Єдиний номер справи 473/2970/19
Провадження 22-ц812/458/20 Головуючий по 1 інстанції Висоцька Г.А.
Головуючий і доповідач по 2 інстанції Колосовський С.Ю.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

15 квітня 2020р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

Колосовський С.Ю., Локтіонова О.В., Ямкова О.О.,

секретар судового засідання - Гавор В.Б.,

за участі: відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 лютого 2019р.

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

встановила:

У липні 2019р. ОСОБА_2 пред`явив позов до ОСОБА_1 про стягнення 96367,23 грн. боргу за договором позики.

Позивач зазначав, що 06 квітня 2018р. надав відповідачу позику в розмірі 74112,60 грн., що підтверджується розпискою.

Оскільки відповідач після пред`явлення до нього 07 травня 2019р. вимоги ухиляється від виконання зобов`язань по поверненню позики, позивач просив стягнути 96367,23 грн., а саме 74112,60 грн. - основний борг, 12978,84 грн. - проценти за користування позикою, 2186,83 грн. - три проценти річних, 7088,96 грн. - втрати від інфляції.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 лютого 2019р. позов задоволено. Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 96367,23 грн. боргу за договором позики (74112,60 грн. - основний борг, 12978,84 - проценти за користування позикою, 2186,83 грн. - три проценти річних, 7088,96 грн. - втрати від інфляції).

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на незаконність рішення суду, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Представник позивача, в поданому відзиві на апеляційну скаргу, вважає рішення суду законним і обґрунтованим.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - зміні з наступних підстав.

Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст.1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013р. по справі № 6-63цс13.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 06 квітня 2018р. ОСОБА_1 склав розписку, якою підтвердив отримання ним від ОСОБА_2 74112,6 грн., які зобов`язався повернути до кінця червня 2018р.

Суд, вирішуючи спір, оцінивши належним чином надані позивачем докази, надавши їм належну правову оцінку з урахуванням наведених норм права, дійшов правильного висновку, що між сторонами склалися зобов`язальні правовідносини на підставі укладеного ними договору позики, за яким позивач передав у борг відповідачеві 74112,6 грн., що підтверджується складеною відповідачем розпискою.

Також судом встановлено, що відповідач зобов`язання за договором позики не виконав, суму боргу як в обумовлений договором строк, так і після пред`явлення позивачем у травні 2019р. вимоги не повернув. Зокрема, невиконання боржником свого зобов`язання підтверджується наявністю у позивача оригіналу боргової розписки, яка долучена до матеріалів справи (ст.545 ЦК)

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК).

Згідно з положеннями ст.ст.526,530 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства, з дотриманням строку (терміну) його виконання, якщо такий встановлено зобов`язанням.

За правилами ст.1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В силу ст.625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі ст.525 ЦК недопустима одностороння відмова від виконання зобов`язань, якщо інше не передбачене договором або законом.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Отже, підтвердження обставин щодо безгрошовості договору позики може відбуватися лише певними доказами, а саме - письмовими доказами.

Між тим, будь-яких допустимих доказів того, що договір позики від 21 травня 2014р. є безгрошовим відповідачем не надано.

Наявні в матеріалах документи про перерахування через банківську установу протягом 2018р. загалом 50417,96 грн. не можуть свідчити про виконання позикового зобов`язання перед позивачем, тому що ці кошти перераховувались на рахунок ТОВ «Видавнича група «Основа» з яким відповідач договір позики не укладав. До того ж друкарську продукцію на яку посилається відповідач він отримував не у ТОВ «Видавнича група «Основа» та позивача, а у ТОВ «Скаді РК» 30 березня 2018р. Розписка ж про отримання коштів датована 06 квітня 2018р., що свідчить про наявність між відповідачем і названими юридичними особами інших правовідносин.

Враховуючи те, що позичальником за договором позики зобов`язання щодо повернення суми боргу належним чином не виконані, суд дійшов до вірного висновку про наявність підстав для стягнення своєчасно не поверненої суми позики, процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ, трьох процентів річних від простроченої суми, втрат від інфляції.

В той же час, суд хоча й послався в рішенні на необхідність застосування при вирішенні вимог про стягнення процентів правових висновків, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018р. (справа № 14-10цс18), а саме, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування, однак фактично погодився з розрахунком позивача, який включає в себе період з 01 липня 2017р. по 24 червня 2019р.

Таким чином, з відповідача слід стягнути 2968,57 грн. процентів за період з 06 квітня 2018р. по 30 червня 2018р. (74112,6 х 17% : 365 х 86).

Крім того, судом невірно визначено й розмір втрат від інфляції.

Так, за період з липня 2018р. по червень 2019р. втрати від інфляції повинні складати 6684,96 грн. (7411,60 х 109,02% = 80797,56 - 74112,60).

З огляду на вищенаведені мотиви рішення суду в частині вирішення вимог про стягнення процентів, втрат від інфляції та судових витрат, враховуючи часткове задоволення позову (89,19%) та застосовуючи принцип взаємозаліку (ч.10 ст.141 ЦПК) в силу п.4 ч.1 ст.376 ЦПК підлягає зміні.

Керуючись ст.ст.367,374-376,382 ЦПК, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 лютого 2019р. в частині вимог про стягнення процентів за користування позикою, втрат від інфляції, а також судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2968,57 грн. процентів за користування позикою, 6684,96 грн. втрат від інфляції та 703,24 грн. судових витрат.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених ст.389 ЦПК протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 15 квітня 2020р.

Головуючий: Судді: