ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1864/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №703/240/20 Категорія: 311010200 Кирилюк Н. А.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2020 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів :

Храпка В.Д., Бондаренка С.І., Вініченка Б.Б., за участю секретаря Любченко Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу Комунального підприємства «Смілакомунтеплоенерго» на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 18 вересня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Кирилюк Н.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Смілакомунтеплоенерго» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Комунального підприємства «Смілакомунтеплоенерго» (далі - КП «Смілакомунтеплоенерго») із позовом про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що працював мастром контрольно-вимірних приладів та автоматики в комунальному підприємстві «Смілакомунтеплоенерго». 10 січня 2020 року звільнений з роботи за п. 3 ст. 40 КЗпП України. Посилаючись на те, що звільнений незаконно, просив поновити його на роботі, стягнути заробіток за час вимушеного прогулу і стягнути моральну шкоду.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 18 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 до Смілянського комунального підприємства «Смілакомунтеплоенерго» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - задоволено частково.

Визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 з роботи майстра КВП та А КП «Смілакомунтеплоенерго».

Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді майстра КВП та А КП «Смілакомунтеплоенерго».

Стягнуто з КП «Смілакомунтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 97 208 грн. 70 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 2 000 грн. моральної шкоди, а всього 99 208 грн. 70 коп.

Стягнуто з КП «Смілакомунтеплоенерго» на користь держави 1 832 грн. 89 коп. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 193 грн. 22 коп. судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивача було звільнено з роботи з 10 січня 2020 року наказом від 20 січня 2020 року. Звільнення у певну дату у минулому не може вважатися правомірним. Наказ роботодавця про припинення трудового договору повинен поширювати свою дію виключно на майбутнє. При цьому роботодавець повинен дотримуватись процедури, що передує звільненню, з метою недопущення порушень прав працівника. А тому звільнення ОСОБА_1 здійснено з порушенням норм чинного законодавства.

Стосовно стягнення моральної шкоди суд першої інстанції, врахувавши характер і тривалість порушень права працівника на оплату праці та одержання розрахунку при звільненні, приймаючи до уваги глибину і тривалість моральних страждань позивача та матеріальний стан сторін по справі, з урахуванням вимог розумності та справедливості на підставі ст. 237-1 КЗпП України прийшов до висновку, що вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають до часткового задоволення в сумі 2 000 грн.

В апеляційній скарзі КП «Смілакомунтеплоенерго», вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, з неповним встановленням обставин, які мають істотне значення для справи, неправильним дослідженням та оцінкою обставин справи, з невірним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 18 вересня 2020 року у повному обсязі у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що обов`язковою умовою для виникнення у працівника правомірних підстав невиконання трудових обов`язків та невиконання обов`язку бути присутнім на роботі після звільнення є: по-перше, оформлення звільнення наказом; по-друге, видача звільненому працівнику копії такого наказу про звільнення. При дослідженні доказів судом першої інстанції встановлено бездіяльність працівника та порушення покладених на нього обов`язків без поважних причин. Також підприємством вчинялись дії щодо отримання пояснень від позивача про причини та підстави його відсутності на роботі як в усному так і в письмовому вигляді. Робили запити до медичних закладів. Також дисциплінарне стягнення до позивача застосовано не пізніше одного місяця з дня його виявлення.

Стосовно дати звільнення зазначає, що днем звільнення вважається останній день роботи у відповідності до п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. Вважає, що у даному випадку датою звільнення є останній день роботи працівника, а наказ про звільнення може бути виданий значно пізніше. Крім того, законодавством України не встановлено заборони роботодавцям видавати накази з поширенням дії на минуле, оскільки ОСОБА_1 останній день був на роботі 10 січня 2020 року, то днем звільнення в наказі зазначено саме цю дату.

Також вважає, що позивачем не доведено поважності причин відсутності його на роботі в період з 11 січня по 20 січня 2020 року, висловлювання керівника підприємства не викладено в письмовій формі у вигляді наказу, а тому звільнення ОСОБА_1 відбулося правомірно з дотриманням процедури та норм трудового законодавства без порушення прав працівника. У зв`язку з цим відсутні підстави для його поновлення на роботі, а відповідно відсутня і підстава для виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 18 вересня 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу КП «Смілакомунтеплоенерго» - без задоволення.

Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги по наступних підставах.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Для правильного вирішення спору та захисту порушеного права позивача суд повинен визначитися з предметом й підставою позову.

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування, та підстав позову.

Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

З огляду на викладене, предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

З аналізу наведених норм процесуального права колегія суддів зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Пред`являючи позов, ОСОБА_1 , просив поновити його на роботі, зазначаючи, що звільнений із роботи 10 січня 2020 року за п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Проте при розгляді справи було встановлено, що ОСОБА_1 був звільнений із роботи 20 січня 2020 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Неправильне посилання позивача в позовній заяві на підстави позову не позбавляє суд розглянути справу по суті із постановленням судового рішення.

Судом встановлено, що згідно з наказом директора КП «Смілакомунтеплоенерго» № 20-к від 21 лютого 2019 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду майстра з контрольно-вимірювальних приладів та автоматики з 22 лютого 2019 року за основним місцем роботи з оплатою праці згідно штатного розпису (т.1 а.с.29).

Відповідно до п. 5.1 розділу V Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників встановлюється наступний режим роботи: початок роботи - 08.00 год., перерва на відпочинок і харчування - з 13.00 год. до 13.48 год., закінчення роботи - 17.00 год., вихідні дні - субота та неділя (т.1 а.с.44).

Відповідно до п. 7.1 розділу VІІ Правил внутрішнього трудового розпорядку працівник несе відповідальність за порушення трудової дисципліни, у тому числі за прогул (у тому числі відсутність на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (п. 1 ст. 40 КЗпП України) (т.1 а.с.45).

Згідно з п. 4.1 посадової інструкції майстра КВПіА майстер КВПіА несе відповідальність за виконання правил внутрішнього трудового розпорядку, правил техніки безпеки та протипожежної безпеки (т.1 а.с.47).

Із вказаною інструкцією позивач ознайомлений під розписку 22 лютого 2019 року

Згідно акту від 10 січня 2020 року о 14 годині 30 хвилин у відділ кадрів було запрошено майстра КВПіА ОСОБА_1 , якому запропонували надати письмове пояснення згідно доповідної записки в.о. головного інженера ОСОБА_2 з приводу невиконання своїх посадових обов`язків, передбачених посадовою інструкцією, невиконання поставлених завдань. Надати такі пояснення ОСОБА_1 відмовився у присутності 5 свідків, що підтверджується актом від 10 січня 2020 року (т.1 а.с.58).

В судовому засіданні за клопотанням позивача було допитано як свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які підтвердили, що під час робочої наради 10 січня 2020 року дійсно піднімалось питання щодо ремонту котла № 2 котельні № 6 і директор ОСОБА_5 сказав позивачу, що він звільнений.

Проте наказ про звільнення виданий не був.

Відповідно до актів від 11, 13, 14, 15, 16 та 17 січня 2020 року ОСОБА_1 був відсутній на роботі в ці дні. Факт відсутності на роботі позивача 11 та 13 січня 2020 року підтверджується також пояснювальними записками ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Факт відсутності на роботі позивач не оспорює.

13 та 16 січня 2020 року роботодавцем було направлено листи за місцем проживання ОСОБА_1 з приводу надання пояснень його відсутності на роботі. Вказані листи позивач отримав, відповідно, 15 та 17 січня 2020 року. Проте відповіді на вказані листи не надав.

Відповідно до наказу № 02-к від 20 січня 2020 року директора КП «Смілакомунтеплоенерго» звільнено ОСОБА_1 , майстра служби КВПіА, 10 січня 2020 року за прогули без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпПУ.

Підставою для винесення наказу зазначено службову записку в.о. головного інженера Федоренка В.М. від 20 січня 2020 року (т.1 а.с.75).

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте таким вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Частиною другою статті 147 КЗпП України передбачено, що звільнення - це дисциплінарне стягнення, яке може бути застосоване до працівника за порушення трудової дисципліни.

За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано стягнення у строки та в порядку, встановленими статтями 148, 149 КЗпП України.

Відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Згідно статті 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно або в цілому). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня.

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.

Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не існує, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин.

Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я.

Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40 і пункт 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

У відповідності до пункту 24 цієї постанови, прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із пунктом 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція) затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110, записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Відповідно до пункту 2.27 Інструкції запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер. Днем звільнення вважається останній день роботи.

Зі змісту пункту 4.1 Інструкції вбачається, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

Працівник не може бути звільнений у день, який передує дню видання роботодавцем наказу про звільнення. Працівник може бути звільнений з підстав, передбачених КЗпП України, лише у день видання наказу роботодавця, або будь-який наступний день за днем видання наказу про звільнення.

Судом із достовірністю встановлено, що ОСОБА_1 із 11 січня 2020 року по день видачі наказу про звільнення 20 січня 2020 року на роботу не з`являвся. Пояснення з цього приводу роботодавцю не надавав.

За таких обставин ОСОБА_1 допустив прогул без поважних причин, що є підставою для звільнення із роботи за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Проте зазначення в наказі від 20 січня 2019 року дати звільнення 10 січня 2020 року не відповідає наведеним положенням КЗпП України та Інструкції.

Враховуючи відсутність підстав для поновлення позивача на роботі, оскільки його 20 січня 2020 року обґрунтовано звільнено за прогул, суд дійшов висновку про визнання незаконним та скасування наказу від 20 січня 2020 року в частині визнання дати звільнення ОСОБА_1 із 10 січня 2020 року.

За встановлених судом обставин днем звільнення ОСОБА_1 необхідно вважати дату винесення наказу про звільнення, тобто 20 січня 2020 року.

Оскільки судом встановлено, що у період із 10 січня 2020 року по 20 січня 2020 року позивач фактично не працював, а мав місце тривалий прогул, тому з огляду на положення статті 94 КЗпП України, яка визнає, що заробітна плата це винагорода, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконання ним роботи, відсутні підстави для виплати заробітної плати ОСОБА_1 за період із 10 січня 2020 року по 20 січня 2020 року.

Вказані висновки суду узгоджуються із висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року в справі №462/993/17 (провадження №61-14166ск19).

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає до скасування із постановленням нового судового рішення.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Смілакомунтеплоенерго» задоволити частково.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 18 вересня 2020 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Смілакомунтеплоенерго» про поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задоволити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Комунального підприємства «Смілакомунтеплоенерго» від 20 січня 2020 року №02-к в частині визнання дати звільнення із 10 січня 2020 року. Рахувати ОСОБА_1 звільненим із роботи із 20 січня 2020 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: