ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 635/3414/16-ц Головуючий суддя І інстанції Сітбаталова Н. І.
Провадження № 22-ц/818/1989/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із житлових правовідносин про визнання особи такою, що втратила право користуванням жилим приміщенням
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря :Семикрас О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 12 липня 2016 року, ухвалене у складі головуючого судді Сітбаталової Н.І., по цивільній справі за позовомОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа Комунальне підприємство "Пісочинське виробниче управління житлово-комунального господарства" про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

13 квітня 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа Комунальне підприємство "Пісочинське виробниче управління житлово-комунального господарства" про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що сторони були військовими та отримали у користування житлову квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , згідно ордеру № 28 від 19 січня 2003 року. На цей час квартира вже знаходиться на балансі КП «Пісочинське виробниче управління житлово-комунального господарства». З 2005 року сторони припинили шлюбні відносини. ОСОБА_1 пішов з дому та з початку 2005 року відсутній, з реєстрації не знявся, у 2006 році їх шлюб розірвано.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_3 просила суд визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з відсутністю за вказаною адресою більше шести місяців без поважних причин.

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 12 липня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано ОСОБА_4 , таким що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 15 липня 2019 року заяву ОСОБА_1 - адвоката Мироненко С. І про перегляд заочного рішення Харківського районного суду Харківської області з 12 липня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: КП «Пісочинське виробниче управління житлово-комунального господарства : визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - залишено без задоволення.

Справа судами розглядалась неодноразово.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказав, що матеріали справи не містять доказів повідомлення ОСОБА_1 про виклик у судове засідання. Він не отримував ухвалу про відкриття провадження у справі від 29 квітня 2016 року та повістку про виклик у судове засідання, яке призначене на 08 червня 2016 року. Відповідно до журналу судового засідання від 08 червня 2016 року відповідач у судове засідання не з`явився, судова повістка, направлена на його адресу повернута на адресу суду за закінченням терміну зберігання. Про явку в судове засідання, призначене на 07 липня 2016 року відповідач також не був повідомлений. Згідно довідки, яка міститься в матеріалах справи, 07 липня 2016 року справу знято зі слухання у зв`язку із перебуванням судді на лікарняному. Матеріали справи не містять доказів повідомлення відповідача про судове засідання, призначене на 12 липня 2016 року о 15:00, натомість, згідно журналу судового засідання, яке відбулося 12 липня 2016 року, сторони у судове засідання не з`явилися, про місце та час розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином. Позивач подала до суду заяву, в якій просила долучити до справи газету з оголошенням про дату розгляду справи, розглядати справу за її відсутності та винести заочне рішення.

Постановою Харківського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 -залишено без задоволення, а заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 12 липня 2016 року-залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 29 січня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково. Постанову Харківського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При цьому касаційний суд зазначив, що суд апеляційної інстанції не надав оцінку доводам скарги про неповідомлення судом першої інстанції відповідача про судове засідання 12 липня 2016 року, та вказав, що пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України передбачено обов`язкову підставу для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам оскаржене рішення суду відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не користується житловим приміщенням понад встановлені законом строки, тому є таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який було розірвано згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу від 21.03.2006 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського районного управління юстиції в Харківській області, актовий запис 117, серія НОМЕР_1 (а.с.10).

Будинок 5/3, в якому знаходиться квартира АДРЕСА_2 знаходиться на балансі КП «Пісочинське виробниче управління житлово- комунального господарства».

З копії ордеру на квартиру АДРЕСА_3 вбачається, що ордер отримав ОСОБА_1 та виданий на сім`ю із чотирьох осіб: ОСОБА_1 - основний наймач, ОСОБА_3 - дружина, та два сина ОСОБА_4 та ОСОБА_4 .

Згідно довідки КП «Пісочинське ВУЖКГ» від 14.03.2016 року за № 468 про склад сім`ї та прописки за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 , 1968 народження, ОСОБА_4 ,1988 року народження, ОСОБА_4 ,1997 року народження, ОСОБА_1 , 1966 року народження (а.с. 9).

З актів від 03.09.2008 року, 17.09.2012 року, 14.03.2016 року комісії депутатів Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області та мешканців смт. Пісочин Харківського району Харківської області, вбачається, що ОСОБА_1 1966 року народження, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але з 2005 року за вказаною адресою не проживає (а.с. 11, 12, 13).

Відповідно до ч.1 ст. 163 ЖК УРСР у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.71 цього Кодексу передбачено, що п ри тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Згідно ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Факт не проживання відповідача за вказаною адресою понад встановлені законом строки визнається самим ОСОБА_1 , який в доводах апеляційної скарги визнав, що після припинення шлюбних відносин у 2005 році він пішов з дому, оскільки подальше проживання з колишньою дружиною та двома дорослими синами внаслідок напружених стосунків було неможливим. Крім того, позивач замінила вхідні замки на дверях квартири, чим створила перешкоди у користуванні квартирою. При цьому до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою він не звертався.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року « Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК),

необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що позивачка замінила замки, чим фактично чинить перешкоди у користуванні житловим приміщенням, не підтверджено жодними доказами. Відсутні докази і того, що починаючи з 2006 року ОСОБА_1 намагався повернутися у спірну квартиру, або звертався до компетентних

правоохоронних органів, або до суду з вимогами про поновлення його порушеного права.

Не можуть бути прийняті до уваги і доводи ОСОБА_1 про те, що проживання в трикімнатній квартирі разом з колишньою дружиною та двома повнолітніми дітьми, є неможливим внаслідок неприязних стосунків.

Вказані обставини не є поважними в розумінні ст.71 ЖК УРСР, оскільки як безспірно встановлено судом причиною, з якої відповідач покинув житло є розірвання шлюбу та бажання жити окремо від позивача, що має добровільний характер. Колегія суддів критично сприймає доводи скарги стосовно відсутності іншого житла, оскільки тривала відсутність відповідача за останньою відомою адресою у спірній квартирі у поєднанні з відсутності з його боку активних дій щодо вселення в цю квартиру свідчать про зворотнє.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що розгляд справи судом першої інстанції було проведено за його відсутності, оскільки він не був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, є обґрунтованим.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

З матеріалів справи вбачається, що зворотні повідомлення поверталися до суду першої інстанції з довідкою ф.20 пошти «за закінченням терміну зберігання», у зв`язку з чим по справі ухвалено заочне рішення. ОСОБА_1 реалізував своє право на перегляд заочного рішення суду та подав відповідну заяву. Під час розгляду вказаної заяви представником відповідача адвокатом Мироненко С.С. подав заяву про розгляд заяви без участі відповідача та представника (а.с.106 т. 3).

Як у заяві про перегляд заочного рішення так і апеляційної скарги ОСОБА_1 не було вказано адресу, де він проживає, а лише зазначено адресу для листування (а.с.53-58, 110-120).

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

У ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий,

неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Системний аналіз наведених норм цивільного процесуального права свідчить про те, що розгляд справи судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою має бути обов`язковою підставою для скасування рішення суду лише у разі, якщо внаслідок такого порушення не було досягнуто завдання цивільного судочинства. Іншими словами, якщо відсутність учасника справи не вплинула на законність та обгрунтованість рішення, то таке формальне порушення справи відповідно до принципу пропорційності не має бути єдиною причиною для скасування такого рішення суду.

Так, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідач мав реальну процесуальну можливість надати нові докази на підтвердження своїх заперечень проти позову, одна всупереч положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України щодо обов`язку доказування відповідних доказів на спростування висновків суду першої інстанції до апеляційного суду не надав.

Для пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення ЄСПЛ у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Виходячи з принципу верховенства права, передбаченому ст. 10 ЦПК України, та з урахуванням наданої відповідачу процесуальної можливості в суді апеляційної інстанції доводити свою позицію, колегія суддів виходить із необхідності згідно згаданої норми ст. 2 ЦПК України надати позивачу можливість захистити своє право в суді апеляційної інстанції, що не можна досягти за рахунок скасування законного за своїм змістом рішення суду першої інстанції з формальних процесуальних причин. Інший підхід був би виявом надмірного формалізму та обмеження особи в ефективному доступі до суду, яке захищається статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р.

Апеляційна скарга не містить доказів, які б підтверджували, що дійсно відповідач не зважаючи на те, що мешкав у іншому місці цікавився житлом та не втратив інтересу до квартири (сплачував комунальні послуги, укладав договори про утримання будинку, квартири, здійснював поточний або капітальний ремонт, здійснював заходи спрямовані на приватизацію житла тощо).

Таким чином, відповідачем не надано доказів того, що він враховуючи зазначені обставини, здійснив будь-які засоби спрямовані на захист своїх прав (повідомив комунальне підприємство, пошту тощо про засоби листування), також відповідачем не надано доказів того, що йому не було відомо про публікацію у газеті «Слобідський край» або він з поважних причин не мав можливості ознайомитися з нею ( був відсутній за межами регіону реалізації, має фізичні вади тощо) та не наведено доказів того, що суд не прийняв усіх належних та передбачених законом заходів щодо забезпечення участі відповідача у розгляді справи.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.2 ст. 78, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і

електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 22 листопада 2018 року у справі №760/13113/14, про застосування якого відповідачем подано клопотання, колегією суддів не враховується, оскільки фактичні обставини у вказаній справі є відмінними у справі, що переглядається, та стосується квартири яка має дві суміжні кімнати, однак у цій справі в квартирі до 2005 року мешкали та були зареєстровані колишня дружина ОСОБА_3 , діти-сини ОСОБА_4 та ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .. Квартира складалася з трьох окремих кімнат. При цьому, діти сини ОСОБА_4 та ОСОБА_4 жили у одній кімнаті, що не протирічить суспільним та моральним нормам, оскільки діти є однієї статі. Колишня дружина ОСОБА_3 мешкала в іншій кімнаті, при цьому була вільна ще окрема кімната, де міг мешкати відповідач. Тому посилання відповідача на неможливість проживання у квартирі об`єктивно та достовірно нічим не підтверджується.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Нових доказів на спростування висновків суду відповідачем не надано.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Згідно ст. 89 ЦПК України: 1. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

2. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

3. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року).

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а формальне порушення порядку повідомлення відповідача про судове засідання не вплинуло на законність та обґрунтованість оскарженого рішення суду, то відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч.1 ст. 374, ст.ст.375, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 12 липня 2016 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 06.03. 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді П.В.Кісь.

О.М.Хорошевський.