Справа № 308/4250/15-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 листопада 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого: судді Джуги С.Д.

суддів: Собослоя Г.Г., Бисаги Т.Ю.

за участю секретаря: Кухти М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 жовтня 2018 року, ухваленого суддею Данко В.Й., у справі за позовом ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_4 , до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Матей Руслани Іванівни, приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Митровцій Юрія Юрійовича, приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Семен Євгенії Вікторівни, ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , треті особи: Ужгородське міськрайонне управління юстиції Закарпатської області в особі Реєстраційної служби, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 14.04.2003,-

встановив:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 08.02.1991 року між ним та відповідачем ОСОБА_5 зареєстровано шлюб, за час перебування у якому було набуто у власність ряд об`єктів нерухомості, зокрема, згідно свідоцтва про право власності на житло від 22.05.1991 приватизовано у спільну сумісну власність квартиру за адресою АДРЕСА_1 ; на підставі договору купівлі-продажу від 19.02.1997 реєстраційний номер1-583 відповідачкою було придбано житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 , зареєстрований в Ужгородському райдержбюро технічної інвентаризації за №611866 та земельну ділянку під ним площею 0.08 га; на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29.04.2002 було придбано квартиру за адресою АДРЕСА_3 .

Позивач зазначає, що вказана нерухомість була придбана за спільні кошти подружжя. Вказує, що у період 2001-2012 роки він працював в Чеській Республіці, проживав там постійно не приїжджаючи в Україну, зароблені кошти пересилав дружині.

За час перебування позивача за кордоном відповідач ОСОБА_5 відчужила квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_7 згідно договору дарування від 29.04.2002 №405, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міськрайонного нотаріального округу Матей Р.І.

Крім того, 14.04.2003 року відповідачем ОСОБА_5 від свого імені та по довіреності від імені позивача було укладено договір дарування житлового будинку та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 , згідно якого право власності на будинок та землю перейшло до ОСОБА_6 дружини брата позивача ОСОБА_4 (третя особа у справі). Даний договір був посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міськрайонного нотаріального округу Митровцій Ю.Ю.

Згодом, 11.05.2006 року відповідачем було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_3 . Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міськрайонного нотаріального округу Семен Є.В. Право власності за даним договором перейшло до ОСОБА_8 приватного нотаріуса, яка посвідчувала договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 та довіреність від імені позивача.

Позивач вказує, що не уповноважував дружину ОСОБА_5 на здійснення продажу нерухомості від його імені. Посилаючись на норми ЦК України, які встановлюють порядок та підстави визнання правочинів недійсним, норми СК України, які визначають режим майна, що перебуває у спільній сумісній власності, позивач вважає, що вказані правочини порушують його право власності, укладені поза його волею, оскільки наміру відчужувати майно він не мав, укладені з порушенням закону, в зв`язку з чим, на підставі ст. 203 Цивільного кодексу України просив суд:

- визнати недійсним договір дарування від 29.04.2002 за №405, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міськрайонного нотаріального округу Матей Р.І., за яким квартира за адресою АДРЕСА_1 перейшла у власність ОСОБА_7 , визнати недійсною та скасувати державну реєстрацію права власності в реєстрі прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_7 ;

- визнати недійсним договір дарування житлового будинку та земельної ділянки від 14.04.2003, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міськрайонного нотаріального округу Митровцій Ю.Ю., за яким житловий будинок та земельна ділянка площею 0,08 га за адресою АДРЕСА_2 , перейшли у власність ОСОБА_6 ;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 11.05.2006, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міськрайонного нотаріального округу Семен Є.В., за яким право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_3 перейшло за ОСОБА_8 , визнати недійсною та скасувати державну реєстрацію права власності в реєстрі прав власності на нерухоме майно за цим договором.

Ухвалою суду від 26.10.2018 року, в зв`язку з частковою відмовою позивача від позову, закрито провадження у справі в частині позовних вимог про визнання недійсним договору дарування від 29.04.2002 за №405 та договору купівлі-продажу квартири від 11.05.2006, а також вимог про визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власності в реєстрі прав власності на нерухоме майно за цими договорами.

З врахуванням наведеного предметом розгляду у даній справі є позовні вимоги ОСОБА_3 в частині визнання недійсним договору дарування житлового будинку та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 , від 14.04.2003, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міськрайонного нотаріального округу Митровцій Ю.Ю.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 жовтня 2018 року, з урахуванням ухвали Ужгородського міськрайонного суду від 21 січня 2019 року про виправлення описки в даному рішенні, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування житлового будинку та земельної ділянки від 14.04.2003, розташованого за адресою АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міськрайонного нотаріального округу Митровцій Юрієм Юрійовичем за реєстраційним номером 2-106, в частині дарування земельної ділянки площею 0,08 га за адресою АДРЕСА_2 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням від 21 січня 2019 року стягнуто на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 сплачений судовий збір в розмірі по 81,20 грн. з кожного.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування скарги зазначено, що ОСОБА_1 та її представника не було повідомлено належним чином про розгляд справи та позбавлено можливості у часті у розгляді справі; суд неправильно дійшов висновку, що про порушення своїх прав позивач дізнався лише у травні 2012 року, не врахувавши, що такі пояснення позивача не підтверджені жодними доказами, а також не врахувавши, що в матеріалах справи міститься заява позивача ОСОБА_3 від 09.04.2003 року, згідно якої ним надано згоду на відчуження будинку, який розміщений на спірній земельній ділянці.

Відзиву на апеляційну скаргу від учасників справи не надходило.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_3 помер.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду до участі у справі залучено його правонаступника ОСОБА_4 .

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_10 підтримує апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час, місце розгляду справи належним чином повідомлені, в тому числі і шляхом публікації оголошення на офіційному веб- сайті судової влади України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що позивач ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з 08.02.1991 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.02.2006 року.

В період шлюбу ними за договором купівлі-продажу від 19.02.1997 реєстраційний номер1-583, посвідченим державним нотаріусом Ужгородської районної державної нотаріальної контори Ердиш К.Ф., придбано у власність житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 , який розташований на земельній ділянці площею 0.08 га.

14.04.2003 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір дарування житлового будинку та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 , згідно якого право власності на житловий будинок з належними до нього надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 , та приватизовану земельну ділянку, площею, 0,08 гр, перейшло до ОСОБА_6 . Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міськрайонного нотаріального округу Митровцій Ю.Ю. за реєстраційним номером 2-106.

Згідно договору купівлі - продажу від 01.03.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Форкош М.М. за реєстром №295, ОСОБА_6 відчужила земельну ділянку, що знаходиться за адресою в АДРЕСА_2 ОСОБА_1 .

Задовольняючи заявлений позов частково і визнаючи недійсним договір дарування від 14.04.2003 р. в частині дарування земельної ділянки площею 0,08 га за адресою: АДРЕСА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_3 не надав письмову згоду своїй дружині - відповідачу ОСОБА_5 на відчуження даної земельної ділянки, а про порушення своїх прав позивач дізнався лише у травні 2012 року і не пропустив строк звернення до суду.

З такими висновками повністю погодитись не можна, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи . Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Оскільки спірні правовідносини виникли 14.04.2003 року, до таких необхідно застосовувати матеріальне законодавство, чинне на час виникнення таких правовідносин.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (у редакції чинній станом на 01.01.2003) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших причин не мав самостійного заробітку.

Отже, за змістом зазначеної норми матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи.

Спірне майно, а саме житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 , який розташований на земельній ділянці площею 0.08 га, було придбане подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_5 за час перебування в зареєстрованому шлюбі, тому таке майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Згідно статті 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Статтею 244 ЦК УРСР, визначено, що договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу (із змінами, внесеними Указами ПВР № 1593-09 від 22.12.76, № 278-11 від 20.05.85, № 2444-11 від 27.06.86, 3718-12 від 16.12.93).

Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР, нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

За змістом ст. 45 ЦК УРСР, недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо передбачено в законі.

Стаття 23 Кодексу про шлюб та сім`ю України (у редакції, чинній станом на 01.01.2003) передбачає, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Відповідно до п. 35 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14.06.1994 (чинної на час виникнення правовідносин) справжність підпису на заяві другого з подружжя про згоду на відчуження або заставу спільного майна повинна бути засвідчена, зокрема, в нотаріальному порядку. Засвідчувати справжність підпису не потрібно, якщо чоловік або дружина відчужувача особисто подасть нотаріусу заяву про згоду на відчуження. У цьому випадку нотаріус встановлює особу заявника, перевіряє справжність його підпису, про що робить відмітку на заяві, і вказує назву документа, який посвідчує особу, номер, дату видачі і назву установи, що його видала.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі з посвідченням справжності підпису або, у разі подання заявником такої заяви особисто, проставленням відмітки про це.

Відповідно до частини першої статті 120 Земельного кодексу України у редакції від 01.01.2002, яка була чинною на момент укладення договору дарування житлового будинку та земельної ділянки, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Виходячи з наведеного суд першої інстанції правильно зазначив, що при укладенні договору, згідно з яким здійснюється відчуження житлового будинку та земельної ділянки, на якій розташований будинок, необхідною складовою правомірності укладення такого договору є наявність заяви про згоду другого з подружжя на відчуження як житлового будинку, так і земельної ділянки.

В матеріалах справи міститься заява позивача ОСОБА_3 від 09.04.2003 року згідно якої ним надано згоду на відчуження відповідачем ОСОБА_5 належного їм на праві спільної сумісної власності житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Справжність підпису на вказаній заяві було посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міськрайонного нотаріального округу Матей Р.І. 09.04.2003 за реєстром №430. Однак, із змісту поданої заяви не вбачається, що позивач ОСОБА_3 надавав згоду і на відчуження земельної ділянки площею 0,08 га за вказаною адресою.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що договір дарування від 14.04.2003 року в частині дарування даної земельної ділянки суперечить вищевказаним вимогам закону та порушує законні права позивача.

Відповідач ОСОБА_5 подалу суду першої інстанції заяву про застосування строків позовної давності, оскільки із заявленим позовом позивач звернувся у квітні 2015 року.

З даного приводу слід зауважити наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України cплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

У поданому у квітні 2015 року позові позивач ОСОБА_3 зазначив, що у 2001 році він виїхав в Чеську республіку, де знайшов роботу і перебував там аж до травня 2012 року, при цьому жодного разу не покидав ОСОБА_11 та не відвідував Україну, про порушення своїх прав дізнався у травні 2012 року.

Однак, позивачем, відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК україни, не подано жодних належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження даних обставин. Пояснення позивача, що він до травня 2012 року перебував в Чехії без можливості залишення її території, які суд першої інстанції взяв до уваги і не застосував заяву відповідача про застосування строку позовної давності, не є доказом, який може встановлювати дані обставини. Більше того, слід зауважити, що такі пояснення позивача не відповідають фактичним обставинам справи і спростовуються матеріалами справи. Зокрема, заявою позивача ОСОБА_3 від 09.04.2003 року, згідно якої ним надано згоду на відчуження відповідачем ОСОБА_5 належного їм на праві спільної сумісної власності житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ., справжність підпису на якій посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міськрайонного нотаріального округу Матей Р.І. 09.04.2003 за реєстром №430, що підтверджує, що позивач у квітні 2003 року був на території України. Окрім того, з оспорюваного договору дарування від 14.04.2003 року вбачається, що житловий будинок, на відчуження якого позивач надав згоду, розташований на земельній ділянці за цією ж адресою і позивач з моменту надання вказаної згоди повинен був цікавитися і про земельну ділянку на якій він розташований, та міг довідатися про порушення свого права та особу особу, яка його порушила.

З врахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов неправильного висновку, що про порушення свого права позивач дізнався у травні 2012 року та безпідставно відхилив заяву відповідача про застосування позовної давності, а тому у заявлених вимогах щодо визнання недійсним договору дарування в частині земельної ділянки слід відмовити за спливом строків позовної давності.

Суд першої інстанції не врахував вищенаведені фактичні обставини справи та вимоги закону та безпідставно задовольнив частково заявлений позов.

Згідно з ч.3 п.3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Матеріалами справи встановлено, що відповідач (апелянт) ОСОБА_1 , його представник не були належним чином повідомлені про розгляд справи в суді першої інстанції, оскільки в матеріалах справи відсутнє рекомендоване повідомлення про вручення судової повістки.

Апелянт ОСОБА_1 , обґрунтовує свою апеляційну скаргу даною підставою, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про вудмову у позові з вищенаведених підстав.

У разі скасування рішення ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Виходячи з наведеного та керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 жовтня 2018 року та додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від21 січня 2019 року скасувати.

У позові ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_4 , до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Матей Руслани Іванівни, приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Митровцій Юрія Юрійовича, приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Семен Євгенії Вікторівни, ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , треті особи: Ужгородське міськрайонне управління юстиції Закарпатської області в особі Реєстраційної служби, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 14.04.2003року відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04 грудня 2020 року.

Головуючий:

Судді: