Провадження № 2/643/3918/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2020року Московський районний суд м. Харкова у складі: головуючого судді Майстренко О.М. ,за участю секретаря судових засідань- Постульга О.Г. розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням ,суд,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ОСОБА_1 проживає та зареєстрований з 04 серпня 1985 року в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . Наразі у даній квартирі зареєстрований ще й його син ОСОБА_3 . За рішенням Виконавчого комітету Московської районної ради народних депутатів від 08 грудня 1988 року та на основі ст. 106 Житлового кодексу Української PCP (далі - ЖК УРСР) позивача ОСОБА_1 було визнано наймачем двокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_2 . Також у подальшому було укладено Типовий договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду від 20 січня 2000 року (далі- Типовий договір).

Відповідно до п. 2.2.1. Типового договору наймач має право вселяти відповідно до законодавства в займане ним житло інших осіб. При цьому, як вказано у ст. 65 ЖК УРСР, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб; на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Тому з досягненням відповідного віку, добросовісно виконуючи свої батьківські обов`язки та дбаючи про сина - ОСОБА_3 було зареєстровано у вказаній найманій квартирі, адже місце проживання новонародженої дитини визначається за місцем реєстрації її батьків відповідно до законодавства України (ст. 160 Сімейного кодексу України).

На жаль, останні роки проживання разом з сином в одному будинку були зовсім нестерпними. Відповідач веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, приходив до квартири у нетверезому стані, часто влаштовував сварки та навіть бійки, псував майно, продавав побутові речі з квартири, а отримані гроші витрачав на придбання алкогольних напоїв. Також ОСОБА_3 має 2 судимості, засуджений за вчинення злочинів корисливих злочинів проти власності, безпосередньо, крадіжки з проникненням до житла (кримінальні справи: №640/4679/19; №643/7643/15-к), але звільнений від відбування покарання з іспитовим строком, також був притягнутий до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбаченого ч.І ст. 44 КУпАП (справа № 643/5885/20).

Більше одного року позивач не має зв`язку з відповідачем, у вказаній квартирі він не проживає (та навіть не з`являється) й не бере жодної участі в утриманні житла, включаючи сплату комунальних платежів та здійснення покращень житла.

Наразі позивачу взагалі невідомо де територіально перебуває його син, адже він підозрюється у вчиненні кримінального правопорушень (справа №953/1941/20), зокрема, за вчинення злочину, передбаченого ч .3 ст. 185 Кримінального кодексу України. Позивач змушений нести додаткові витрати за комунальні послуги та не може оформити житлову субсидію на комунальні послуги , у зв`язку з чим позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Позивач ,представник позивача в судове засідання не з`явився , позов підтримав, просив розглядати справу за його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи.

Відповідач в судове засідання не з`явився , про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомив.

Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею

У зв`язку з тим, що розгляд справи відбувався за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідив матеріали справи, вважає, що заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належним чином є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Виходячи з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проживає та зареєстрований з 04 серпня 1985 року в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . Наразі у даній квартирі зареєстрований ще й його син ОСОБА_3 .

Рішенням Виконавчого комітету Московської районної ради народних депутатів від 08 грудня 1988 року та на основі ст. 106 Житлового кодексу Української PCP (далі - ЖК УРСР) позивача ОСОБА_1 було визнано наймачем двокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_2 . Також у подальшому було укладено Типовий договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду від 20 січня 2000 року (далі- Типовий договір).

Відповідно до п. 2.2.1. Типового договору наймач має право вселяти відповідно до законодавства в займане ним житло інших осіб. При цьому, як вказано у ст. 65 ЖК УРСР, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб; на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Тому з досягненням відповідного віку, добросовісно виконуючи свої батьківські обов`язки та дбаючи про сина - ОСОБА_3 було зареєстровано у вказаній найманій квартирі, адже місце проживання новонародженої дитини визначається за місцем реєстрації її батьків відповідно до законодавства України (ст. 160 Сімейного кодексу України).

Згідно довідки про склад сім`ї про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 13.08.2020 року у вищевказаній квартирі зареєстровані громадяни: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідач ОСОБА_3 не проживає за місцем реєстрації з квітня 2019 року .

Таким чином, судом встановлено, що відповідач в спірному житловому приміщенні не проживає без поважних причин, особистих речей в квартирі не мають, перешкод в користуванні житловим приміщенням йому ніхто не чинить.

Відповідно до вимог статей 71, 72 ЖК України наймач або члени його сім*ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням, якщо, зокрема, вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців.

Відповідності зі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

В статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зазначено, що місце проживання - житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель, дачний будинок тощо), у відповідному населеному пункті або за його межами на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, де особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Згідно ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ст. 107 Житлового кодексу України, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_3 втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_3 , як особа, що не проживає без поважних причин строком більше шести місяців, що відповідно є підставою для зняття його з реєстрації згідно вимог Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

На підставі викладеного та керуючись Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 71, 72 Житлового Кодексу, ст.ст. 12, 13, 76, 81, 89, 259, 264, 265, 268, 280-282 ЦПК України , суд-

В и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та зняти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з реєстраційного обліку адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Апеляційного суду Харківської області, протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Майстренко О.М.