ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року

м. Харків

справа № 641/9765/19

провадження № 22-ц/818/4071/20

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів - Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання - Супрун Я.С.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03 червня 2020 року, ухвалене у складі судді Боговського Д.Є.,

УСТАНОВИВ:

У листопаді ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення на свою користь 50% суми, що була стягнута з нього на підставі рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.09.2019, а саме 755 702,50 грн та відшкодувати судові витрати.

В обґрунтовання позову посилався на те, що з 01.02.2013 позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який був розірваний 12.02.2018 на підставі судового рішення. Під час шлюбу, 11.03.2013 між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошових коштів, які були використані на придбання нерухомого майна, а саме квартири в новобудові для мешкання сім`ї. Наступного дня, 12.03.2013 позивач перерахував отримані у борг за договором позики грошові кошти забудовнику, а 11.03.2015 отримав у власність квартиру АДРЕСА_1 . Судовим рішенням у справі про поділ майна подружжя вказана квартира була визнана спільним сумісним майном подружжя та сторонни у справі є співвласниками зазначеної квартири в рівних частинах. Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 30.05.2018 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнута заборгованість за договором позики від 11.03.2019 в розмірі 1 251 500,00 грн, відсотки в розмірі 250 300,00 грн та судові витрати в розмірі 9 605,00 грн, а всього 1 511 405,00 грн. Зазначене судове рішення ОСОБА_1 виконав добровільно у повному обсязі, що підтеврджується нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_4 від 06.11.2019. Оскільки кошти за договором позики були використані в інтересах сім`ї та були об`єктом спільної сумісної власності подружжя - відповідачка повинна повернути позивачу половину грошової суми, що позичалась ним на придбання спільного майна.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03 червня 2020 року у задоволені позову відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що позивачем ОСОБА_1 не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження його вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду про відмову у задоволені позову не відповідає фактичним обставинам у справі та вимогам закону. Укладений між позивачем та відповідачем договір позики було вчинено в інтересах сім`ї, а тому отримання за договором позики грошові кошти є спільною сумісною власністю подружжя позивача та відповідача, а отже останні є солідарними боржниками.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , проти задоволення апеляційної скарги заперечує, вважає рішення суду законним та обґрунтованим. Зазначає,що квартира придбана за спільні кошти подружжя, але не за кошти, що були позичені позивачем у ОСОБА_3 .. Про наявність договору позики їй не було відомо, згоди на його укладення в тому числі і в інтересах сім`ї вона не надавала, вважає, що її колишній чоловік та ОСОБА_3 штучно створили для подання позову про стягнення боргу, а обставини і докази, та які посилається позивач, викликають сумнів щодо їх достовірності.

Вислухавши доповідь судді, встановивши обставини справи, перевіривши зібрані по справі докази, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах їх доводів та вимог, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.02.2013. Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12.02.2018 у справі № 641/8128/17 шлюб було розірвано ( а.с. 10 - 11).

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.09.2019 у справі № 641/1907/19 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнута заборгованість за договором позики від 11.03.2013 в розмірі 1 251 500,00 грн., проценти за довгором позики в розмірі 250 300,00 грн. та судові витрати в сумі 9 605,00 грн., а всього 1 511 405,00 грн ( а.с. 7 - 9).

Згідно нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_3 від 06.11.2019, ОСОБА_1 повністю виконав зобов`язання за за рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.09.2019 у справі № 641/1907/19. ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в загальному розмірі 1 511 405,00 грн ( а.с. 16).

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України встановлено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 2, 3, 4 ст. 65 Сімейного кодексу України (надалі СК України) при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх не спростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Вказане узгоджується із позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові № 6-163цс12 від 20 лютого 2013 року та в постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16).

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 в будь-якому вигляді надавала згоду на отримання позики у розмірі, що виходить за межі дрібного побутового правочину, та була обізнана про укладення ОСОБА_1 договору позики із ОСОБА_3 .

Відповідно до ст. 129 - 1 Конституції України рішення суду є обов`язковим для виконання на всій території України. За змістом п. 5 ст. 82 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.09.2019 у справі № 641/1907/19 було встановлено, що 11.03.2013 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики відповідно до якого відповідач отримав у позику грошові кошти у сумі 50 тисяч доларів США за умови повернення у строк до 11.09.2018 року зі сплатою відсотків у сумі 1000 доларів США Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 про стягнення боргу за догвором позики від 11.03.2013 задоволений, борг стягнутий лише з ОСОБА_1 ( а.с. 7 - 9).

Таким чином у ОСОБА_2 не виникло жодного зобов`язання за вищезазначеним рішенням суду.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 11.03.2015 року ОСОБА_1 зареєстрував право вланості на квартиру АДРЕСА_1 ( а.с. 54 ).

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30.05.2018 у справі № 641/8127/17 квартиру АДРЕСА_1 було визнано об`єктом права спільної сумісної власності та визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на вказане нерухоме майно по 1/2 частині за кожним. Вимоги про розподіл боргових зобов`язань подружжя не заявлялися та судом не вирішувалися ( а.с. 12 - 15).

Колегія суддів погоджується з висновком суду про недоведеність факту придбання вищезазначеної квартири подружжям ОСОБА_1 за кошти, позичені у ОСОБА_3 , а відтак і того, що ці кошти використані ОСОБА_1 в інтересах сім`ї.

При цьому суд дав належну оцінку змісту рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30.05.2018 у справі № 641/8127/17 про поділ майна подружжя, що містить пояснення ОСОБА_1 про те, що квартира була придбана ним за особисті кошти. Зазначені пояснення надавав суду представник ОСОБА_1 у відзиві на позов від 29.05.2018 ( а.с. 72 - 75).

З тексту рішення Комінтернівського районного суду від 10. 09. 2019 по справі № 641 /1907/19 вбачається , що ОСОБА_1 визнав заявлені до нього вимоги про стягнення грошових коштів отриманих за договором позики від 11.03.2013 року, що був укладений в інтересах сім`ї.

Судом також враховано, що рішенням Московького районного суду від 29.01.2019 у справі № 641/6357/18 з ОСОБА_3 стягнуто на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 1 413 970 грн за договором позики від 07.11.2012. Під час розгляду зазначеної цивільної справи ОСОБА_1 подав до суду власноруч підписаний відзив в якому визнав позов та повідомив суд що позичені грошові кошти були спрямовані на придбання квартири АДРЕСА_1 ( а.с. 66 - 67, 74).

За змістом п. 6 ст. 3 ЦК України добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до доктрини «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), в основі якої - принцип добросовісності.

У статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Судова колегія вважає, що ОСОБА_1 , надаючи суду суперечливі пояснння щодо джерел коштів витрачених на придбання квартири діяв в супереч принципу добросовісності.

В супереч вимог ст.ст. 12,81 ЦПК України ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів обізнаності та згоди відповідачки на укладення ним договору позики від 11.03.2013 року та укладення зазначеного договору в інтересах сім`ї.

Відсутність у матеріалах справи зазначених доказів підтверджує обґрунтованість висновку суду про недоведеність позовних вимог.

Отже, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції виконав обов`язки, визначені процесуальним законом (статті 263, 89 ЦПК України), повно, всебічно й об`єктивно з`ясував обставини справи та надав їм належну оцінку, ухвалив рішення, яке є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують, тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Враховуючи, що вимог апеляційної скарги залишено без задоволення судові витрати, у відповідності до вимог ст. ст. 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» між сторонами не розподіляються.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 10 грудня 2020 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук