ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2020 року

м. Харків

справа № 639/4472/17

провадження № 22-ц/818/411/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів - Котелевець А.В., Піддубний Р.М.,

за участю секретаря судового засідання Сидорчук М.О.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - Харківська міська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова, ухвалене 11 жовтня 2019 року у складі судді Труханович В.В., -

УСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про відновлення межі, що поділяє земельні ділянки по АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_4 у відповідності з даними земельно-кадастрової документації; зобов`язання відповідачів знести встановлену огорожу та стягнення 25 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтовани й тим, що з 27 березня 2004 року ОСОБА_1 є власницею житлового будинку АДРЕСА_2 . Користувачами суміжних земельних ділянок: є ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_5 (земельна ділянка по АДРЕСА_4 ). Відповідачі перешкоджають позивачці у користуванні, догляді та здійсненні поточного ремонту належного їй будинку. В порушення норм державних будівельних норм (надалі ДБН) відстань від стіни належного їй будинку до межі сусідньої земельної ділянки складає менше 1,0 м.кв. Відповідачі зухвало порушують санітарні норми та не погоджуються перемістити межу, що поділяє земельні ділянки. Вони встановили огорожу, при цьому частину огорожі приєднали до стіни будинку позивача, від чого стіна луснула, чим позивачу було завдано збитків. Своїми діями відповідачі завдали позивачці матеріальну та моральну шкоду. Врегулювати спір у добровільному порядку та шляхом звернення до органів місцевого самоврядування не вдалося, у зв`язку з чим позивач звернулася до суду.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів порушення відповідачами межі її земельної ділянки та, як наслідок, завдання останній моральної шкоди. Так, ОСОБА_1 не надала земельно-кадастрової документації, відповідно до якої вона просить відновити межу, що поділяє земельні ділянки по АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_4 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не дав належної оцінки наданим позивачкою доказам порушення відповідачами санітарних норм та правил, що регулюють будівництво, ст. 3 Закону України «Про пожежну безпеку». А саме, з наданих ОСОБА_1 фотокарток вбачається, що відповідачі самовільно встановили огорожу, частину якої приєднали до стіни будинку позивачки, від чого стіна луснула. Зазначеними діями відповідачі завдали ОСОБА_1 матеріальної шкоди. Оскільки порушена відстань від будинку до паркану, дії відповідачів створюють загрозу життю, здоров`ю та майну мешканців належного позивачці будинку. Добровільно усунути допущені порушення відповідачі не погоджуються. Через протиправні дії ОСОБА_2 , ОСОБА_3 позивачка обмежена у праві власності та не може виконувати обов`язки по утриманню свого будинку, бо не має доступу до його зовнішніх стін та вікон.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду - залишити без змін. Посилається на необґрунтованість апеляційної скарги. Вважає, що рішення суду постановлено з дотримання норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що домоволодіння позивачки в порушення вимог закону було побудовано на межі земельних ділянок. На місці стіни будинку ОСОБА_1 має стояти паркан. Проте жодних претензій до позивачки відповідач не пред`являв, оскільки не має наміру порушувати правил добросусідства.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як установлено судом та підтверджується даними договору купівлі-продажу від 27.03.2004, ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_2. Будинок розташований на земельній ділянці площею 511 кв.м., що також підтверджується планом будинку та планом земельної ділянки (т.1 а.с. 16 - 20).

Відповідно до договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва жилого будинку від 10 грудня 1955 року земельна ділянка площею 511 кв. м по АДРЕСА_2 надавалась колишньому власнику ОСОБА_6 у безстрокове користування під забудову житлового будинку (т. 1 а.с. 21).

Відповідачі є власниками сусідніх будинків та користувачами суміжних земельних ділянок.

З наданих позивачкою копій світлин та світлин вбачається наявність зруйнованого фундаменту та паркану, що знаходиться на невеликій відстані від стіни будинку та частково примикає до неї (т. 1, а.с. 52 - 54, 59 - 60).

Факт будівництва бетонного паркану висотою понад 2 м на відстані 15 - 20 см від будинку ОСОБА_1 та пошкодження цього будинку підтверджується даними листа голови постійної комісії з питань містобудування, архітектури та земельних відносин Харківської міської ради № 132/0/19-20 від 26.02.2020 (т. 2 а.с. 108).

З приводу переносу бетонного паркану ОСОБА_1 неодноразово зверталася до правоохоронних органів та органів місцевого самоврядування, однак їй було рекомендовано звернутися до суду в порядку цивільного судочинства (т.1 а.с. 3, 49 - 51).

З метою захисту порушеного права ОСОБА_1 у 2015 році зверталася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та зобов`язання вчинити певні дії. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 травня 2016 року у справі № 639/10059/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 30 серпня 2016 року, постановою Верховного Суду від 27 березня 2019 року, в задоволені позову ОСОБА_1 було відмовлено (т. 1 а.с. 218 - 235).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 грудня 2018 року було задоволено клопотання представника ОСОБА_1 та у справі № 639/4472/17 призначена земельно-технічна експертиза (т. 1 а.с. 167 - 168).

Четвертого лютого 2019 року на адресу Жовтневого районного суду м. Харкова надійшло клопотання судового експерта про надання додаткових матеріалів для проведення експертизи та квитанція на оплату (т. 1 а.с. 178 - 179).

Відповідно до повідомлення судового експерта про неможливість надання висновку експертизи № 1306 від 04.04.2019 серед додаткових матеріалів не надано геопросторових даних, які внесено до відомостей Державного земельного кадастру, щодо реєстрації земельної ділянки кадастровий номер :16:001:0001 і результатів топографо - геодезичних робіт. За представленими матеріалами встановити відповідність фактичних меж земельної ділянки правовстановлюючим документам на дану земельну ділянку, а також визначити чи має місце порушення землекористування не можливо (т. 1 а.с. 191).

Судова колегія вважає, що суд правильно встановив характер спірних правовідносин, застосував норми матеріального права, що їх регулюють, та дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 не довела факту порушення відповідачами межі земельних ділянок, яка поділяє земельні ділянки по АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_4 .

Згідно із статтею 152 Земельного кодексу України (надалі ЗК України) власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Статтею 106 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновлення межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Відповідно до статті 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Відновлення меж земельної ділянки на місцевості передбачає повторне винесення меж у натурі на підставі наявної земельно-кадастрової документації.

За змістом ч. 1 ст. 79 ЗК України земельна ділянка представляє собою частину земної поверхні, що має фіксовані межі, характеризується певним місцем розташування, природними властивостями, фізичними параметрами, правовим і господарським станом та іншими характеристиками.

Межі земельної ділянки фіксуються у землевпорядній документації (кадастровому плані земельної ділянки) та виносяться на місцевість (в натурі) на підставі технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки із оформленням Акта винесення меж земельної ділянки в натурі. Місце розташування земельної ділянки фіксується прив`язкою її меж і крайніх точок до мережі координат (геодезичної мережі).

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номеру.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав та оформлюються відповідно до чинного законодавства.

ОСОБА_1 документів, що свідчать про формування земельної ділянки по АДРЕСА_2 у встановленому законом порядку суду не надала.

На підтвердження розміру та конфігурації зазначеної земельної ділянки позивачка надала лише план земельної ділянки, складений при проведенні технічної інвентаризації будинку АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 19 зворот).

В суді апеляційної інстанції до матеріалів справи були долучені документи, що на вимогу судового експерта надавалися відповідачами та надсилалася до експертної установи під час проведення експертизи ( т. 1 а.с. 185 - 189).

Згідно з цими документами ОСОБА_3 є власницею земельної ділянки 1 площею 0,1000 га по АДРЕСА_4 кадастровий номер :16:001:0001, що підтверджується даними державного акту про право власності на землю від 06.08.2007 ( т. 2 а.с. 136), та разом з ОСОБА_7 є орендарем земельної ділянки 2 площею 0,0496 га по АДРЕСА_4 , кадастровий номер :16:001:0002, що підтверджується даними договору оренди землі від 26.05.2009, укладеного на строк до 01.02.2057, та рішенням Харківської міської ради від 21.02.2007 № 24/07 (т.2 а.с. 137 - 141, 163 - 166).

Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України № 3613-VI від 07.07.2011 «Про Державний земельний кадастр» відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру: на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок - у випадках, визначених статтею 79-1 Земельного кодексу України, при їх формуванні; на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 Земельного кодексу України та у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками; на підставі технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель - за результатами інвентаризації земель; на підставі проектів землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) - у разі виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв).

Згідно з пунктом 2.1 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376 (далі - Інструкція), встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відповідно до пункту 2.3 Інструкції для встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) охоплюється комплекс робіт, а саме: підготовчі роботи, топографо-геодезичні, картографічні роботи та роботи із землеустрою, камеральні роботи, складання і оформлення матеріалів технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками.

Згідно з частинами першою, третьою, шостою статті 55 Закону України № 858-IV від 22.05.2003 «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам. Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям.

Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.

Підставою для формування земельної ділянки 1 та 2 по АДРЕСА_4 стала технічна документація із землеустрою щодо встановлення у натурі меж зазначених земельних ділянок, виконана у 2006 році ТОВ « УКРЕНЕРГОПРОЕКТ» ( т. 2 а.с. 142 - 162).

З акту встановлення (відновлення) та погодження меж земельної ділянки від 11 вересня 2006 року вбачається, що межа між земельними ділянками по АДРЕСА_4 та по АДРЕСА_2 (від Д до Е) погоджена не була у зв`язку з відмовою ОСОБА_1 (т.2 а.с. 148).

Згідно з додатком до акту встановлення (відновлення) та погодження меж земельної ділянки від 11 вересня 2006 року встановлення межі земельних ділянок АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2 виконано по існуючій огорожі та стіні жилого будинку і відповідає генплану земельної ділянки, що наданий у довідці КП «ХМБТІ». Таким чином, порушень при встановленні межі земельних ділянок АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2 нема і межа встановлена вірно (т. 2 а.с. 149).

23.05.2007 Державним комітетом по земельних ресурсах Харківської міської ради виконане встановлення меж земельної ділянки 2 по АДРЕСА_4 на місцевості з зазначенням суміжних земельних ділянок, про що складено відповідний акт № 488/07 ( т.2 а.с. 167 - 168).

Наведені вище документи свідчать про те, що у ОСОБА_3 належним чином оформлене право власності та право користування на земельні ділянки 1 , 2 по АДРЕСА_4 та дані про ці ділянки внесені до Державного земельного кадастру.

Статтею 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановлення твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України).

Відповідно до глави 16 ЦК України правочин може бути визнано недійсним з підстав, визначених законом. У разі визнання недійсним правочину може бути визнано недійсним і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно.

Згідно із роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 Постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 Цивільного Кодексу України, статті 15 Цивільного процесуального Кодексу України (2004 року), статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками; про визнання недійсними угод купівлі-продажу, дарування, застави, обміну, ренти земельних ділянок, договорів довічного утримання, за якими набувачеві передаються у власність земельні ділянки, укладених із порушенням встановлених законом порядку.

У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Відповідно до частини 1 статті 13, статей 12, 81, 175 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивач самостійно визначає зміст позовних вимог, зазначає сторони та інших учасників спору, викладає зміст обставин, якими обґрунтовуються вимоги, та зазначає докази на підтвердження цих обставин.

З метою захисту від порушення свого права власності ОСОБА_1 не оспорила рішення про державну реєстрацію права власності, держаний акт про право власності на землю, рішення Харківської міської ради про надання земельної ділянки в оренду, договір оренди земельної ділянки АДРЕСА_4 з зазначеними в Державному земельному кадастрі координатами.

Позовних вимог до ОСОБА_7 , який є орендарем земельної ділянки 2 по АДРЕСА_4 , ОСОБА_1 не пред`явила.

Судова колегія вважає, що без оспорювання права власності та права оренди підстав набуття ОСОБА_3 , ОСОБА_7 земельних ділянок, встановити межу між земельною ділянкою по АДРЕСА_2 та земельною ділянкою 1 , 2 по АДРЕСА_4 не можливо.

Документами, що надані на підтвердження розміру та конфігурації земельної ділянки ОСОБА_8 , є план земельної ділянки, зазначений у технічному паспорті на будинок від 09.04.1996 (т. 2 а.с. 117 - 120) та акт зазначення меж земельної ділянки від 20.10.1955 (т. 2 а.с. 121).

Належних та допустимих доказів відповідності зазначених меж фактичному користуванню ОСОБА_8 та порушення з боку останнього прав позивачки суду не надано.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.

Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності (ч.1 ст.103 ЦПК України).

Судом апеляційної інстанції ОСОБА_1 було роз`яснено її право заявити клопотання про призначення у справі судової земельно - технічної експертизи для визначення місця розташування меж земельної ділянки АДРЕСА_2 та встановлення порушення зазначених меж з боку відповідачів. Проте від проведення зазначеної експертизи позивачка відмовилася у зв`язку відсутністю коштів на її оплату. На підтвердження вартості експертизи у розмірі 10010 грн ОСОБА_1 надана квитанція на оплату експертизи, направлена на її адресу в суді першої інстанції ( т. 2 а.с.111).

Відповідно до частин першої-третьої статті 23 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За змістом ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Оскільки вина відповідачів у проведенні межі земельної ділянки АДРЕСА_4 по існуючій огорожі та стіні жилого будинку АДРЕСА_2 не доведена, підстави для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди вістуні.

Враховуючи встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи, з метою захисту порушеного права власності позивачка не позбавлена можливості звернутися до суду з іншим позовом.

Судова колегія погоджується з висновком суду про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку з його недоведеністю. Рішення суду є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. Тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 6 березня 2020 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді А.В.Котелевець

Р.М.Піддубний