Справа № 361/4886/19 Головуючий 1 інстанція- Селезньова Т.В.
П О С Т А Н О В А

іменем України

10 грудня 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 серпня 2020 року у справі за позовомОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Приватного нотаріуса Київського міського округу Швеця Руслана Олеговича про визнання недійсним договору іпотеки та договорів купівлі-проджу нерухомого майна визнання незаконими і скасування рішень державних реєстраторів,-

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що вона є власником садового будинку АДРЕСА_1 .

Вказувала, що для забезпечення виконання зобов`язань за договором позики вона 13 червня 2017 року уклала з відповідачкою ОСОБА_1 договір іпотеки, за яким передала в іпотеку ОСОБА_1 належні їй садовий будинок НОМЕР_1 та земельну ділянку площею 0,2041 га,розташовані по АДРЕСА_3 . Вважає, що договір іпотеки укладений з порушенням вимог закону, оскільки предметом іпотеки за договором є земельна ділянка для садівництва, тобто ділянка сільськогосподарського призначення, а згідно вимог ч.4 ст.133 ЗК України іпотекодержателем земельних ділянок сільськогосподарського призначення може бути виключно банк. Відповідно передача нею в іпотеку відповідачці ОСОБА_1 ділянки для садівництва порушує вимоги закону. Оскільки земельна ділянка і розташований на ній будинок є невід?ємним одне від одного нерухомим майном, і оскільки будинок не може бути переданий в іпотеку окремо від земельної ділянки, то слід визнати недійсним договір іпотеки вцілому.

Посилалася, що вона виконала свої зобов`язання за договором позики і повернула борг за позикою у розмірі 18923940 грн., що підтверджується нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_1 від 30 липня 2018 року. В цей же день договір позики між ними було розірвано. Незважаючи на це, 25 квітня 2018 року відповідачка ОСОБА_1 на підставі

- 2 -

договору іпотеки як іпотекодержатель в порядку ст.38 Закону України «Про іпотеку» уклала із відповідчем ОСОБА_3 нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу садового будинку НОМЕР_1 і земельної ділянки площею 0,2041 га. В подальшому ОСОБА_3 провів відчуження садового будинку і ділянки відповідачу ОСОБА_4 . Зазначає, що з огляду на недійсність договору іпотеки, недійсними є усі послідуючі правочини щодо відчуження належних їй садового будинку і земельної діялянки як похідні, а також незаконними є дії державних реєстраторів щодо реєстрації права власності відповдіачів на нерухоме майно.

У зв`язку з наведеним, посилаючись на порушення своїх прав та вимог закону, просила визнати недійсним договір іпотеки, укладений 13 червня 2017 року між нею та ОСОБА_1 , за яким предметом іпотеки є садовий будинок НОМЕР_1 та земельна ділянка площею 0,2041 га, кадастровий номер :02:014:0137, розташовані по АДРЕСА_3 ; визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Швеця Р.О. від 25 квітня 2018 року про державну реєстрацію переходу права власності на вказаний садовий будинок та земельну ділянку від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 ; визнати недійсним договору купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки, укладений 02 листопада 2018 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 ; визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Швеця Р.О. від 02 листопада 2018 року про державну реєстрацію переходу права власності на вказаний садовий будинок та земельну ділянку від ОСОБА_3 до ОСОБА_4 .

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 серпня 2020 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір іпотеки, укладений 13 червня 2017 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Швецем Р.О., предмет іпотеки: садовий будинок НОМЕР_1 і земельна ділянка кадастровий номер :02:014:0137 площею 0,2041 га, цільове призначення для ведення садівництва, розташовані по АДРЕСА_3 . В решті позову відмовлено, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням, відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні вимог про визнання недійсним договору іпотеки, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права.

Скарга мотивована неврахуванням судом того факту, що ч.4 ст.133 ЗК України не розповсюджує свою дію на такий вид забезпечення виконання зобов`язань нерухомим майном як іпотека, оскільки у ч.4 ст.133 ЗК України йдеться про заставу, а згідно ст.575 ЦК України іпотека є окремим видом застави положення щодо якої регулюються окремим Законом України «Про іпотеку», який не містить обмежень щодо передачі земельних діляноксільськогосподарського призначення в іпотеку фізичним особам. Вказує, що положення ст.575 ЦК України та ст.15 Закону України «Про іпотеку» про те, що іпотека ділянок здійснюється відповідно до цього закону, є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають. Вважає, що іпотека та застава є різними за змістом та регулюються різними законами. Судом не враховано постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 361/7543/17 від 19 травня 2020 року, де суд не навів підстав щодо неможливості передачі в іпотеку земельної ділянки для індивідуального садівництва. Суд не врахував, що предметом іпотеки є також садовий будинок, щодо якого обмеження по іпотеці відсутні. Суд необгрунтовано послався на ч.1 ст.15 Закону України «Про іпотеку», оскільки встановлені даною нормою заборони стосуються відчуження земельних ділянок і не стосуються іпотеки, яка не тотожна відчуженню майна.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до

- 3 -

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 сторонами не оскаржується і не є предметом апеляційного перегляду.

Позивачка ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно задоволив її вимоги про визнання недійсним договору іпотеки з огляду на його невідповідність вимогам закону, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та приватний нотаріус Швець Р.О., які отримали копії ухвали про відкриття апеляційного провадження та копії апеляційної скарги з додатками, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, відзив на апеляційну скаргу до суду не подали.

В суді апеляційної інстанції представник відповідачки ОСОБА_1 адвокат Грекова Л.В.апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримала, просила задоволити та скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області як незаконне.

Представник позивачки ОСОБА_2 адвокат Абросімова О.В.в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Єлисеєв Є.В. в суді апеляційної інстанції апеляційну скаргу ОСОБА_1 підтримав, просив задоволити.

Решта учасників належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується повідомленнями про направлення на їх електронну адресу судових повісток, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договорів дарування від 30 червня 2015 року позивачка ОСОБА_2 набула право власності на садовий будинок НОМЕР_1 і земельну ділянку площею 0,2041 га з кадастровим номером :02:014:0137 з цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташовані по АДРЕСА_3 .

13 червня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, згідно якого позивачка отримала на умовах позики 724500 доларів США, які зобов`язалася повернути до 16 вересня 2017 року.

- 4 -

13 червня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на забезпечення виконання зобов`язань за договором позики укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_2 передала в іпотеку ОСОБА_1 належні їй садовий будинок НОМЕР_1 та земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,2041 га,розташовані по АДРЕСА_3 .

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що оспорюваний договір іпотеки укладений з порушенням вимог закону, а саме з порушенням прямої, законодавчо встановленої заборони (ч.4 ст.133 ЗК України, ст.15 Закону України «Про іпотеку»), згідно якої спірна земельна ділянка не могла бути передана в іпотеку фізичній особі як окремо так і разом з розташованою на ній будівлею.

При цьому суд виходив з того, що згідно приписів ЗК України земельна ділянка з цільовим призначенням для садівництва, яка є предметом іпотеки за договором, відноситься до земельних ділянок сільськогосподарського призначення, а відтак на неї поширюється встановлене у ч.4 ст.133 ЗК України обмеження, відповідно до якого заставодержателем земельних ділянок сільськогосподарського призначення можуть бути лише банки.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

За положеннями ч. 1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною в момент його вчинення вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу.

Застава є одним із видів забезпечення виконання зобов`язнь (ч.1 ст.546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, а правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом (ч.ч.1,3 ст.575 ЦК України).

Відповідно до ст.1 Закону «Про іпотеку» іпотека є вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Особливості іпотеки земельних ділянок встановлені ст.15 вказаного Закону, згідно якої іпотека земельних ділянок здійснюється відповідно до цього Закону. Заборони та обмеження щодо відчуження і цільового використання земельних ділянок, встановлені Земельним кодексом України, є чинними при їх іпотеці.

Згідно ч.4 ст.133 ЗК України заставодержателем земельних ділянок сільськогосподарського призначення та прав на них можуть бути лише банки.

Відповідно до положень ч.2 ст.22 ЗК України до земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель інших категорій, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Згідно п.«а» ч.3 ст.22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби,

- 5 -

ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва (ст.35 ЗК України).

За таких обставин з огляду на те, що оспорюваний договір іпотеки укладено між фізичними особами, а предметом іпотеки є земельна ділянка сільськогосподарського призначення, на яку поширюється обмеження, встановлені ч.4 ст.133 ЗК України про те, щозаставодержателем земельних ділянок сільськогосподарського призначення можуть бути лише банки, суд першої інстанції вірно задоволив вимоги і визнав договір іпотеки недійсним.

Відповідний правовий висновок Верховного Суду України міститься у постанові від 14 червня 2017 року у справі № 6-2973цс16, де предметом спору було визнання недійсним договору іпотеки об`єкта нерухомого майна, який включав житловий будинок та земельну ділянку сільськогосподарського призначення. Скасовуючи судові рішення, якими відмовлено у задоволенні позовних вимог, та передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд України зазначив, що за оспорюваним договором іпотеки, укладеним між фізичними особами, в іпотеку передано належний позивачці на праві власності житловий будинок разом із земельною ділянкою сільськогосподарського призначення, наданою для ведення фермерського господарства. Відмовляючи у позові, суди не з`ясували, чи фізична особа могла бути іпотекодержателем цієї земельної ділянки з урахуванням положеньч.4 ст.133 ЗК України.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом того факту, що ч.4 ст.133 ЗК України не розповсюджує свою дію на такий вид забезпечення виконання зобов`язань нерухомим майном як іпотека, оскільки у ч.4 ст.133 ЗК України йдеться про заставу, а згідно ст.575 ЦК України іпотека є окремим видом застави положення щодо якої регулюються окремим Законом України «Про іпотеку», який не містить обмежень щодо передачі земельних ділянокземельних ділянок сільськогосподарського призначення в іпотеку фізичним особам колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

По-перше, посилання скаржниці на те, що застава і іпотека є різними видами забезпечення виконання зобов`язань не грунтуються на законі.

Відповідно до положень ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Отже, вказана норма не проводить різницю між заставою і іпотекою, як різними видами забезпечення зобов`язань.

Згідно ст.1 Закону України «Про заставу» та ст.572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Як вище вказувалося відповідно до положень ст.575 ЦК Україниіпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ст.1 Закону «Про іпотеку» іпотека є вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Аналіз змісту наведених норм дає підстави для висновку, іпотека за своїм змістом є

- 6 -

видом застави, а поняття застави як виду забезпечення виконання зобов'язань є ширшим від іпотеки і включає в себе зміст іпотеки, про що вірно вказав у рішенні суд першої інстанії.

По-друге, ч.1 ст.15 Закону України «Про іпотеку» чітко вказує на те, що заборони та обмеження щодо відчуження і цільового використання земельних ділянок, встановлені Земельним кодексом України, є чинними при їх іпотеці, що у свою чергу свідчить про те, що обмеження, встановлене у ч.4 ст.133 ЗК України щодо того, що заставодержателем земельних ділянок сільськогосподарського призначення можуть бути лише банки, - поширюється на іпотеку будь-якої земельної ділянки сільськогосподарського призначення, в тому числі на земельну ділянку з цільовим призначенням для садівництва, тобто на спірну земельну ділянку.

Це ж стосується посилань у апеляційній скарзі на те, що положення ст.575 ЦК України та ст.15 Закону України «Про іпотеку» щодо здійснення іпотеки ділянок відповідно до цього закону є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають, які відхиляються з викладених вище підстав як необгрунтовані.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд необгрунтовано послався на ч.1 ст.15 Закону України «Про іпотеку», оскільки встановлені даною нормою заборони стосуються відчуження земельних ділянок і не стосуються іпотеки, яка не тотожна відчуженню майна, безпідставні. Такі доводи свідчать про хибне тлумачення скаржницею ч.1 ст.15 вказаного Закону. Зміст даної норми полягає не у встановленні заборон щодо відчуження земельних ділянок, як помилково вважає скаржниця, а у поширенні заборон і обмежень, встановлених ЗК України при відчуженні і цільовому використанні ділянок, на правовідносини іпотеки, що є чітким і зрозумілим.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не враховано постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 361/7543/17 від 19 травня 2020 року, де суд не навів підстав щодо неможливості передачі в іпотеку земельної ділянки для індивідуального садівництва фізичній особі, колегія суддів відхиляє, оскільки наведене скаржницею рішення Верховного Суду та судове рішення в даній справі, яке оскаржуються, ухвалені у справах з різними (іншими) фактичними обставинами.

Зокрема у справі № 361/7543/17 предметом спору між сторонами було стягнення боргу за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки. У справі № 361/7543/17 вимог про визнання недійсним договору іпотеки не заявлялося, докази з цього приводу сторони не подавали і відповідно питання недійсності договору іпотеки не було предметом дослідження і правової оцінки судом.

Разом з тим ст.204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину і згідно якої вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення, або в силу прямої вказівки закону (нікчемний правочин). З огляду на те, що договір іпотеки земельної ділянки не є нікчемним, а вимогпро визнання недійсним договору іпотеки у справі № 361/7543/17 сторонами не заявлялося, у суду не було підстав не брати його до уваги, як і не було жодних підстав всупереч ст.13 ЦПК України виходити за межі позовних вимог і давати оцінку правомірності цього договору, який є оспорюваним.

Доводи скарги про те, що окрім земельної ділянки предметом іпотеки є також садовий будинок, щодо якого заборона передачі в іпотеку відсутня, не спростовують висновків суду про наявність підстав для визнання недійсним договору іпотеки вцілому, а не тільки в частині ділянки.

Згідно ст.6 Закону України «Про іпотеку» якщо будівля (споруда), що передається в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності,

- 7 -

така будівля (споруда) підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована. Якщо в іпотеку передається земельна ділянка, на якій розташовані будівлі (споруди), які належать іпотекодавцю на праві власності, така земельна ділянка підлягає передачі в іпотеку разом з будівлями (спорудами), на якій вони розташовані.

Таке узгоджується з приписами ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України щодо принципу нерозривного слідування земельної ділянки за будинком, зведеним на ній, при переході права власності від одної особи до іншої.

Відповідно до положень ч.2 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» разом із житловим будинком стягнення звертається також на прилеглу земельну ділянку, що належить боржнику.

Суд першої інстанції вірно вказав, що визнання недійсним договору іпотеки лише в частині передачі в іпотеку земельної ділянки, не призведе до захисту прав іпотекодавця, оскільки звернення стягнення на садовий будинок потягне і перехід права на земельну ділянку, що суперечить наведеним вище вимогам закону.

В судовому засіданні представником скаржника адвокатом Грековою Л.В., додатково аргументовано, що визнання судом недійсним оспорюваного договору іпотеки не є ефективним способом захисту, оскільки не призведе до повернення садового будинку і земельної ділянки у власність позивачки. Колегія суддів відхиляє такі доводи, оскільки визнання недійсним договору іпотеки пов`язане із встановленням юридичного факту неправомірності первинного відчуження предмета іпотеки відповідачкою ОСОБА_1 , що пов`зане із захистом прав та охоронюваних законом інтересів позивачки щодо незаконного вибуття із її володіння спірного нерухомого майна.

Окрім того, адвокатом Грековою Л.В. додатково аргументовано, що позивачка раніше неодноразово передавала в іпотеку дане нерухоме майно, що свідчить про усвідомлення нею своїх дій. Дані доводи не мають відношення до даного спору, оскільки як вище вказувалося цивільним законодавством встановлена презумпція правомірності правочину, який є правомірним, до моменту його оспорення заінтересованою стороною і визнання недійсним за рішенням суду, чого в даній справі не встановлено.

Водночас доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Швеця Р.О. як державного реєстратора ухвалене без додержання норм процесуального права з наступних міркувань.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.ч.1 та 3 ст.13 ЦПК України).

Відповідачем у справі може бути фізична або юридична особа, а також держава (ч.2 ст.48 ЦПК України) до якої звернуті матеріально-правові вимоги позивача і яка, за твердженням позивача, є або порушником його прав, або необґрунтовано, на думку позивача, оспорює його права, і на якого внаслідок цього може бути покладено обов`язки судовим рішенням.

Аналогічні роз`яснення містить п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно якогооскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

- 8 -

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (п.41); від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (п.49); від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (п.50); від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (п.п.37,54); від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (п.31.4); від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (п.38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (п.31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (п.63); від 11 вересня 2019 року у справі № 203/3682/17; від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц (п.71)).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для закриття провадження у справі, а є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог до цього відповідача, який не є належним (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (п.40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (п.50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (п.37,44), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (п.31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (п.39); від 1 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (п.75); від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц (п.74)).

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати У Верховного Суду від 01 квітня 2020 року в справі № 520/13067/17) «зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи підтверджують, що спір у позивачки є саме з ТзОВ «Кей-Колект» з приводу порушення ним права власності позивачки на квартиру внаслідок дій ТзОВ «Кей-Колект» щодо реєстрації за ним такого права. Фізична особа, яка досягла повноліття, у цивільному процесі може бути стороною саме як така особа, а не як нотаріус, державний реєстратор тощо. Отже позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивачка визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 зроблено висновок, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано».

Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (п.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права,

- 9 -

викладені в постановах Верховного Суду.

У справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судом першої інстанції, та обставини справи підтверджують, що спір у ОСОБА_2 є з відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Приватний нотаріус Швець Р.О. є неналежним відповідачем. Тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Швеця Р.О. необхідно відмовити саме із зазначеної підстави, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні в мотивувальній частині.

При цьому, колегія суддів враховує, що апеляційна скарга не містить доводів щодо незаконності рішення в частині невірного визначення відповідача, проте, перевіряючи законність судового рішення за апеляційною скаргою, колегія суддів керується наступним.

Відповідно до приписів ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального або матеріального права.

Отже, дана норма покладає на суд прямий обов`язок вирішити справу у відповідності із приписами норм процесуального та матеріального права незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У відповідності до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржене рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Швеця Р.О. змінити, виклавши її мотивувальну частину у редакції цієї постанови; в іншій частині оскаржене рішення слід залишити без змін.

Оскільки апеляційний суд змінює частково судове рішення, але виключно у частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Даючи оцінку доводам скаржника, викладеним у апеляційній скарзі, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення

- 10 -

та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 серпня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Приватного нотаріуса Київського міського округу Швеця Руслана Олеговича змінити, виклавши мотивувальну частину рішення у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: