив, як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Тому суди вважали, що перебування позивача на лікарняному 31 липня 2017 року не є перешкодою для його звільнення із 31 липня 2017 року на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України.

У судовій практиці при розгляді трудових спорів щодо поновлення на роботі працівників, які були звільненні в період тимчасової непрацездатності, суди застосовують як спосіб захисту працівників - зміну дати звільнення позивача.

Так у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 листопада 2019 року у справі № 823/411/17 зазначено, «що з згідно з даними листка тимчасової непрацездатності позивач з 03 травня 2017 року до 12 травня 2017 року та з 17 травня 2017 року до 26 травня 2017 року була тимчасово непрацездатною, у той же час вона була звільнена зі служби 05 травня 2017 року, тобто в період тимчасової непрацездатності, а тому в цьому випадку порушене право позивача підлягає захисту шляхом зміни дати звільнення, тобто після закінчення періоду непрацездатності, а саме з 27 травня 2017 року». Тому суд змінив наказ Головного управління Національної поліції в Черкаській області від 04 травня 2017 року № 125 о/с в частині дати звільнення позивача та вважав позивача звільненою з посади з 27 травня 2017 року.

Такий же висновок зроблений судом і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 13 січня 2020 року у справі № 823/411/17, в якій зазначено, що «належним способом захисту порушеного права позивача на працю є зміна дати звільнення зі служби із зазначенням дати звільнення зі служби - наступного робочого дня, після закінчення періоду тимчасової непрацездатності, тобто 21 лютого 2017 року. Тому суд змінив наказ Головного управління Національної поліції в Черкаській області від 16 лютого 2017 року № 68 о/с в частині дати звільнення позивача, та вважав його звільненим з посади з 21 лютого 2017 року.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18 березня 2020 року у справі № 823/1455/17 зроблено висновок про те, «що у цьому випадку наявність самого лише факту винесення відповідачем оскаржуваного наказу у період тимчасової непрацездатності позивача не є достатньою підставою для поновлення його на роботі, а тому суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у даному випадку належним способом захисту порушеного права позивача на працю є зміна дати звільнення зі служби із зазначенням дати звільнення зі служби - наступного робочого дня, після закінчення періоду тимчасової непрацездатності, тобто 13 червня 2017 року».

Разом із тим, рішенням Другого сенату Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019 у справі № 3-425/2018 (6960/18) за конституційною скаргою ОСОБА_3 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 КЗпП України.

Рішення Конституційного Суду України мотивовано тим, що положеннями частини третьої статті 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно інших категорій.

Умови контракту, які погіршують становище працівника порівняно з чинним законодавством, угодами і колективним договором, вважаються недійсними (стаття 9 КЗпП України).

Таким чином, положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини та не суперечать Конституції України.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року).

При цьому однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдине застосування законів поліпшує громадське прийняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Колегія суддів вважає, що враховуючи правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14, наявні підстави для відступу від висновків щодо застосування статей 40, 235 КЗпП України, які викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 листопада 2019 року у справі № 823/411/17, від 13 січня 2020 року у справі № 823/411/17, від 18 березня 2020 року у справі № 823/1455/17.

Зазначене також свідчить про виключну правову проблему, оскільки ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Колегія суддів вважає, що справа має фундаментальне значення, а судове рішення Великої Палати Верховного Суду необхідне для формування єдиної правозастосовчої практики, а тому є підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду згідно з частинами третьою та п`ятою статті 403 ЦК України.

Керуючись статтями 260, 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, визнання недійсними умов праці за контрактом, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - Шафранової Олени Валеріївни на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 20 грудня 2017 року, додаткове рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 28 лютого 2018 року та постанову апеляційного суду Миколаївської області від 04 травня 2018 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович