КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 753/16952/19

провадження № 22-ц/824/12216/2020

03 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Гайворонському В. М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Соколова В`ячеслава Вікторовича на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 липня 2020 року в складі судді Сирбул О. Ф.,

встановив:

27.08.2019 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив суд визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Посилався на ті підстави, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 17.01.1996 року, виданого на підставі розпорядження Відділу приватизації житла Харківської районної державної адміністрації від 17.01.1996 №820.

26.11.1999 він уклав шлюб зі ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_3

17.04.2001 в належній йому на праві власності квартири, за його згодою було зареєстровано дружину ОСОБА_2 та доньку ОСОБА_3 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 31 травня 2002 року шлюб між ним та ОСОБА_2 було розірвано.

З 2001 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спірній квартирі не проживають, жодного стосунку до неї не мають, витрат по її утриманню не несуть.

Факт не проживання відповідачів в спірній квартирі можуть підтвердити його мати ОСОБА_4 та сестра ОСОБА_5 .

Вказаний факт також підтверджується рішеннями судів про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.

Посилаючись на те, що відповідачі не бажають самостійно знятися з реєстрації у вказаній квартирі, у відповідності до положень ст. 405 ЦК України просив суд позов задовольнити.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15 липня 2020 року вказаний позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Соколов В. В. просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 липня 2020 року та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Свої доводи мотивує тим, що відповідачі 19 років в спірній квартирі не проживають, що дає підстави для визнання їх такими, що втратили право на користування нею. Відсутність проживання відповідачів в спірній квартирі підтверджується копією рішення у справі №753/9611/16-ц про стягнення аліментів, заявами свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник - адвокат Соколов В. В. апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник - адвокат Корзніков С. В. просили апеляційну скаргу в частині відповідача ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Проти задоволення позову в частині ОСОБА_2 фактично не заперечували.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про поважність причин неявки суду не сповістила.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів непроживання відповідачів в спірній квартирі понад встановлені законом строки.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 40 кв.м., яка була приватизована останнім згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 17 січня 1996 року, виданим згідно з розпорядженням Відділу приватизації житла Харківської районної державної адміністрації (а.с.6).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.11.1999 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька сторін ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_2 , за згодою власника ОСОБА_1 , в спірній квартирі були зареєстровані ОСОБА_2 та їх дочка ОСОБА_3 (а.с.7).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва 31 травня 2002 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.11).

Судовим рішенням в справі про розірвання шлюбу встановлено, що сторони з січня 2001 року остаточно розірвали подружні відносини, спільного господарства не ведуть, проживають окремо, примирення і відновлення стосунків не бажають.

У 2016 році ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини. Посилалась на ті підстави, що вони з відповідачем проживають за різними адресами, спільне господарство не ведуть. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з матір`ю та знаходиться на її утриманні (а.с.12).

Як пояснила в судовому засіданні ОСОБА_2 , після розірвання в 2002 році шлюбу, вони з позивачем роз`їхалися, вона з дитиною повернулась в квартиру своїх батьків за адресою: АДРЕСА_2 , де вона проживала до реєстрації шлюбу. При цьому стосунки з позивачем залишались дружніми, вони разом відпочивали. В подальшому позивач перестав надавати матеріальну допомогу на утримання дочки, що стало підставою для звернення до суду з позовом про стягнення аліментів. З позовом про вселення в спірну квартиру ні вона, ні їх дочка не зверталися, до неї не вселялись. Пояснила, що вона не має наміру проживати в спірній квартирі, а їй потрібно лише зберегти в ній реєстрацію.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Частиною другою статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З матеріалів справи та пояснень відповідача ОСОБА_2 встановлено, що відповідачі тривалий час (більше 18 років) в спірній квартирі не проживають, з позовом про вселення не звертались, заперечення проти позову спрямовані на збереження в ній реєстрації.

Доказів чинення позивачем перешкод в користуванні спірним майном, або поважних причин не проживання відповідачів в спірній квартирі матеріали справи також не містять.

Як пояснив позивач, реєстрація відповідачів в спірній квартирі порушує його право як власника на вільне володіння та користування майном.

Європейський суд з прав людини констатував, що «згідно з Європейською Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 40, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

За змістом пункту 2 статті 8 Конвенції втручання у право на повагу до житла «має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою… Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

З огляду на наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що позивачем доведено належними доказами факт не проживання відповідачів в спірній квартирі понад один рік без поважних причин.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову з підстав, передбачених ст. 405 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Соколова В`ячеслава Вікторовича задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 липня 2020 року скасувати.

Постановити нове судове рішення.

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 07 грудня 2020 року.

Суддя-доповідач:

Судді: