Справа № 345/2265/19
Провадження № 22-ц/4808/359/20
Головуючий у 1 інстанції Мигович О. М.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Фединяка В.Д., Девляшевського В.А.

секретаря Турів О.М.

з участю представника апелянта Бобика Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Реєстраційної служби Калуського міськрайонного управління юстиції Ільчишина Дмитра Вікторовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником ОСОБА_3 , на рішення Калуського міськрайонного суду, ухвалене у складі судді Миговича О.М. 24 грудня 2019 року в м. Калуш,

в с т а н о в и в:

29.05.2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до державного реєстратора Реєстраційної служби Калуського міськрайонного управління юстиції Ільчишина Д.В., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації права власності.

Позов мотивувала тим, що вона є власником трьох кімнатної квартири АДРЕСА_1 . Даний будинок одноповерховий та складається з двох квартир. Квартира АДРЕСА_2 в зазначеному будинку, загальною площею 50,4 кв.м, житловою площею 40,4 кв.м, на підставі договору дарування від 11.12.2004 року належить її сусідові ОСОБА_2 . Вказана квартира складається з двох кімнат.

21.11.2018 року їй стало відомо про те, що 15.08.2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Калуського міськрайонного управління юстиції в Івано-Франківській області Ільчишиним Д.В. проведено державну реєстрацію та внесено відомості про право власності (частка 1/1) на чотирьох кімнатну квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 143,4 кв.м, житловою площею 90,7 кв.м. Підставою внесення запису про право власності стало рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12.09.2014 року, індексний номер 15763670, а підставою виникнення права власності - мирова угода, затверджена ухвалою Калуського міськрайонного суду від 22.07.2014 року у справі №345/2745/14-ц.

Вважає проведену державну реєстрацію незаконною, оскільки характеристики квартири АДРЕСА_2 , які містяться в Державному реєстрі прав та в договорі дарування від 11.12.2004 року, відрізняються від тих, які містяться в новому технічному паспорті, наданому заявником, а тому державний реєстратор повинен був перевірити невідповідність площі, кількості кімнат та здійснення реконструкції квартири, тобто зупинити розгляд заяви про реєстрацію та витребувати у заявника додаткові документи або витребувати у компетентних органів інформацію, необхідну для реєстрації права власності, якщо такі документи не були подані заявником. Враховуючи, що в ОСОБА_2 відсутні необхідні документи, зокрема: документ, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку; документ, що засвідчує прийняття закінченого будівництвом об`єкта в експлуатацію; письмова згода співвласників багатоквартирного будинку, державний реєстратор повинен був відмовити у здійсненні державної реєстрації.

Крім того, рішення про державну реєстрацію прийняте з порушенням Закону України «Про архітектурну діяльність», Закону України «Про планування і забудову територій», Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», оскільки жодних дозвільних документів на будівництво чи реконструкцію квартири АДРЕСА_2 , як суміжного з її квартирою приміщення, нею у встановленому законом порядку не надавалось, відсутня також декларація про готовність об`єкта до експлуатації.

Посилаючись на наведене, просила визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Калуського міськрайонного управління юстиції в Івано-Франківській області Ільчишина Д.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12.09.2014 року, індексний номер 15763670, номер запису про право власності 6982279, зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 15.08.2014 року.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 24 грудня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до державного реєстратора Реєстраційної служби Калуського міськрайонного управління юстиції Ільчишина Дмитра Вікторовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації права власності відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_2 дана квартира належить на законній підставі, а саме на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди. Дана ухвала набрала законної сили та не оскаржувалася сторонами або іншими особами, про права свободи, інтереси або обов`язки яких суд вирішив питання. Зокрема, дана ухвала не оскаржувалася позивачем.

Позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 допущено самовільне переобладнання чи перепланування своєї квартири, як і не надано належних доказів про порушення ним ДБН при реконструкції квартири, внаслідок яких порушується право позивача. Також безпідставним є посилання позивача на ч. 1 ст. 358 ЦК України щодо здійснення права спільної часткової власності за згодою співвласників, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_2 не являвся і не являється співвласником будь-якого майна з ОСОБА_1 , тому жодних прав позивача ОСОБА_1 не порушено.

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, неналежну оцінку доказів, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема зазначає, що суд безпідставно дійшов висновку про відсутність в матеріалах справи доказів самовільного переобладнання чи перепланування квартири ОСОБА_2 . Судом не взято до уваги лист відділу ДАБК Калуської міської ради від 07.12.2018 року, згідно якого відділом не реєструвались та не видавались документи, що дають право ОСОБА_2 на виконання будівельних робіт (повідомлення про початок виконання будівельних робіт та дозвіл на виконання будівельних робіт). Жодних дозвільних документів ОСОБА_2 не надав і в ході розгляду справи. За клопотанням представника позивача судом була витребувана реєстраційна справа, заведена державним реєстратором Ільчишиним Д.В., у якій відсутні будь-які дозвільні документи та документи, передбачені п. 49 постанови Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року №868 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», які є обов`язковими при здійсненні реєстраційних дій. Також на підтвердження позовних вимог було надано фотографії, з яких вбачається, що ОСОБА_2 перетворив свою одноповерхову квартиру у фактично трьох поверховий будинок. Крім того, в матеріалах справи міститься технічний паспорт №506 від 15.08.2014 року, в якому відображені нові площі та вказано, що це чотирьох кімнатна квартира, яка розміщена на двох поверхах. Наведені докази підтверджують факт реконструкції квартири, яка в даному випадку проведена шляхом добудови та створення нового об`єкту, тобто перетворення з двокімнатної квартири загальною площею 50,4 кв.м в чотирьох кімнатну загальною площею 143,4 кв.м.

Під час здійснення реєстраційних дій державний реєстратор повинен був зупинити розгляд заяви ОСОБА_2 про реєстрацію права власності, перевірити вищевказані невідповідності, витребувати у заявника додаткові документи або у компетентних органів необхідну інформацію, а також письмову згоду позивача, як співвласника багатоквартирного будинку. Невиконання наведеного свідчить про неправомірні дії державного реєстратора під час прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 .

Також апелянт вважає безпідставними посилання суду на необхідність проведення експертизи. Вказує, що предметом розгляду даної справи не є питання самочинного будівництва чи порушення ДБН, а оскаржується виключно рішення державного реєстратора про реєстрацію прав та їх обтяжень, яке позивач вважає неправомірним. Тому суд повинен був встановити правомірність прийняття рішення про проведення державної реєстрації, перевірити чи відповідає поданий заявником пакет документів вимогам чинного законодавства та порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року №868, чи містяться в реєстраційній справі документи, передбачені п. 49 даної постанови, та встановити наявність або відсутність інших порушень саме під час проведення державної реєстрації державним реєстратором Ільчишиним Д.В.

Посилаючись на відсутність порушених прав позивача, суд помилково виходив з того, що ОСОБА_2 не являється співвласником будь-якого майна із ОСОБА_1 . Судом не враховано, що належне ОСОБА_2 майно квартира АДРЕСА_2 знаходиться у багатоквартирному будинку, а цивільним законодавством чітко передбачено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками спільного майна. Оскільки ОСОБА_1 є співвласником спільного багатоквартирного будинку з ОСОБА_2 , їх квартири межують та мають спільну стіну, спільні перегородки та спільну територію, ОСОБА_1 повинна була надати письмову згоду на здійснення реконструкції чи проведення добудови. Відповідно, за відсутності згоди позивача, її права були порушені. Всупереч її волі здійснено незаконне будівництво, внаслідок якого у неї почали тріскати стіни та просідати підлога, оскільки маса новозбудованого трьох поверхового об`єкта тисне на спільну стіну. Також страждають і дахові конструкції, оскільки вони викривлені. Крім того, стіна і дах трьохповерхового об`єкта збудовані таким чином, що атмосферні опади з покрівлі та карнизу квартири АДРЕСА_2 стікають на дахову конструкцію квартири АДРЕСА_4 та на територію земельної ділянки, що пришвидшить руйнування квартири позивача.

Крім того апелянт зауважує, що під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_2 умисно уклав договір дарування даної квартири на користь своєї неповнолітньої дочки, щоб максимально ускладнити розгляд даної справи.

З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечив та вказав, що предметом розгляду суду не було питання самочинного будівництва, а тому суд не повинен був досліджувати дані обставини.

Зазначив, що на підтвердження доводів позивача про те, що їй завдана значна шкода, у неї почали тріскати стіни та просідати підлога, не надано жодного доказу. При цьому, позивач не вказує яким чином реєстрація права власності порушує її права, а намагається порушити право власності на майно інших осіб.

Вказав, що реєстрація права власності проведена державним реєстратором законно, а тому жодних підстав для скасування рішення державного реєстратора немає. Крім того, оскаржуване рішення державного реєстратора вже є неактуальними, оскільки 13.08.2019 року він подарував належну йому квартиру АДРЕСА_3 своїй дочці ОСОБА_4 .

Також ОСОБА_2 зауважив, що його правовий статус у даній справі визначений неправильно. Оскільки з прийняттям державним реєстратором оскаржуваного рішення про державну реєстрацію у нього виникло право власності на майно, то даний позов безпосередньо впливає на його права власника, а тому в даній справі він повинен виступати відповідачем. Статтею 51 ЦПК України передбачено, що суд має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження залучити до участі у справі співвідповідача. Проте, жодних клопотань зі сторони позивача про залучення його до участі у справі в якості співвідповідача, чи його дочки ОСОБА_4 , яка на даний час є власником квартири, не поступало, що також слугує підставою для відмови в задоволенні позову.

Посилаючись на наведене, просив залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Відповідач, третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомили.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що будинок АДРЕСА_5 є двохквартирним. ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_4 в будинку, про що свідчить договір дарування квартири від 17.08.2001 року, посвідчений приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Тихан О.М. та зареєстрований в реєстрі за №Д-1640 (а.с. 94).

Квартира АДРЕСА_2 в цьому будинку на підставі договору дарування від 11.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Курищук І.В. та зареєстрованого в реєстрі за №4530, належала ОСОБА_2 , що підтверджується відомостями з Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 96).

За даними відомостей про об`єкт нерухомого майна у Відомості з реєстру прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер майна 8740363 (а.с. 96), квартира АДРЕСА_3 є двокімнатна, загальна площа складає 50,4 кв.м, житлова площа цієї квартири становить 40,4 кв.м.

15.08.2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Калуського міськрайонного управління юстиції в Івано-Франківській області Ільчишиним Д.В. проведено державну реєстрацію та внесено відомості про право власності ОСОБА_2 (розмір частки 1/1) на чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 143,4 кв.м, житловою площею 90,7 кв.м. Підставою внесення запису про право власності вказано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12.09.2014 року, індексний номер 15763670, а підставою виникнення права власності - мирова угода, затверджена ухвалою Калуського міськрайонного суду від 22.07.2014 року у справі №345/2745/14-ц (а.с. 95).

З ухвали Калуського міськрайонного суду про закриття провадження у справі у зв`язку з визнання мирової угоди вбачається, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено мирову угоду, згідно умов якої за ОСОБА_2 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 101-103).

30.08.2019 року ОСОБА_2 подарував квартиру своїй неповнолітній дочці ОСОБА_4 , що підтверджується договором дарування від 30.08.2019 року, зареєстрованим в реєстрі за №2320 (а.с. 151-153).

За даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 154) підставою внесення запису про реєстрацію права власності ОСОБА_4 на квартиру є рішення приватного нотаріуса Калуського міського нотаріального округу Хомин Н.Б., підставою виникнення права власності є договір дарування серія та номер 2320 від 30.08.2019 року, виданий приватним нотаріусом Хомин Н.Б.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 ЦК України).

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Згідно зі статями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження №14-144цс18).

Спірні правовідносини врегульовуються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року №868, положеннями Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація прав проводиться на підставі: договорів, укладених у порядку, встановленому законом, та актів прийому-передачі активів та/або зобов`язань неплатоспроможного банку приймаючому або перехідному банку, крім випадків, визначених законом; свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; рішень судів, що набрали законної сили; інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Згідно пункту 36 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року №868 (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком.

Для проведення державної реєстрації речового права на нерухоме майно, що є похідним від права власності, одночасно з проведенням державної реєстрації права власності на таке майно заявником подаються документи, необхідні для проведення державної реєстрації права власності на таке майно та державної реєстрації речового права, що є похідним від нього.

Підпунктом 11 пункту 37 Порядку визначено, що документом, який підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є ухвала суду про затвердження (визнання) мирової угоди.

Пунктом 42 Порядку встановлено, що для проведення державної реєстрації речових прав на об`єкт нерухомого майна в разі, коли в документах, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на такий об`єкт, відсутні відомості про його технічні характеристики, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна.

Судом встановлено, що оскільки в ухвалі суду про затвердження мирової угоди в справі №345/2745/14-ц від 22.07.2014 року не було вказано технічних характеристик квартири, на яку визнано право власності ОСОБА_2 , заявник подав технічний паспорт, виготовлений ФОП ОСОБА_6 15.08.2014 року №506, на квартиру АДРЕСА_3 .

Відомості технічної характеристики цієї квартири, план квартири в технічному паспорті (а.с. 119, 120) підтверджують дані відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 95).

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захисту підлягають не теоретичні або примарні права, а права практичні та ефективні.

Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 22 січня 2020 року в справі №753/14305/17, провадження №61-5378св19.

У справі, яка переглядається, встановлено, що ОСОБА_2 набув право власності на квартиру АДРЕСА_3 в новоствореному вигляді, зокрема зі збільшеною загальною та житловою площею, чотирьохкімнатну, розташовану на двох поверхах, на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою Калуського міськрайонного суду від 22.07.2014 року у справі №345/2745/14-ц та технічного паспорту, виготовленого ФОП ОСОБА_6 15.08.2014 року №506.

Разом з тим, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності, посилаючись на те, що позивач не довела що ОСОБА_2 допущено самовільне переобладнання чи перепланування своєї квартири, як і не надано належних доказів про порушення ним ДБН при реконструкції квартири, внаслідок яких порушується право позивача. Також безпідставним є посилання позивача на ч. 1 ст. 358 ЦК України щодо здійснення права спільної часткової власності за згодою співвласників. Обґрунтовуючи відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції керувався приписами ст.ст. 16, 316, 317, 319, 321, 386, 391 ЦК України.

Проте, частиною 2 статті 383 ЦК України передбачено право власника квартири на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Відтак, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на спірну квартиру не є належним та ефективним способом захисту, оскільки задоволення такої вимоги не призведе до відновлення порушених прав позивача.

Адже, проведення державної реєстрації речового права на нерухоме майно є похідним від права власності. В даному випадку підставою виникнення права власності на спірну квартиру є ухвала суду про затвердження мирової угоди, яку позивач вправі оскаржити як особа, право якої, на її думку, порушується визнанням мирової угоди.

Крім того, позивач не визначився з суб`єктним складом учасників справи, не залучивши належних відповідачів до участі в справі, зокрема ОСОБА_2 , як попередній власник квартири, реєстрацію права власності якого просить скасувати позивач, мав би бути залучений як відповідач, а не третя особа. Також не залучено як відповідача нового власника квартири - ОСОБА_4 .

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Калуського міськрайонного суду від 24 грудня 2019 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до державного реєстратора Реєстраційної служби Калуського міськрайонного управління юстиції Ільчишина Дмитра Вікторовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації права власності, з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 24 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до державного реєстратора Реєстраційної служби Калуського міськрайонного управління юстиції Ільчишина Дмитра Вікторовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації права власності.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: В.Д. Фединяк

В.А. Девляшевський

Повний текст постанови складено 13 березня 2020 року