ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/122/20 Справа № 203/1819/18 Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2020 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.,

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування в особі Центральної районної у місті Дніпрі ради, Відділ реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2018 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування в особі Центральної районної у місті Дніпрі ради, Відділ реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи орган опіки та піклування в особі Центральної районної у м.Дніпріі ради, Відділ реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2018 року та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2018 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони з 09.09.2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22.09.2009 року шлюб між сторонами ними було розірвано.

В період перебування у зареєстрованому шлюбі відповідачем ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 29.11.2005 року було придбано 62/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , що в цілому складається з житлового будинку літ.А-1, житловою площею 40,7 кв.м, загальною площею 68,4 кв.м, Б гараж; 1 ст.цегла; 3 ст.метал; В,Г сараї дерев.; Д сарай цегла; Е сарай шлак.; З душ дерев.;, Ж убиральня дерев., К сарай дерев (тим час.); №1-8 - огорожа.

62/100 частин, що відчужуються складаються з: житлового будинку літ.А-1 квартира № НОМЕР_1 житловою площею 21,9 кв.м, загальною площею 34,9 кв.м, гараж літ.Б; сараї літ.В,Д,Е; душ літ.З; сарай (тим час.) літ.К; споруди №1,3,5-7.

05 вересня 2012 року між ОСОБА_4 , що діяла від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності та позивачкою ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу 62/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 29.03.2017 року, яке набрало законної сили, було частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання правочинів недійсними та визнання права власності.

Зокрема, вказаним рішенням визнано недійсною з моменту видачі довіреність від імені ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_5 , що була посвідчена 25.06.2012 року та на підставі якої останньою від імені ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу від 05.09.2012 року; визнано недійсним з моменту укладання зазначений договір купівлі-продажу від 05.09.2012 року.

В частині позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 права власності на 62/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 в задоволенні позову відмовлено, оскільки, як вбачається з мотивувальної частини рішення, під час розгляду справи було встановлено, що в домоволодінні було проведено самочинну перебудову.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що на теперішній час за відповідачем ОСОБА_2 зареєстровано право власності на 62/100 частин спірного домоволодіння, що складається з: житлового будинку літ.А-1 квартира АДРЕСА_2 , житловою площею 21,9 кв.м, загальною площею 34,9 кв.м, господарські будівлі та споруди.

Відповідно до технічного паспорту на 62/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 вбачається, що останнє містить самочинні прибудови літ.А2-1 та А3-1, проведені в 2005-2006 роках, що не введені в експлуатацію.

Згідно ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Згідно ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ст.331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Відповідно до ч.ч.1,2,3,5 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Таким чином, відповідно до ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, але й об`єкт нерухомості, який виникає в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкту, здійснених без одержання дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, дозволу на виконання будівельних робіт, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність з тим, на який власником отримано право власності.

А тому, внаслідок цього, змінились і ідеальні частки співвласників домоволодіння.

При цьому, спірне домоволодіння розташоване на земельній ділянці, що не приватизована співвласниками домоволодіння та перебуває у власності Дніпровської міської ради.

Однак, Дніпровська міська рада до участі у справі в якості співвідповідача позивачкою не залучалась та відповідних клопотань в порядку ст.51 ЦПК України позивачкою та її представником не заявлялось.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що відсутня можливість визнання права спільної сумісної власності та поділу спірних 62/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , як об`єкта нерухомості, оскільки останній в силу проведених не узаконених добудов не набув юридичного статусу житлового будинку та в силу приписів ст.376 ЦК України, є самочинним будівництвом.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що предметом розгляду даної справи було саме 62/100 частин домоволодіння, яке було придбане у шлюбі відповідно до договору купівлі-продажу посвідченного 29.11.2005 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори, колегія суддів ставиться критично, оскільки в період зареєстрованого шлюбу з позивачкою, було здійснено добудови літ.А2-1 та А3-1, які проведені за відсутності відповідних дозвільних документів та не введені в експлуатацію, в той час коли предметом поділу в даному випадку може бути нерухоме майно, що існує в натурі.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича