Постанова

Іменем України

04 березня 2020 року

м. Київ

справа № 712/10157/15-ц

провадження № 61-5081св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідачі: публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», яке у подальшому змінило назву на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах»,

представник акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Закуренко Тетяна Миколаївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси, у складі судді Троян Т. Є., від 28 вересня 2018 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області, у складі колегії суддів: Храпка В. Д., Бондаренка С. І., Новікова О. М., від 17 січня 2019 року.

Короткий зміст позовних заяв та їх обґрунтування

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі -

ПАТ КБ «ПриватБанк», банк), яке у подальшому змінило назву на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» про захист прав споживачів, визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки, договорів страхування.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05 квітня 2007 року між ним і

ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір про надання споживчого кредиту. На думку позивача, кредитний договір порушує його права як споживача фінансових послуг, а дії банку при його укладенні він розцінює як недобросовісні. При укладенні договору йому не була надана інформація про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а тому він був позбавлений можливості достеменно оцінити розмір своїх майбутніх витрат, які він буде зобов`язаний зробити на виконання договору. В договір споживчого кредиту було також включено несправедливі умови кредитування щодо сплати пені і штрафів. Вказував, що оскільки недійсні зобов`язання не підлягають забезпеченню і є недійсними правочини по забезпеченню позики, а саме договір іпотеки, договір особистого страхування і договір страхування майна.

Посилаючись на зазначене, ОСОБА_3 просив суд визнати недійсним кредитний договір від 05 квітня 2007 року, укладений між ним і

ПАТ КБ «ПриватБанк», договір іпотеки від 05 квітня 2007 року, укладений між ним і ПАТ КБ «ПриватБанк», договір особистого страхування від 05 квітня 2007 року, укладений між ним і ЗАТ «Страхова компанія «Інгосстрах».

У серпні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05 квітня 2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладеного кредитний договір, відповідно до умов якого банк надавав кредит у розмірі 28 тис. доларів США строком до 05 квітня

2017 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в порядку, встановленому кредитним договором. Позивач вказував, що позичальник свої кредитні зобов`язання належним чином не виконав, внаслідок чого у нього утворилась кредитна заборгованість, яка станом на 05 серпня

2015 року становить 24 187,25 доларів США.

Посилаючись на зазначені обставини, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 24 187,25 доларів США, яка складається з:

21 727,05 доларів США - тіло кредиту; 1 016,01 доларів США - проценти за користування кредитними коштами; 224 доларів США - комісія за користування кредитом; 57,45 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання за кредитним договором; 11,52 доларів США - штраф (фіксована частина); 1 151,23 доларів США - штраф (процентна складова).

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 січня 2016 року позови об`єднано в одне провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 вересня 2018 року у позові ОСОБА_3 відмовлено. Позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 05 квітня 2007 року у розмірі 21 727,05 доларів США. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонам, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та до 2015 року виконував його умови, що свідчить про прийняття ним таких умов. Місцевий суд виходив із того, що позивачем не доведено і не обґрунтовано, яким чином порушуються його права та оспорюванні законом інтереси. Факт отримання кредиту у визначеному кредитним договором розмірі доведений наявними в матеріалах справи документами, тому суд дійшов висновку про стягнення тіла кредиту

у розмірі 21 727,05 доларів США. Суд вважав недоведеною суму заборгованості за відсотками та безпідставними вимоги банку про стягнення двох видів штрафів, а також вказав, що ПАТ КБ «Приватбанк» не доведено та не конкретизовано, за які саме послуги нарахована комісія, зазначена в розрахунку заборгованості в розмірі 224 долари США.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Черкаського апеляційного суду від 17 січня 2019 року апеляційну скаргу представники ОСОБА_3 - ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 вересня 2018 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що при розгляді справи позивачем не доведено належними і допустимими доказами порушення його прав та охоронюваних законом інтересів при укладенні кредитного договору. При реалізації позивачем прав позичальника - споживача фінансових послуг, отриманні кредиту не було порушено чи обмежено його прав на свободу вибору та волевиявлення, принципу рівності сторін по кредитному договору та будь-яким чином обмежено права позичальника на одержання перед укладенням кредитного договору необхідної, доступної та своєчасної інформації про умови кредитування, а відтак і не встановлено порушень прав споживача у розумінні статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні кредитного договору. Розмір стягнутої частини кредиту встановлено судом на підставі поданого кредитором розрахунку та інших документів. Висновок експертизи, яким не надається за можливе встановити та обґрунтувати документально розмір заборгованості по тілу кредиту, не спростовує розмір заборгованості, наданий банком. Інші докази про розмір заборгованості в матеріалах справи відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_2 просить скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суди не звернули увагу на те, що під час укладання спірного кредитного договору банком були порушені вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» у частині неповідомлення споживача про ціну договору, сукупну вартість кредиту, а тому споживач був позбавлений можливості достеменно оцінити розмір своїх майбутніх витрат, які він буде зобов`язаний зробити на виконання договору. Отже, на думку заявника, з боку банку мав місце обман споживача щодо істотних умов кредитного договору. Сплата комісійної винагороди банку за надання фінансового інструменту суперечить статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», така умова договору є недійсною. Також суди не взяли до уваги несправедливі умови кредитного договору щодо сплати пені та штрафів. Суди не надали належної правової оцінку висновку судово-економічної експертизи, відповідно до якого розмір заборгованості, визначений банком, не підтверджений доказами.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У відзиві (поясненнях) на касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» просить залишити касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2019 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.

Ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2020 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

05 квітня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 05 квітня 2007 року по 05 квітня 2017 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 28 тис. доларів США на споживчі цілі, а також у розмірі 2 800 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту щомісяця, в період сплати у розмірі 0, 2 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно пункту 3.11 цього договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно пункту 6.2 цього договору (пункт 7.1 кредитного договору).

Умовами пункту 7.1 кредитного договору передбачено, що погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку: щомісячно в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячні платежі) у сумі 444,77 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

16 листопада 2009 року між банком і ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду, відповідно до якої пункт 7.1 договору викладено у новій редакції: «Банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк із 05 квітня 2007 року

по 05 квітня 2017 року включно у вигляді неповнолювальної кредитної лінії у розмірі 28 тис. доларів США на споживчі цілі, а також в розмірі 5 600 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 цього договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,09 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно пункту 3.11 цього договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно

пункту 6.2 цього договору. Станом на 16 листопада 2009 року залишок по кредиту становить 25 676,04 доларів США. Погашення заборгованості за цим договором здійснюється щомісячно в період сплати позичальник повинен надати банку кошти (щомісячні платежі) у сумі 371,48 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсотках, винагороди, комісії».

05 квітня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки.

05 квітня 2007 року між ЗАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» і ОСОБА_3 було укладено договір страхування майна.

05 квітня 2007 року між ЗАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» і ОСОБА_3 було укладено договір особистого страхування.

Висновком судово-економічної експертизи, складеним експертом

ТОВ «Інститут судових експертиз» від 28 лютого 2018 року № 15/013/1027/5, встановлено, що неможливо підтвердити або спростувати документально видачу 05 квітня 2007 року кредитних коштів в іноземній валюті у сумі

28 тис. доларів США за кредитним договором від 05 квітня 2007 року

№ CSIPGA00000074 готівкою через касу банку без відкриття позичальнику поточного рахунку, оскільки у формі копії заяви на видачу готівки № 4

від 05 квітня 2007 року відсутні та/або не заповнені окремі реквізити, що передбачені нормами чинного законодавства, при цьому наявні окремі реквізити, що не передбачені вимогами інструкції; на дослідження не надані та в матеріалах справи відсутні інші первинні документи, які містять відомості про операцію з видачі кредиту за кредитним договором

від 05 квітня 2007 року № CSIPGA00000074, що за формою, змістом та повнотою заповнення реквізитів відповідають вимогам нормативно-правових актів Національного банку України.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до статей 526, 530, 610 Цивільного кодексу України, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності до положень статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно

до статті 1048 цього Кодексу.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Частинами першою та другою статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказах. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Встановивши, що позичальник неналежним чином виконував умови кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк». Відповідачем не спростовано факт видачі кредитних коштів та розмір заборгованості за тілом кредиту, а суди попередніх інстанцій надали належну правову оцінку висновку судово-економічної експертизи, складеному експертом ТОВ «Інститут судових експертиз» від 28 лютого 2018 року № 15/013/1027/5, у сукупності з іншими доказами, зазначивши при цьому, що факт отримання кредиту доведений наявними в матеріалах справи документами, а на жодне з п`яти питань експертом не надано чіткої відповіді.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до неправедних відносяться положення договорів, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

За змістом наведених статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Одними із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Отже, дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Установивши, що оспорюваний позичальником кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; на момент укладення спірного договору позичальник не заявляв додаткових вимог щодо надання додаткової інформації відносно умов договорів та у подальшому частково виконував їх; зміст кредитного договору містить повну інформацію щодо умов кредитування, вартості кредиту, процентної ставки, суди попередніх інстанцій правильно застосували положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на момент укладення спірного правочину, та дійшли правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_3 й відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсними. Також суди обґрунтовано виходили із того, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання недійсними договору іпотеки та договорів страхування, оскільки такі вимоги є похідними від вимоги про визнання недійсним кредитного договору.

Разом з тим, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Згідно з абзацем другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

У відповідності до частин першої-третьої 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня

2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).

Положення спірного кредитного договору від 05 квітня 2007 року про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за надання фінансового інструменту та винагороди за проведення додаткового моніторингу є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діянням наслідкам.

Визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Належним способом захисту у подібному випадку є саме визнання відповідного права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України) або застосування наслідків недійсності правочину.

Вказані висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 30 січня 2019 року у справі

№ 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

З урахуванням наведеного, суди дійшли загалом правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними та наявність підстав для стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором

від 05 квітня 2007 року № KRК0GК00150670 у розмірі 21 727,05 доларів США (тіла кредиту).

Доводи касаційної скарги, які є у значній мірі є аналогічними доводам апеляційної скарги, мотивована відповідь на які надана судом апеляційної інстанції, не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, не спростовують правильних висновків судів попередніх інстанцій. Підстави для скасування оскаржених судових рішень відсутні.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 вересня 2018 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 17 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович