КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа №759/7645/18

12 березня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Масловській К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою відповідачки ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 грудня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Величко Т.О., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

16 травня 2018 року ОСОБА_2 звернулась до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 27.05.2015 року вона надала ОСОБА_1 грошову позику в розмірі 64 000 доларів США.

На підтвердження надання позики та її умов, факту передачі грошових коштів в повному об`ємі відповідачка надала розписку від 27.05.2015 року та зобов`язалась повернути борг до 27.07.2015 року.

Разом з тим, ОСОБА_1 взяті в борг кошти у визначений строк не повернула, у зв`язку з чим просила суд стягнути з відповідачки на її користь заборгованість в сумі 2 385 258,55 грн., яка складається із: 1 667 440 грн. - неповернутих коштів за розпискою; 578 439,55 грн. - інфляційних втрат за період з 28.07.2015 року по 10.05.2018 року; 139 380,00 грн. - трьох відсотків річних за період з 28.07.2015 року по 10.05.2018 року.

В подальшому, у відповіді на відзив, позивачка вказала, що під час подачі позов до суду була допущена описка в першому абзаці позову відносно зазначення того, що грошові кошти відповідач отримала в борг 27.05.2015 року. Зазначила, що в даному випадку малося на увазі, що грошові кошти відповідач отримала в борг 27.10.2008 року, а розписка про визнання боргу та підтвердження неповернення отриманих в позику коштів була написана 27.05.2015 року. У зв`язку з чим, просила суд врахувати вказану обставину.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04 грудня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за розпискою про позику грошових коштів від 27.05.2019 року у розмірі 1 667 440 грн. - неповернуті кошти за розпискою; 578 439,55 грн. - інфляційні втрати; 139 380,00 грн. - три відсотки річних; всього на загальну суму 2 385 258, 55 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 8810 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 11 січня 2020 року відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 грудня 2019 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів у справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права.

Зазначила, що судом першої інстанції було розглянуто справу з порушенням норм процесуального права щодо визначення підсудності справи, так як під час розгляду справи було встановлено, що вона, як відповідачка у справі, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , а тому вказана справа не підсудна Святошинському районному суду м.Києва .

Звертає увагу на те, що вона брала у позивачки грошові кошти в борг лише один раз 27.11.2008 року, на підтвердження чого між ними було укладено нотаріально посвідчений договір позики. Надана позивачкою до позовної заяви розписка від 27.05.2015 року була написана нею саме на підтвердження отримання нею позики за договором від 27.11.2008 року, проте, в тексті розписки нею помилково зазначено дату отримання коштів в борг - 27.10.2008 року замість вірної дати -27.11.2008 року.

Судом першої інстанції не надано правової оцінки тому, що правовідносини позики виникли між нею та позивачкою саме 27.11.2008 року в день укладення нотаріально посвідченого договору позики та укладення нотаріально посвідченого договору іпотеки, яким в іпотеку було передану належну їй на праві власності двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

Крім того, в позовній заяві ОСОБА_2 вказує, що 27.05.2015 року нею було передано в борг грошові кошти. Однак 27.05.2015 року була написана лише розписка про те, що вона взяла кошти в борг у 2008 році, а не 27.05.2015 року. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_2 27.05.2015 року передала її в борг грошові кошти, а вона прийняла їх. При цьому, отримавши відзив на позовну заяву, уточненої позовної заяви позивачкою подано не було, лише у відповіді на відзив позивачка зазначила, що кошти в борг були передані нею 27.10.2008 року.

Вважає, що позивачкою не надано суду жодного належного доказу на підтвердження факту передачі нею коштів ОСОБА_1 за договором позики від 27.10.2008 року.

Також вказала, що надана позивачкою розписка від 27.05.2015 року написана нею у стані хвилювання, про що свідчать часті виправлення, не пропорційні відступи рядків, а тому ця розписка є недопустимим письмовим документом з підстав, визначених ст. 78 ЦПК України. Судом першої інстанції вказані обставини не досліджувались, не надано оцінку тексту розписки, порядку її складання, обставинам, за яких вона була складена та тій обставині, що вказана розписка підтверджувала факт отримання грошових коштів за договором позики від 27.11.2008 року, укладеним між ОСОБА_2 та нею, а не отримання грошових коштів вдруге у 2008 році.

Звертає увагу на те, що у відзиві на позов, на підставі ст.93 ЦПК України, позивачці було поставлено 10 питань про обставини, що мають значення для справи, однак на жодне питання позивачка відповіді не надала та судом першої інстанції не було зобов`язано ОСОБА_2 дати відповіді на поставлені питання для встановлення істини у справі.

Вважає безпідставним стягнення з неї на користь позивачки інфляційних втрат, оскільки позивачка посилається, що позика була надана в доларах США, а інфляційні втрати на грошові кошти в іноземній валюті не нараховуються.

Також судом першої інстанції не звернуто уваги на те, що до вимоги про стягнення 3% річних позивачкою пропущено строк позовної давності, оскільки право на отримання 3% річних могло бути у позивачки в період з 28.10.2008 року (за умови передачі грошових коштів) по 28.10.2011 року (за умови пред`явлення позову до суду).

За таких обставин, рішення суду про стягнення основної суми за розпискою по якій не передавалися грошові кошти, інфляційних втрат на іноземну валюту та 3% річних, щодо яких пропущено строк позовної давності, є незаконним та підлягає скасуванню в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_2 просила залишити скаргу без задоволення посилаючись на те, що ОСОБА_1 двічі брала в неї в борг грошові кошти. Взяті відповідачкою в борг грошові кошти 27.10.2008 року, що підтверджується розпискою від 27.05.2015 року, не мають відношення до коштів, які відповідачка брала у неї в борг за нотаріально посвідченим договором позики. Розписка написана ОСОБА_1 добровільно, власноручно та без будь-якого примусу чи погроз. Твердження відповідачки про те, що грошові кошти по розписці від 27.05.2015 року вона не отримувала є безпідставними та недоведеними. Також звертала увагу на те, що строки позовної давності нею не пропущені, оскільки датою повернення коштів є 27.07.2015 року, а тому перебіг строку позовної давності розпочався з 28.07.2015 року та сплинув 28.07.2018 року. З даним позовом вона звернулася до суду 16 травня 2018 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_1 та її представники адвокат Гончаренко Ганна Петрівна і адвокат Зінченко Максим Миколайович повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Позивачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Ладигін Сергій Сергійович проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 27.05.2015 року ОСОБА_1 написала розписку про те, що вона зобов`язується повернути борг ОСОБА_2 , який взяла 27.10.2008 року в сумі 64 000 (шістдесят чотири тисячі) доларів США до 27.07.2015 року. Також нею зазначено, що розписка написана без примусу. (а.с.8)

Звертаючись в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, ОСОБА_2 посилалася на те, що у встановлений строк борг відповідачкою неповернутий, на її вимогу позику в добровільному порядку не повертає, а тому просила стягнути з відповідачки на її користь суму боргу в розмірі 64 000,00 грн., що за офіційним курсом НБУ долара США станом на 10.05.2018 року становить суму 1 667 440, 00 грн., 3 % річних за період з 28.07.2015 року по 10.05.2018 року в сумі 139 380,00 грн. та інфляційні втрати в сумі 578 438,55 грн. за період з 28.07.2015 року по 10.05.2018 року.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за розпискою про позику грошових коштів від 27.05.2019 року у розмірі 1 667 440 грн., суд першої інстанції посилався на те, що відповідачка не виконала взяті на себе зобов`язання, не повернула позику ні в установлений договором строк, ні в подальшому, а тому вказані позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

З наданої суду та дослідженої в судовому засіданні оригіналу розписки від 27.05.2015 року ( а.с.8) вбачається, що ОСОБА_1 ( паспорт НОМЕР_1 , виданий 19.04.2005 року Святошинським РУ ГУ МВС в м.Києві) зобов`язується повернути борг ОСОБА_2 , який взяла 27.10.2008 року в сумі 64 000,00 доларів США ( гроші брала в доларах США) до 27 липня 2015 року.

Вказаний договір позики у вигляді розписки ОСОБА_1 від 27.05.2015 року, за якою позичальник зобов`язалася повернути борг ОСОБА_2 , який взяла 27.10.2008 року в сумі 64000,00 долари США до 27.07.2015 року, недійсним у встановленому законом порядку відповідачем не визнавався.

Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться.

Матеріали справи не містять доказів виконання відповідачкою зобов`язань за розпискою від 27.05.2015 року.

Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що відповідачка, у визначені договором позики строки, позику позивачці не повернула, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором позики в сумі 64 000, 00 доларів США, що еквівалентно 1 667 440,00 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що розписка від 27.05.2015 року підтверджувала факт отримання нею грошових коштів за договором позики від 27.11.2008 року, укладеним між ОСОБА_2 та нею, а не отримання грошових коштів вдруге у 2008 році та що розписка була написана нею саме по цьому договору позики від 27.11.2008 року, однак в тексті розписки вона помилково зазначила дату отримання коштів в борг- 27.10.2008 року замість вірної дати отримання позики - 27.11.2008 року, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до частин 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, 27 листопада 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики грошових коштів з вимогою повернення, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко Оленою Іванівною та зареєстровано в реєстрі за №6420. За умовами вказаного договору, ОСОБА_2 надала в борг, а ОСОБА_1 взяла в борг суму 435 200,00 грн., яка на момент укладення договору становила еквівалент 64 000,00 доларів США, та зобов`язалася повернути готівкою в строк до 27.06.2009 року.

З метою забезпечення виконань зобов`язань по договору позики від 27.11.2008 року, 27 листопада 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко Оленою Іванівною та зареєстрований в реєстрі за №6422. За умовами вказаного договору іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю двокімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 травня 2013 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ВДВС Святошинського районного управління юстиції в м. Києві про звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яка є власністю ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук О.В. від 18 березня 2003 року та зареєстрованого в реєстрі за №1359, шляхом надання іпотекодержателю, ОСОБА_2 згідно договору іпотеки від 27 листопада 2008 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , на продаж предмета іпотеки - двокімнатної квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10 вересня 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 травня 2013 року змінено, викладено абзац другий резолютивної частини в наступній редакції. Звернуто стягнення в сумі 435 200,00 грн. за договором позики, укладеним 27.11.2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук О.В. від 18 березня 2003 року, зареєстрованого в реєстрі за №1359, шляхом надання права іпотекодержателю ОСОБА_2 на продаж предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_2 будь-якій особі-покупцеві. Ціну продажу предмета іпотеки визначити на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на час його продажу. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Вказаними судовими рішеннями встановлено, що ОСОБА_1 не виконано зобов`язання в сумі 435 200,00 грн. за договором позики, укладеним 27.11.2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко Оленою Іванівною та зареєстрованим в реєстрі за №6420.

Разом з тим, предметом даного позову ОСОБА_2 є стягнення грошових коштів в сумі 64 000,00 доларів США, отриманих в борг 27.10.2008 року, що підтверджується розпискою від 27.05.2015 року, згідно якої ОСОБА_1 зобов`язалась повернути борг ОСОБА_2 , який взяла 27.10.2008 року в сумі 64000 доларів США до 27.07.2015 року.

З викладеного вбачається, що 27.11.2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого в борг було передану грошові кошти в сумі 435 200,00 грн.

Тоді як розписка від 27.05.2015 року підтверджує факт укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору позики від 27.10.2008 року, за яким у борг ОСОБА_1 було передано ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 64 000, 00 доларів США.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що розписка від 27.05.2015 року була написана нею саме на підтвердження виконання нею зобов`язань за договором позики від 27.11.2008 року.

Про безпідставність вказаних доводів апеляційної скарги свідчить і та обставина, що розписка від 27.05.2015 року була написана відповідачкою вже після ухвалення рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 травня 2013 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 10 вересня 2013 року про звернення стягнення заборгованості за договором позики, укладеним 27.11.2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в сумі 435 200,00 грн. на предмет іпотеки- двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про недоведеність факту отримання нею від ОСОБА_2 27.10.2008 року грошових коштів та факту укладення між сторонами у справі договору позики 27.10.2008 року, колегія суддів відхиляє, так як розписка позичальника є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошових коштів позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, розписка, написана власноручно відповідачкою 27.05.2015 року, що підтверджено нею в судовому засіданні,підтверджує факт передачі їй позивачкою в борг грошових коштів та факт укладення між сторонами договору позики. Та обставина, що оригінал боргової розписки знаходився у позивачки та був наданий нею для долучення до матеріалів даної справи ( а.с. 8), свідчить про невиконання ОСОБА_1 зобов`язань по поверненню позики.

Також колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги відповідачки про те, що розписка від 27.05.2015 року написана нею в стані хвилювання, про що свідчать часті виправлення, не пропорційні відступи рядків, тому вона є недопустимим письмовим документом, з огляду на вимоги ст. 78 ЦПК України.

З тексту розписки від 27.05.2015 року вбачається, що ОСОБА_1 власноручно зазначено, що розписка написана нею без примусу.

Договір позики в судовому порядку відповідачкою не оспорювався та не визнавався судом недійсним, а тому доводи скарги про те, що вказана боргова розписка є недопустимим доказом у справі, є недоведеними та безпідставними.

Як встановлено вище, ОСОБА_2 було надано ОСОБА_1 в позику грошові кошти в сумі 64 000,00 доларів США, які відповідачкою не були повернуті у встановлений в розписці в строк.

Звертаючись в суд з даним позовом, ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь неповернуті кошти за договором позики в гривневому еквіваленті станом на день подання позовної заяви, а саме в сумі 1 667 440 грн.

За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривна.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики в сумі 1 667 440,00 грн., що становить еквівалент 64 000, 00 доларів США на день подачі цього позову до суду, оскільки позивачка заявляла вимогу про стягнення боргу саме в гривні.

Також статтею 1050 ЦК України встановлено, що у разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ч.2 с. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Таким чином, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Суд першої інстанції, стягуючи з відповідачки на користь позивачки інфляційні втрати в розмірі 578 439,55 грн. не звернув уваги на те, що предметом грошового зобов`язання за вказаним договором позики є грошові кошти, визначені у доларах США, а саме 64000,00 доларів США і втрати від знецінення національної валюти відновлені шляхом застосування еквіваленту іноземної валюти за курсом, встановленим НБУ, тому доводи апеляційної скарги щодо безпідставного стягнення з відповідачки на користь позивачки інфляційних втрат є обґрунтованими.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про неправильність висновків суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат внаслідок несвоєчасного повернення позики.

Що стосується висновку суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідачки на користь позивачки 3 % річних за період невиконання грошового зобов`язання, колегія суддів вважає його обґрунтованим.

У позовній заяві ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_1 3% річних за період з 28.07.2015 року по 10.05.2018 року, тобто за період 1017 днів та вказані позовні вимоги не уточнювала.

3% річних за вказаний період прострочення становлять 139 380,00 грн. (1667440 грн.(сума боргу)* 3%*1017 днів : 365:100), тому судом першої інстанції вірно стягнуто з відповідачки на користь позивачки суму 3% річних в розмірі 139 380,00 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що до вимоги про стягнення 3% річних позивачкою пропущено трирічний строк позовної давності, так як право на отримання 3% річних могло бути у позивачки за період з 28.10.2008 року (за умови передачі грошових коштів) по 28.10.2011 року (за умови пред`явлення позову до суду), колегія суддів вважає безпідставними, з огляд на таке.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч.1 ст.257 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Написанням розписки від 27.05.2015 року відповідачка фактично визнала свій обов`язок повернути позивачці грошові кошти, взяті нею в борг 27.10.2008 року, до 27 липня 2015 року.

Тобто, написавши розписку від 27.05.2015 року, позивачка вчинила визначені ст. 264 ЦК України дії, що свідчать про визнання нею свого боргу, про переривання строку позовної давності та встановлення строку виконання зобов`язання - 27.07.2015 року. Саме вказана дата є початком перебігу нового строку позовної давності.

З даним позовом ОСОБА_2 звернулася до суду 16.05.2018 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності. Отже строк позовної давності до основних та похідних вимог позивачкою не пропущено.

Доводи апеляційної скарги відповідачки про те, що судом першої інстанції при відкритті провадження у даній справі було порушено правила підсудності, так як під час розгляду справи було встановлено, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_1 , колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Даний позов був поданий ОСОБА_2 до Святошинського районного суду м. Києва на підставі ч.9 ст.28 ЦПК України якою визначено, що позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).

В позовній заяві позивачка зазначила, що останнє відоме зареєстроване місце проживання відповідачки ОСОБА_1 - АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою форми №3 від 14.11.2008 року №1382. Інших відомостей щодо зареєстрованого місця проживання відповідачки не має.

Згідно ч.6 ст.187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

У відповідності до ч.ч.9, 10 ст.187 ЦПК України, якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу. Якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

З витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані особи відсутні.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 02 липня 2018 року було відкрито провадження у справі, що відповідає вимогам ч.10 ст.187 ЦПК України.

Вказана ухвала суду першої інстанції відповідачкою в установленому порядку не оскаржувалася.

Частиною 2 ст.378 ЦПК України передбачено, що справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , яка була повідомлена про розгляд справи судом першої інстанції та подала відзив на позовну заяву, в суді першої інстанції не заявляла про непідсудність даної справи Святошинському районному суду м.Києва.

Крім того, відповідачкою не надано суд належного та допустимого доказу на підтвердження того, що її зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування) є : АДРЕСА_1 .

Згідно ч.ч. 1,4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідачки ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 грудня 2019 року в частині вирішення позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат. В частині визначення загальної суми, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та в частині стягнення судового збору рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом зменшення загальної суми стягнення з 2 385 258,55 грн. до 1 806 820 грн., а розміру судового збору з 8810 грн. до 6669,17 грн. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання позову майнового характеру з ціною позову 2 385 258,55 грн. позивачкою сплачено 8810 грн. судового збору.

За подання апеляційної скарги відповідачкою сплачено 13215 грн. судового збору.

У ході розгляду справи апеляційним судом позовну заяву ОСОБА_2 задоволено на 75,7 % (стягнуто 1 806 820 грн.), а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено на 24,3% (відмовлено в стягненні 578439,55 грн.).

Отже, з урахуванням вимог ч.10 ст.141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 6669,17 грн.

З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3211,25 грн.

Керуючись ст. 625 ЦК України, ст.ст. 141,367, 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 грудня 2019 року скасувати в частині вирішення позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 грудня 2019 року в частині визначення загальної суми, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 ) та в частині стягнення судового збору змінити, зменшивши загальну суму стягнення з 2 385 258,55 грн. до 1 806 820 грн., а розмір судового збору з 8810 грн. до 6669,17 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3211,25 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 березня 2020 року.

Головуючий: Судді: