22-ц/804/745/20

Головуючий у 1-й інстанції Киян Д.В.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2020 року місто Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Попової С.А.,

суддів: Зайцевої С.А., Кочегарової Л.М.,

за участю секретаря Сікори М.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

на заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 грудня 2019 року, ухваленого у складі судді Киян Д.В., повний текст рішення складено 16 грудня 2019 року, по справі

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_3

про поділ спільного майна подружжя,

третя особа - Служба у справах дітей Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради,

В С Т А Н О В И В:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 в обґрунтування заначивши, що під час шлюбу за спільні кошти сторонами були придбані квартира АДРЕСА_1 , а також побутова техніка. Добровільно домовитись з відповідачем щодо поділу майна, яке є спільною сумісною власністю, не має можливості, у зв`язку з чим просила визнати за нею право власності на: вказану квартиру в цілому, з урахуванням інтересів їх двох дітей, місце проживання яких за рішенням суду визначено із нею; ліжечко дитяче «Кенгуру», шкаф-купе, пральну машину «Миле»; а за відповідачем визнати право власності на вбудовану поверхню «Кайзер», вбудовану духовку «Кайзер», витяжку «Піраміда», диван, 2 крісла.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про розподіл спільно нажитого майна подружжя, третя особа Служба у справах Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради, відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції керувався положеннями ст.ст. 355, 356 ЦК України, ст.ст. 69, 70 СК України, та прийшов до висновку, що вимоги позовної заяви про визнання права власності на квартиру за позивачкою в порядку виділу є необґрунтованими, оскільки квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності із визначенням рівних часток кожному. Щодо поділу спільного сумісного майна, а саме: побутової техніки та меблів, визнавши за сторонами право власності на майно, суд зазначив, що для визначення рівної частки майна дружини та чоловіка у суду відсутні належні та допустимі докази на підтвердження вартості зазначеного майна, а позивачкою та її представником не порушувалося клопотання про проведення експертної оцінки речей.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що, у порушення вимог ст. 89 ЦПК України, суд в своєму рішенні ніяк не оцінив надані позивачем докази та аргументи відносно мотивації позовних вимог, в рішенні є тільки перелік нормативних актів, якими повинен був керуватись суд при постановленні рішення. Суд не врахував вимоги ч.ч. 2,3 ст. 70 СК України та не врахував інтереси малолітніх дітей, залишивши їх без житла, оскільки рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22.03.2018р. місцем проживання її дітей визначена саме ця квартира. Позивачкою в позові були зазначені цінні речі, квартира та майно. При слуханні справи суд ані в неї, ані в її представника не з`ясовував доцільність призначення експертизи. Крім того, відповідач протягом року не з`являвся в судові засідання, не заявляв клопотання про призначення експертизи та інше, отже спір про вартість майна був відсутній. Відповідач забезпечений житлом у м. Маріуполі, тобто у випадку задоволення позову має окреме житло. Проте суд це не перевірив, а позивачка з представником не мали можливості надати відомості з БТІ.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Процедура розгляду справи апеляційним судом

Враховуючи положення ч. 1 ст. 368 ЦПК України, розгляд даної справи, що є малозначною згідно із ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, здійснюється в порядку спрощеного провадження.

Справа розглядається за участі представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , який підтримав доводи скарги, розглянувши справу відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України у відсутність повідомлених про дату, час і місце судового засідання відповідача, в тому числі через місце роботи (а.с. 82, 97, 99-104), представника третьої особи - Служба у справах Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради, від якого надійшла заява про вирішення справи у його відсутність (а.с. 91, 93).

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_4 ) та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 05.06.2004р. і по ІНФОРМАЦІЯ_1 ., коли за рішенням суду шлюб між сторонами було розірвано. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 9-10, 13-14).

Під час шлюбу 26.07.2010р. подружжя Березнєвих придбало за договором купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 в рівних частках кожний. Право власності кожного з подружжя в обсязі ? частки квартири зареєстровано Маріупольським БТІ 03.09.2010р. (а.с. 6-8, 11-12). Квартира перебуває у спільній частковій власності сторін.

Дане помешкання визначено як місце проживання дітей сторін ОСОБА_7 і ОСОБА_8 разом з їх матір`ю - ОСОБА_1 за рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області суду від 23.03.2018р. (а.с. 15-17).

2. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності передбачено ст. 63 СК України.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. ст. 69, 70 СК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абз. 1 п. 22, абз. 1 п. 23 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

За змістом ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення своїх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

За вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вважав не доведеними обставини, на які посилалася позивачка, беручи до уваги зібрані по справі докази, колегія суддів з цим погоджується.

Так, суд врахував, що з придбанням подружжям у липні 2010 року спірної квартири АДРЕСА_2 в рівних частках за кожним ця квартира стала мати статус спільної часткової власності сторін, а не спільної сумісної їх власності, як помилково вважає представник позивача.

Положення ч. 3 ст. 70 СК України, на яку посилається у змісті позовної заяви позивачка, передбачають можливість відступлення від засади рівності часток подружжя. Але ж ці положення поширюється на правовідносини з поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Натомість у даній справі, з укладенням сторонами договору від 26.07.2010р. про спільне придбання спірної квартири АДРЕСА_2 сторонами, ОСОБА_1 і ОСОБА_3 досягли згоди у відповідності із ч. 2 ст. 69 СК України на документальне визначення часток кожного подружжя у спільному майні по ? частині, в результаті чого даний об`єкт нерухомості став предметом спільної часткової власності сторін.

Тому у даній справі, при чинності (не оспорюванні договору від 26.07.2010р.) відсутні підстави для застосування норм закону, що передбачають відступлення від засади рівності часток подружжя.

Тим більше, що під час судового розгляду справи стороною позивача не доведено такої необхідної умови для збільшення частки позивачки у спільному майні подружжя в сенсі конструкції ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України як факту одержання позивачкою аліментів від батька дітей в розмірі, недостатньому для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, або не піклування батька дітей про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилення його від участі в утриманні дитини (дітей), приховання, знищення чи пошкодження ним спільного майна, або витрачання відповідачем майна на шкоду інтересам сім`ї. Не представлено також і відомостей про існування заборгованості у батька дітей перед отримувачем аліментів ОСОБА_1 .

Подружжя ОСОБА_9 , укладаючи договір про придбання спірної квартири, врахувало інтереси їх малолітніх дітей і подбало про визначення часток кожного з них у спільному нерухомому майні, тим самим сторони за взаємною згодою вирішили таким чином визначити обсяг часток кожного з подружжя.

Відтак, доводи апеляційної скарги представника позивача щодо залишення оскаржуваним рішенням дітей житла не ґрунтуються ані на законі, ані на фактичних обставинах справи.

В межах даної справи не заявлялись вимоги про виділ частини квартири в натурі за правилами ст. 365 ЦК.

Суд з урахуванням наявних у справі матеріалів, представлених позивачем, дійшов висновку про безпідставність заявлених вимог в частині поділу побутового майна.

З цим колегія суддів погоджується, виходячи з недоведеності сукупності обставин, істотних і необхідних для поділу такого майна, таких як: 1) період придбання майна під час шлюбу; 2) вартість майна; 3) фіксація будь-якими належними, допустимими і достовірними доказами наявності цього майна у сторін на момент розгляду справи; 4) наявності спору з приводу поділу саме цього побутового майна між сторонами.

Такими доказами в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України не можна вважати долучені позивачем інструкцію з експлуатації пральної машинки та інструкцію з установки кухонної витяжки, гарантійні талони на вбудовану поверхню і вбудовану духовку без відомостей щодо її вартості і прізвища покупця (а.с. 19-22).

А щодо іншого заявленого у позовній заяві майна: ліжечка дитяче «Кенгуру», шкаф-купе, диван, 2 крісла, то позивачем не представлено взагалі будь-яких даних про їх придбання та фізичне існування.

Для вирішення даного спору не має правового значення наявність у одного з подружжя (відповідача) іншого нерухомого майна, на чому безпідставно акцентує увагу представник позивача.

Таким чином, стороною позивача не доведено в порядку ст.ст. 12, 81 ЦПК України тих обставин, що мали б вирішальне значення для розгляду справи по поділ побутового майна подружжя.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_1 , відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст. 89, 263-264 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про не обґрунтованість заявлених вимог, що є підставою для відмови у задоволенні заявлених вимог про поділ майна.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду позивачкою і її представником не надано і до суду апеляційної інстанції.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції не має.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 06 березня 2020 року.

Головуючий С.А.Попова

Судді С.А.Зайцева

Л.М.Кочегарова