ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року

м. Харків

справа № 643/21955/19

провадження № 22-ц/818/3465/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Супрун Я.С.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бакумова Алла Валентинівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 2 березня 2020 року, ухвалене у складі судді Єрмак Н.В.,

УСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, у якому просила визнати протиправними дії Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Бакумової Алли Валентинівни (надалі ПН Бакумова А.В.) та Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (надалі Банк) щодо проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 (надалі Квартира) за Банком; визнати протиправним та скасувати рішення ПН ОСОБА_2 , згідно з яким 24.10.2016 внесений до державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 17134437 про державну реєстрацію права власності на Квартиру за Банком на підставі договору іпотеки.

Позов мотивований тим, що 06.06.2008 між нею та Банком укладений кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредитні кошти у розмірі 30000 доларів США зі сплатою відсотків (18,0 % на рік) строком до 05.06.2018. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем та Банком укладений договір іпотеки від 06.06.2008, за умовами якого позивач передала Банку в іпотеку Квартиру. У жовтні 2017 року Банк звернувся до неї з позовом про виселення, під час розгляду якого ОСОБА_1 дізналася, що Банк в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність належну позивачу Квартиру. ПН ОСОБА_2 зареєструвала право власності на Квартиру за Банком без даних про повідомлення боржника про вимоги Банку, в період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 та без оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, чим порушила вимоги законодавства.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 2 березня 2020 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Судове рішення мотивоване тим, що Банк задовольнив свої вимоги до ОСОБА_1 шляхом визнання за собою права власності на Квартиру в позасудовому порядку. Такий порядок є добровільним способом врегулювання, а не примусовим. Закон України від 03.06.2014 № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» застосовується виключно до випадків примусового порядку задоволення вимог кредитора.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповноту встановлення судом обставин справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на час укладення з Банком договору іпотеки 06.06.2008 стаття 35 Закону України «Про іпотеку» зобов`язувала іпотекодержателя направляти іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушень кредитного договору. Банком на адресу апелянта така вимога не направлялася. Розмір заборгованості за кредитним договором, на погашення заборгованості за яким було звернуте стягнення на предмет іпотеки, був спірним, оскільки Банк звертався до неї з позовом про стягнення заборгованості, від якого потім відмовився. На момент прийняття ПН ОСОБА_2 рішення про реєстрацію за Банком права власності на Квартиру оцінка предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності не проводилася. У відповіді на звернення ОСОБА_1 ПН ОСОБА_2 зазначила, що керувалася постановою Кабінету Міністрів України, яка з 01.01.2016 вже була нечинною.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Але ОСОБА_3 , діючи в інтересах Банку, подав до суду письмові пояснення, у яких не погодився із доводами апеляційної скарги. Послався на те, що підписавши з Банком договір іпотеки від 06.06.2008 ОСОБА_1 погодилася на іпотечне застереження, викладене в ньому. Перед зверненням до приватного нотаріуса Банк направляв ОСОБА_1 повідомлення про необхідність погасити заборгованість за кредитним договором і наступне звернення стягнення на предмет іпотеки. Боржник зазначене повідомлення отримала. Визнання права власності на предмет іпотеки не є примусовим зверненням стягнення на предмет іпотеки, тому до нього не може бути застосований Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Колегія суддів, заслухавши головуючого суддю, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги в межах, що були предметом дослідження суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Відповідно до п.п. 2-4 ч.1, ч.2 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню..

Як установлено судовим розглядом і вбачається із матеріалів справи, 6 червня 2006 року між ОСОБА_1 та Банком укладений кредитний договір (надалі Договір кредиту), за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 30 000 доларів США для покупки крамниці з відповідною подальшою сплатою процентів за користування кредитом та строком повернення до 5 червня 2018 року (а.с. 20-21).

На забезпечення виконання зобов`язань за Договором кредиту 6 червня 2008 року між Банком і ОСОБА_1 укладений договір іпотеки (надалі Договір іпотеки), за умовами якого остання передали Банку в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 16-17). Двадцять восьмого березня 2013 року між тими ж сторонами був укладений договір про внесення змін до Договору іпотеки (а.с. 18-19).

У зв`язку із невиконанням ОСОБА_1 обов`язків по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за їх користування 24 жовтня 2016 року Банк звернувся до ПН ОСОБА_2 із заявою про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки. На підтвердження своїх вимог ПН ОСОБА_2 були надані: Договір іпотеки, копія письмового повідомлення ОСОБА_1 від 8 вересня 2016 року, повідомлення про вручення письмової вимоги від 8 серпня 2016 року (а.с. 121-138).

Двадцять сьомого жовтня 2016 року ПН ОСОБА_2 прийняла рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки у вигляді квартири АДРЕСА_1 за Банком (а.с. 139).

Відповідно до статті 1 Закону України № 898-IV від 05.06.2003 «Про іпотеку», що діяв на час укладення Договору іпотеки, іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом ( частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку» в тій же редакції).

За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Згідно з частинами першою-третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати:

- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Відповідно до частин першої-третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку» в тій же редакції іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Отже, на час укладення між ОСОБА_1 та Банком Договору іпотеки сторони в договорі чи відповідному застереженні могли передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. Зазначений порядок зберігся і на час звернення Банку до ПН ОСОБА_2 .

Після внесення Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» змін до статті 36 Закону України «Про іпотеку» її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим, відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 р. № 553), який набрав чинності на момент прийняття оскаржуваного рішення нотаріусом, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Згідно з пунктом 21 Договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених пунктами 15.7.1, 15.7.2, 15.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що містяться в цьому договорі.

Із наведеного слідує, що згідно з умовами Договору іпотеки та відповідно до вказаних вище норм матеріального права підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю та боржнику (позичальнику) письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором.

Заперечуючи проти задоволення вимог позову, представник Банку вказував, що Банк надав нотаріусу всі документи, які необхідні для реєстрації предмета іпотеки (а.с. 93-95).

Разом з тим, направлене Банком повідомлення на адресу ОСОБА_1 не відповідає вимогам частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку», оскільки не містить вимог про усунення порушень та змісту порушених зобов`язань.

Так, в указаному повідомленні від 08.09.2016 ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомив ОСОБА_1 , що вона є боржником за Договором іпотеки квартири, посвідченим нотаріусом 6 червня 2008 року, банк має намір здійснити перехід права власності до іпотекодержателя на предмет іпотеки. Також повідомлено іпотекодавця, що протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення Банком буде зареєстроване право власності на предмет іпотеки (а.с. 138).

У матеріалах справи відсутні будь-які інші повідомлення або листи, які надіслані на адресу боржника (іпотекодавця) та містять інформацію про розмір боргу та обраний банком спосіб реалізації свого права, який зазначений в іпотечному застереженні.

Тому колегія суддів уважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 стосовно не направлення їй передбаченої статтею 35 Закону України «Про іпотеку» письмової вимоги про усунення порушень Договору кредиту є обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи.

Такі висновки відповідають також правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 15 січня 2020 року у справі № 199/4062/17 (провадження № 61-26920св18).

За відсутності всіх передбачених Законом України «Про іпотеку» документів у ПН ОСОБА_2 не було підстав ухвалювати рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за Договором іпотеки за Банком.

Тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки колегія суддів уже визнала апеляційну скаргу позивача обґрунтованою та навела достатні мотиви для цього, іншим доводам апеляційної скарги оцінка Харківським апеляційним судом не надається.

Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

ОСОБА_1 при подачі позовної заяви сплатила 1536 грн судового збору (а.с. 1), при подачі заяви про забезпечення позову - 384 грн 20 коп. судового збору (а.с. 29). Також ОСОБА_1 сплатила 2305 грн 20 коп. судового збору при подачі апеляційної скарги на рішення суду (а.с. 55), 420 грн 40 коп. при подачі апеляційної скарги на ухвалу суду про відмови забезпечити позов, яка була задоволена Харківським апеляційним судом (аркуш 52 виділеного матеріалу).

З огляду на обґрунтованість апеляційної скарги та позову ОСОБА_1 в цілому, з Банку на її користь належить стягнути 4 645 грн 80 коп. судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 384 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 2 березня 2020 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними дії Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Бакумової Алли Валентинівни та Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» щодо проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк».

Визнати протиправним та скасувати рішення Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Бакумової Алли Валентинівни, індексний номер 32086720 від 27.10.2016, згідно з яким 24 жовтня 2016 року внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 17134437 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1, за Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки від 6 червня 2008 року.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 4645 (чотири тисячі шістсот сорок п`ять) гривень 80 (вісімдесят) копійок судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 10 грудня 2020 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук