Номер провадження 2/754/2005/20
РІШЕННЯ

Іменем України

01 грудня 2020 року Деснянський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді: Панченко О.М.

при секретарі: Загуменній К.В.

за участю представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Жуковської Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації, Комунального підприємства «Керуюча компанія «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» про встановлення факту спільного проживання та визнання права на проживання та користування житловим приміщенням , -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів КП «Керуюча компанія «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» (відповідач 1), Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації (відповідач 2) про визнання права на проживання та користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтовано наступним.

Позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 22.04.2017 року, але ще до реєстрації шлюбу вони проживали однією сім`єю як чоловік та жінка з 2010 року. Вони проживали у кімнаті 14,8 кв..м. в комунальній квартирі АДРЕСА_1 , мали спільний бюджет, спільні права та обов`язки, дбали один про одного, як подружжя. Право на зайняття вказаної кімнати було отримано його дружиною 01.07.2003 року, про що свідчить ордер №00634, виданий Деснянською РДА в м. Києві на підставі розпорядження Деснянської РДА від 19.02.2003 року №133. Житлова кімната надавалася родині з двох осіб, - його дружину і її колишнього чоловіка, який після розлучення з нею у 2010 році знявся з реєстраційного обліку. ІНФОРМАЦІЯ_1 його дружина раптово померла, нажаль до моменту смерті його дружини він не встиг отримати реєстрацію у кімнаті комунальної квартири де вони проживали разом, оскільки не міг передбачити таку її передчасну і трагічну для нього смерть. До останнього часу жодних претензій представники відповідачів до нього не мали, він проживає, сплачує квартирну плату та комунальні послуги за кімнату. Оскільки він бажає користуватися і в подальшому вказаною вище кімнатою, він вимушений був звернутися до суду з даним позовом, в якому просив суд визнати за ним право на проживання та користування житловим приміщенням - однією кімнатою площею 14,8 кв.м. комунальної квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 29.08.2019 року відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено здійснювати у порядку загального позовного провадження . Призначено підготовче судове засідання. Відзив на позовну заяву, в порядку ст. 178 ЦПК України відповідачем 2 було до суду 19.09.2019 року.

19.12.2019 року представником позивача до суду подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій він просить про встановлення факту спільного проживання позивача з ОСОБА_3 однією сім`єю з липня 2014 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнання за позивачем права на проживання та користування житловим приміщенням - кімнатою площею 14,8 кв.м. комунальної квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04.02.2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі, вважають їх законними і обґрунтованими, такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі з підстав наведених в позовній заяві.

Представник відповідача - Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, що викладені у письмовому відзиві на позов.

Представник відповідача - Комунального підприємства «Керуюча компанія «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» в судове засіданні не з`явився, просив проводити розгляд справи без його участі.

Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Заслухавши Вступне слово позивача, представника позивача, представника відповідача 2, допитавши свідків, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогамист.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимогст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, на підставі ордеру № 00634 серія Б від 01.07.2003 р., виданого Деснянською районною в м. Києві державною адміністрацією, право на зайняття кімнати жилою площею 14,8 кв. м у комунальній квартирі АДРЕСА_1 було надано ОСОБА_3 на сім`ю у складі 2 осіб: вона ( ОСОБА_3 ) та її чоловік, ОСОБА_4 .

На підставі вищезазначеного ордеру на жиле приміщення, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 12.08.2003 р. були зареєстровані у спірному житловому приміщенні. 01.07.2014 року ОСОБА_4 був знятий з реєстрації за місцем проживання. (а.с. 28).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, у зв`язку з чим 30.01.2019 була знята з реєстрації за місцем проживання на підставі відповідної інформації Відділу реєстрації смерті в місті Києві (актовий запис № 8126 від 16.05.2017). (а.с. 28).

На даний час у кімнаті жилою площею 14,8 кв. м комунальної квартири АДРЕСА_1 ніхто не зареєстрований.

Позивач ОСОБА_2 у спірній кімнаті не зареєстрований і зареєстрований у ній не був.

Кімната жилою площею 14,8 кв. м у комунальній квартирі АДРЕСА_1 не приватизована, отже належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Так, користування житловими приміщеннями, що належать до державного житлового фонду, врегульований відповідними нормами діючого законодавства України.

Відповідно до статті 58 Житлового кодексу Української РСР, єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення є ордер, виданий на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради народних депутатів.

Згідно з частиною 1 статті 61 Житлового кодексу Української РСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Відповідно до положень частини 1 статті 64 Житлового кодексу Української РСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (частина 2 статті 64 Житлового кодексу Української РСР).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 пояснив, що до спірної кімнати він вселився за згодою ОСОБА_3 , як член сім`ї наймача, і став в ній постійно проживати з 2010 року.

Проте, як вбачається з копії свідоцтва про шлюб, доданої Позивачем до позовної заяви, у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 у 2010 році ОСОБА_2 не перебував, оскільки шлюб між ним та ОСОБА_3 укладений лише 22.04.2017 року, а отже Позивач не міг заселитись до спірної квартири, як член сім`ї наймача.

За своїм правовим змістом стаття 65 Житлового кодексу Української РСР регулює питання щодо набуття права користування жилим приміщенням, визначаючи, що відповідне право особа набуває лише при дотриманні встановленого порядку вселення в житло. Зокрема, положеннями зазначеної статті встановлено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Згідно із п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року зі змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України №2 від 10.03.1989 року, № 13 від 25.12.1992 року, № 15 від 25.05.1998 року, „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", вирішуючи спори про право користування житловою площею осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному житловому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ними, певний порядок користування житловим приміщенням.

Разом з тим, Позивачем до суду не надано доказів на підтвердження того, що за життя ОСОБА_3 вчиняла будь-які дії, спрямовані на його вселення до спірної кімнати. Зокрема, не підтверджено, що ОСОБА_3 зверталася з відповідними заявами до житлово-експлуатаційної організації, на утриманні та обслуговуванні якої перебував будинок АДРЕСА_2 .

Як зазначено вище, у спірному житловому приміщенні з 12.08.2003року по 01.07.2014 рік був зареєстрований ОСОБА_4 . Однак, Позивачем не підтверджено, що на виконання вимог статті 65 Житлового кодексу Української РСР, його заселення до спірного житлового приміщення відбулось зі згоди ОСОБА_4 .

У судовому засіданні 07.10.2020 Позивач ОСОБА_2 підтвердив, що ані він особисто, ані ОСОБА_3 за життя не звертались до житлово-експлуатаційної організації, на обслуговування якої знаходився будинок, з заявами про здійснення нарахувань на дві особи, у зв`язку з фактичним проживанням, без реєстрації, Позивача у спірній квартирі.

Отже, нарахування за спожиті житлово-комунальні послуги по спірній квартирі проводились на одну особу - ОСОБА_5 , що підтверджується наявними у матеріалах цивільної справи листом та відповідною довідкою Комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 25.09.2019 року та від 20.09.2019 року відповідно. Таким чином Позивач, проживаючи у спірній кімнаті, споживав житлово-комунальні послуги, які використовував для задоволення власних потреб, не сплачуючи за них, тобто не виконував обов`язки квартиронаймача, у зв`язку з чим не міг набути прав квартиронаймача.

Крім того, в судовому засіданні позивач ОСОБА_2 вказував, що у спірному житловому приміщенні постійно проживає з 2010 року.

З огляду на такі доводи Позивача слід зазначити, що відповідно до вимог статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Також, пунктом 4 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 207 встановлено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом 30 календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Отже, заселившись на постійне проживання до спірного житлового приміщення у 2010 році зі згоди наймача ОСОБА_3 , як про це зазначено у позовній заяві, Позивач повинен був дотриматись вимог вищенаведених правових норм і зареєструвати своє місце проживання. Сам по собі, факт перебування Позивача у шлюбі з ОСОБА_3 не є доказом проживання Позивача у спірному житловому приміщенні у розумінні Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Крім того, в подальшому представник позивача в судовому засіданні вказував на те, що за життя дружина позивача мала намір зареєструвати його у спірній кімнаті, але не встигла цього зробити через хворобу та раптову смерть. Проте, жодних документальних доказів наведених обставин Позивачем до суду не надано і судом таких не здобуто.

Сукупний аналіз вищезазначених норм діючого законодавства України та фактичні обставини справи свідчать про відсутність правових підстав для визнання за Позивачем права проживання та користування спірним житловим приміщенням, у зв`язку з чим його позовні вимоги у цій частині не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про встановлення факту спільного проживання позивача з ОСОБА_3 , то судом встановлено наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику про справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , допитані за клопотанням сторони Позивача у судовому засіданні підтвердили факт спільного проживання Позивача з ОСОБА_3 у спірній кімнаті.

Разом з тим, свідчення свідків, щодо періоду проживання Позивача у спірній кімнаті різняться між собою.

Так, свідок ОСОБА_8 пояснила, що Позивач заселився до спірної квартири у червні 2015 року, а свідок ОСОБА_2 , який є рідним братом Позивача, зазначив, що Позивач почав мешкати разом з ОСОБА_5 у спірній квартирі восени 2015 року.

Таким чином, суд вважає доведеною ту обставину, що заселення Позивача до спірної кімнати відбулось у порядку та на підставах статті 98 Житлового кодексу Української РСР, за змістом якої наймач жилого приміщення та члени його сім`ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім`ї наймача.

Про вищенаведене свідчить відсутність з боку ОСОБА_5 протягом майже трьох років відповідних дій, спрямованих на реєстрацію місця проживання Позивача у спірній кімнаті, безоплатне проживання та користування спірною кімнатою ОСОБА_2 , а також відсутність понесених Позивачем витрат на утримання спірної кімнати.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення.

Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі «Бочан проти України» від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі.

Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач не надав належних, достовірних, допустимих, достатніх доказів на підтвердження вимог, викладених в позовній заяві. Достовірність доказів - це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять в предмет доказування, а достатність - це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу по суті, а тому позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 17-19, 76-82, 141, 258, 259, 265, 266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації, Комунального підприємства «Керуюча компанія «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» про встановлення факту спільного проживання та визнання права на проживання та користування житловим приміщенням , - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення суду виготовлено 07.12.2020 року.

Суддя: