Справа № 206/3653/20
Провадження № 2/206/968/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2020 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря судового засідання Гергіль Ю.І.

представника позивача Амеліної Р.К.

представника відповідача Колонтая Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «ДЕРЖАВНИЙ ОЩАДНИЙ БАНК УКРАЇНИ» в особі філії: Дніпропетровське обласне управління Акціонерного товариства «ДЕРЖАВНИЙ ОЩАДНИЙ БАНК УКРАЇНИ до ОСОБА_1 про дострокове стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит, -

І. Стислий виклад позиції представника позивача та представника відповідача.

Представник позивача в позові зазначив, що 07.10.2019 АТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 уклали договір про споживчий кредит № 310/0187 (далі - договір), відповідно до умов якого, позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у сумі 47800 грн., строком до 04 жовтня 2024 року зі сплатою 56% річних, а відповідач - у порядку та на умовах, визначених договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом та інші передбачені платежі у сумі, строки та на умовах, передбачених договором. У порушення умов договору відповідач свої зобов`язання не виконав, в результаті чого станом на 20 липня 2020 року має заборгованість за кредитом в розмірі 42161,03 грн., з яких: заборгованість за основним боргом - 34081,23 грн.; проценти за користування кредитом - 7729,15 грн.; 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) - 172,03 грн.; 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом - 51,45 грн.; втрати від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) - 82,23 грн.; втрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом 43,94 грн. Вказані суми представник позивача просить стягнути з відповідача та судові витрати, які позивач поніс у зв`язку із розглядом справи - 2102,00 грн. судового збору (а.с. 1-5).

Не погоджуючись із викладеними обставинами, представник відповідача подав відзив на позовну заяву, згідно якого вважає вимогу позивача про дострокове повернення відповідачем всієї суми непогашеного кредиту безпідставною і незаконною та такою, що не відповідає умовам Договору, так як у розділі 3 Договору зазначений порядок виконання його умов. Пунктом 3.9 розділу 3 Договору, передбачені підстави та випадки, коли позичальник зобов`язаний повернути кредит достроково за вимогою банку. Однак, в підпункті 3.9.2 Договору визначено, що зобов`язання по достроковому поверненню суми кредиту та сплати всіх сум нарахованих процентів за користування кредитом, разом з будь-якими іншими нарахованими сумами, що підлягають до сплати за Договором виникає у позичальника з дати одержання ним вимоги від банку. В частині другій підпункту 3.9.2 Договору визначено, що датою одержання позичальником вимоги банку є дата вручення йому поштового відправлення, яка зазначена в повідомленні про вручення поштового відправлення, або дата проставлена на такому листі особисто позичальником при отриманні ним такого листа, або з дня зазначення поштовою службою в повідомленні про вручення поштового відправлення відомостей про причини невручення такого відправлення позичальнику. Таким чином, умовами Договору передбачене чітке додержання процедури проведення дострокового повернення суми кредиту як позичальником, так і банком. Позивач у своїй позовній заяві не зазначає коли банк надіслав позичальнику вимогу про дострокове повернення кредиту та не надає доказів, які б підтверджували направлення на адресу місця проживання відповідача вимоги про дострокове та повне виконання кредитних зобов`язань, а також отримання відповідачем даної вимоги до того, як позивачем було подано даний позов до суду. Більше того, позивач у своєму позові повідомляє суд, що ним не вживалися заходи досудового врегулювання спору, тож ця заява підтверджує, що порядок направлення вимоги про дострокове повернення кредиту передбачений пунктом 3.9.2 Договору позивач не дотримав. Тому, на думку відповідача за умовами Договору для нього не настав термін виконання грошових зобов`язань у повному обсязі, оскільки банк не дотримав установлений порядок дострокового повернення коштів - не направивши, йому вимогу про таке повернення. З огляду на вищенаведене, представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог AT «ДЕРЖАВНИЙ ОЩАДНИЙ БАНК УКРАЇНИ», в особі філії: Дніпропетровське обласне управління AT «ДЕРЖАВНИЙ ОЩАДНИЙ БАНК УКРАЇНИ» до ОСОБА_1 про дострокове стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит в повному обсязі (а.с. 58-62).

Представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що згідно нового розрахунку заборгованості станом на 22.10.2020 відповідач має заборгованість у розмірі 30884, 15 грн., з яких: заборгованість за основним боргом - 22607,76 грн.; проценти за користування кредитом - 7729,15 грн.; 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) - 396,81 грн.; 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом - 111,01 грн.; втрати від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) - 15,07 грн.; втрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом 24,35 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості відповідач систематично порушував умови договору, нараховані відсотки, у встановлені кредитним договором терміни за користування коштами не сплачував, в зв`язку із чим відповідачу були нараховані; 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) - 396,81 грн.; 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом - 111,01 грн.; втрати від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) - 15,07 грн.; втрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом 24,35 грн. Згідно п. 3.10.2.2 Договору, термін остаточного повернення кредиту за цим договором є таким, що настав та позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі, сплатити проценти за користування кредитом та інші визначені цим договором платежі не пізніше наступного робочого дня після прострочення виконання зобов`язання позичальника за цим договором щодо погашення заборгованості (у тому числі за кредитом та/або процентами та/або комісіями) на строк понад 58 календарних днів, тому твердження відповідача, що позивач повинен був спочатку вжити заходи досудового врегулювання спору, а вже потім звертатись до суду є помилковими. В зв`язку з чим представник позивача просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 30884,15 грн., яка складається з заборгованості за основним боргом - 22607,76 грн.; процентів за користування кредитом - 7729,15 грн.; 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) - 396,81 грн.; 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом - 111,01 грн.; втрат від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) - 15,07 грн.; втрат від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом 24,35 грн. (а.с. 86-87).

Представник позивача в судовому засідання позов підтримала, просила позов задовольнити та зазначила, що банк не зобов`язаний направляти вимогу, тому і не направляв.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, просив в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

11.08.2020 представником позивача подано дану позовну заяву (а.с. 1-5).

03.09.2020 відкрито провадження у справі, призначено судове засідання для розгляду справи по суті 30.09.2020 (а.с. 49).

30.09.2020 розгляд справи відкладено на 21.10.2020 у зв`язку з неявкою сторін (а.с. 52).

19.10.2020 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву з додатками (а.с. 58-78).

21.10.2020 судом задоволено клопотання представника відповідача про поновлення строків, прийнято відзив з додатками, встановлено строк для подання відповіді на відзив з дня отримання відзиву та заперечень на відповідь на відзив та відкладено розгляд справи на 10.11.2020 (а.с. 79).

28.10.2020 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив з додатками (а.с. 86-93).

10.11.2020 судом встановлено строк для подання заперечень на відповідь на відзив та відкладено розгляд справи на 02.12.2020 (а.с. 98).

10.11.2020 на електрону адресу суду від представника відповідача надійшла заява про проведення судового засідання без участі представника та долучення документів (а.с. 101-105).

02.12.2020 судом заслухано вступні слова представника позивача, представника відповідача, відповіді на питання, досліджено письмові докази, які містилися в матеріалах справи (а.с. 106-107).

02.12.2020 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

07.10.2019 між АТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 було укладено Договір про споживчий кредит № 310/0187, відповідно до п.п. 2.1. - 2.4.1 якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 47800 грн., а відповідач зобов`язався належним чином використати і повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 56 % річних в порядку та строки, визначені Договором про споживчий кредит.

Пунктом 2.2 Договору передбачено, що кредит надається на строк 60 місяців з терміном остаточного повернення Кредиту не пізніше 04.10.2024.

Згідно п. 2.3 Договору, кредит надається на споживчі цілі.

Згідно із пунктом 3.3.3. Кредитного договору, Позичальник зобов`язується здійснювати повернення Кредиту рівними частинами в розмірі 796,67 грн. та оплату процентів, нарахованих Банком на залишок основної суми боргу за Кредитом, щомісячно до 25 числа місяця, наступного за звітним, починаючи з листопада 2019 року.

У розділі 3 Договору зазначений порядок виконання його умов. Пунктом 3.9 розділу 3 Договору, передбачені підстави та випадки, коли позичальник зобов`язаний повернути кредит достроково за вимогою банку.

В підпункті 3.9.2 Договору визначено, що зобов`язання по достроковому поверненню суми кредиту та сплати всіх сум нарахованих процентів за користування кредитом, разом з будь-якими іншими нарахованими сумами, що підлягають до сплати за Договором виникає у позичальника з дати одержання ним вимоги від банку.

В частині другій підпункту 3.9.2 Договору визначено, що датою одержання позичальником вимоги банку є дата вручення йому поштового відправлення, яка зазначена в повідомленні про вручення поштового відправлення, або дата проставлена на такому листі особисто позичальником при отриманні ним такого листа, або з дня зазначення поштовою службою в повідомленні про вручення поштового відправлення відомостей про причини невручення такого відправлення позичальнику.

Відповідно до п.п. 3.9.3. та п.п. 3.9.3.2., строк повернення Кредиту є таким, що настав і Позичальник зобов`язаний погасити заборгованість за Кредитом у повному обсязі не пізніше наступного робочого дня після настання: прострочення виконання зобов`язань Позичальника за цим Договором щодо погашення заборгованості (у тому числі за Кредитом та/або процентами, та/або комісіями) на строк понад 58 (п`ятдесят вісім) календарних днів.

В свою чергу, згідно з п.п. 4.3.1. - 4.3.4 Договору, відповідач зобов`язався належним чином виконувати всі умови цього Договору та взяті на себе за цим Договором зобов`язання. У строки, обумовлені Договором зобов`язався повернути кредит, своєчасно сплачувати проценти за користування Кредитом, комісійні винагороди за банківські послуги та належним чином виконувати взяті на себе інші зобов`язання за цим Договором.

У випадку порушення умов цього Договору достроково повернути Кредит з одночасною сплатою процентів нарахованих на фактичний залишок заборгованості за Кредитом, комісійні винагороди, а також сплатити неустойку (штрафні санкції), як це передбачено в Договорі, а також відшкодувати Банку в повному обсязі збитки. Відповідати всіма власними коштами та майном по своїх зобов`язаннях, що випливають з цього Договору (а.с. 15-23).

Разом з тим, відповідачем було порушено умови Договору щодо своєчасного повернення кредиту, що підтверджується матеріалами справи.

Через невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за Договором про надання споживчого кредиту № 310/0187 від 07.10.2019 перед позивачем виникла заборгованість (а.с. 7-14, 24-25, 88-91).

Відповідач при цьому періодично сплачував кошти в рахунок погашення заборгованості: 31.10.2019 - 1833,42 грн.; 25.11.2019 - 796,67 грн.; 29.11.2019 - 2192,78 грн.; 09.12.2019 - 1000,00 грн.; 21.12.2019 - 1700,00 грн.; 31.01.2020 - 3020,00 грн.; 26.02.2020 - 800,00 грн.; 03.03.2020 - 795,00 грн.; 07.05.2020 - 347,00 грн.; 27.05.2020 - 3980,00 грн.; 10.06.2020 - 999,97 грн.; 12.06.2020 - 999,97 грн.; 20.06.2020 - 1000,00 грн.; 07.07.2020 - 2000,00 грн.; 21.07.2020 - 500,00 грн.; 07.08.2020 - 3500,00 грн.; 07.09.2020 - 2000,00 грн.; 14.09.2020 - 500,00 грн.; 08.10.2020 - 2000,00 грн.; 09.10.2020 - 1000,00 грн.; 21.10.2020 - 1000 грн.; 06.11.2020 - 2000 грн.; 12.11.2020 - 1500 грн., що разом за вказаний період складає 35464,81 грн. (а.с. 67-77, 102, 103, 105).

ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача та представником відповідача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

В силу вимог частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Суд, враховуючи, що фактично отримані відповідачем кошти в добровільному порядку АТ «Держаний ощадний банк України» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь - який час, що свідчить про порушення його прав.

Разом з тим, суд вважає, що позивач помилково не звертався до відповідача з попередньою вимогою щодо необхідності дострокового повернення всієї суми кредиту, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Частиною 1 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з пунктом 11 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», споживчий кредит - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Задоволення споживчих потреб людини здійснюється шляхом отримання нею споживчих благ, які мають на меті задоволення її потреб на забезпечення життя, здоров`я та життєдіяльності, зокрема, придбання товарів широкого вжитку і тривалого користування, транспортних засобів, на нагальні потреби: лікування, навчання, весілля, народження дитини, непередбачені обставини тощо.

Засобом задоволення тих чи інших споживчих потреб людини виступають споживчі блага. Це товари та послуги індивідуального або виробничого призначення, що використовуються для задоволення особистих економічних та побутових потреб окремих людей. Споживчі блага можуть бути як матеріальними потребами (товари), так і нематеріальними (послуги).

Відповідно до частини четвертої статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Відтак, за своїм змістом частина четверта статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» є нормою, що встановлює особливий порядок врегулювання вимог кредитодавця у разі неналежного виконання умов договору споживчого кредиту, що відрізняється від задоволення вимог кредитора за договором банківського кредиту, на який положення законодавства про захист прав споживачів не поширюються.

Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Законом України «Про споживче кредитування» порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини четвертої ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування», не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього, як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

Вищезазначене відповідає також правовій позиції Великої Палати Верховного Суду викладеній у постанові від 26 травня 2020 року по справі № 638/13683/15-ц.

Судом встановлено, що позивач в порушення вимог п. 3.9 Договору та частини четвертої ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» не направляв відповідачу досудової вимоги про усунення порушення, а отже у позивача відсутнє право на звернення до суду з вимогою про дострокове стягнення кредиту та інших платежів. Відповідач вимоги банку про повернення кредиту не отримував.

Таким чином, внаслідок порушення ОСОБА_1 зобов`язань за договором, позивач відповідно до ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» має право достроково вимагати від відповідача стягнення заборгованості за споживчим договором, за умови попереднього надіслання останнім відповідної письмової вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов`язаних із ним платежів.

Однак, позивач жодних вимог до відповідача не направляв.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов обґрунтованого висновку, що у даній справі вимоги банку є передчасними, банк не має права на повернення заборгованості без попереднього надіслання боржнику відповідної письмової вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту.

Окрім цього, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно ч. 5 ст. 49 ЦПК України, у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду.

Відповідно ч. 2 ст. 174 ЦПК України заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Згідно ч. 1 ст. 179 ЦПК України, у відповіді на відзив позивач викладає свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх визнання або відхилення.

Аналізуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що уточнення позовних вимог шляхом подання відповіді на відзив, що було фактично зроблено представником позивача діючим ЦПК України не передбачено, а тому суд не приймає такі уточнення, як належно подані в порядку передбаченому ЦПК України.

За таких обставин, заборгованість встановлена представником позивача в позовній заяві в редакції від 11.08.2020 не відповідає обставинам, встановленим з матеріалів справи і відповідно такі вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат банку, то відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями. Підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України). В даному випадку в заяві зазначено, що договір кредитування становить 60 місяців, тобто до 04 жовтня 2024 року.

Також, приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зауважує, що на відмінно від процентів за правомірне користування грошовими коштами, які передбачені для договорів позики у ст. 1048 ЦК України, проценти визначені у ст. 625 ЦК України нараховуються у разі неправомірного користування грошовими коштами, в тому числі у разі прострочення грошового зобов`язання із повернення всієї суми позики.

У даному випадку, якщо не брати до уваги факт звернення з цим позовом, до жовтня 2024 року відповідач правомірно використовує чужі (отримані) грошові кошти за кредитним договором, а лише з 05 жовтня 2024 року таке користування буде вважатися неправомірним, адже буде порушений строк виконання основного зобов`язання. До цього моменту позивач має право нараховувати лише відсотки за правомірне використання чужих грошових коштів, як це передбачено ст. 1048 ЦК України. З 05 жовтня 2024 року, у разі, якщо відповідач не поверне у строк встановлений договором всю суму позики, або позивач не скористається своїм правом на односторонню зміну строку виконання основного зобов`язання, як це передбачено ч. 2 ст. 1050 ЦК України, відносини між сторонами трансформуються із договірних в охоронні, а отже лише з цього моменту у позивача виникне право нараховувати три проценти річних та інфляційні втрати, які передбачені у ст. 625 ЦК України, як за неправомірне користування чужими грошовими коштами.

Також, позивач зможе нараховувати 3% річних у разі використання ним права, передбаченого у ч. 2 ст. 1050 ЦК України, на дострокове стягнення всієї суми заборгованості, яким він, з огляду на умови договору скористався шляхом пред`явлення даного позову, в якому він просить суд стягнути не поточну заборгованість відповідача, а саме всю заборгованість за кредитним договором. Одночасно з правом нараховувати відсотки, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, позивач втрачає право нараховувати договірні відсотки, які передбачені ст. 1048 ЦК України.

Таке правозастосування положень ст. 625 ЦК України у системному зв`язку з положеннями ст.ст. 1048, 1050 ЦК України, відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, які наведені у пунктах 90-91 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, пункті 80 постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11.

Тому, суд приходить до висновку, що вимоги банку про стягнення 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту), 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом, втрат від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту), втрат від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом є безпідставними.

При цьому, відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частинами 2, 3 статті 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності з частинами 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За правилами, встановленими статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За змістом частини 2 статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частинами 1, 5 статті 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

В свою чергу, практика Європейського суду з прав людини як джерела права, а ЄСПЛ притримується у своїх рішеннях позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту, тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the UnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, рішення ЄСПЛ в справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, рішення ЄСПЛ у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010).

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, вислухавши доводи представника позивача та представника відповідача, заслухавши відповіді на питання, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до обґрунтованого висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1, 16 ЗУ «Про споживче кредитування», ст.ст. 15, 16, 509, 525, 526, 527, 530, 612, 625, 1048, 1050 ЦК України, ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 206, 258, 259, 264, 265, п. 15, п.п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову Акціонерного товариства «ДЕРЖАВНИЙ ОЩАДНИЙ БАНК УКРАЇНИ» в особі філії: Дніпропетровське обласне управління Акціонерного товариства «ДЕРЖАВНИЙ ОЩАДНИЙ БАНК УКРАЇНИ до ОСОБА_1 про дострокове стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 07.12.2020.

Головуючий суддя: К.С. Маштак