Справа №751/5836/19
Провадження №2/751/213/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2020 року місто Чернігів

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а

в складі: головуючого - судді Цибенко І. В.

за участю секретаря Михайлової І.О.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до КЗ «Чернігівська обласна станція переливання крові» Чернігівської обласної ради про видачу трудової книжки, стягнення компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до КЗ «Чернігівська обласна станція переливання корові» Чернігівської обласної ради, з якого вбачається, що позивач уточнивши позовні вимоги (а.с. 12-16) просить видати йому трудову книжку із зазначенням дати його звільнення фактичний день видачі трудової книжки, стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, пов`язаний із затримкою видачі трудової книжки, стягнути грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 308 грн. 46 коп., стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 58065 грн. 86 коп. по день винесення рішення, стягнути моральну шкоду за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розмірі 5000 грн., відшкодувати витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 12.02.2018 він був прийнятий на посаду юрисконсульта адміністративно-управлінського апарату КЗ «Чернігівська обласна станція переливання корові» Чернігівської обласної ради. 07.03.2018 він був звільнений з роботи за власним бажанням, проте не отримав трудову книжку, а також йому не була виплачена компенсація за 2 дні щорічної основної відпустки в розмірі 308 грн. 46 коп. Вказані порушення трудового законодавства, зумовлюють відповідальність роботодавця відповідно до ст. 116, 117, 235 КЗпП України у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою видачі трудової книжки. Не проведення повного розрахунку при звільненні та неотримання трудової книжки спричинило йому моральні страждання та змусило прикладати додаткові зусилля для організації свого життя. Свою моральну шкоду він оцінює в 5000 грн.

Ухвалою від 18.09.2019 відкрито провадження по справі та визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Ухвалами Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28.10.2019, 16.12.2019, 11.02.2020 відмовлено в задоволенні заяв позивача про відвід головуючого судді Цибенко І.В.

Ухвалою від 05.02.2020 залишено без розгляду заяву позивача про уточнення позовних вимог.

Відповідачем 10.10.2019 надано відзив на позовну заяву. Позовні вимоги відповідач визнає частково та не заперечує проти сплати 290 грн. 30 коп. компенсації за 2 дні невикористаної відпустки. Заперечує проти позовних вимог в іншій частині. Так, заперечують вину роботодавця щодо неотримання трудової книжки позивачем у день звільнення, оскільки ОСОБА_1 07.03.2018 з 11 год. 45 хв. був відсутній на роботі, що унеможливило видачу трудової книжки. В подальшому інспектором відділу кадрів неодноразово в телефонному режимі пропонувалось ОСОБА_1 отримати трудову книжку. 16.04.2018 позивачеві був направлений лист з пропозицією особисто отримати трудову книжку в закладі або надати письмову згоду на відправлення її поштою. Будь-які відповіді від позивача не надходили, отже вказують про відсутність вини закладу в неотриманні позивачем трудової книжки. Відповідач просить застосувати вимоги ст. 233 КЗпП України та відмовити в задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у зв`язку з пропуском 3-х місячного строку звернення до суду. Відповідач заперечив проти стягнення моральної шкоди, посилаючись на відсутність доказів заподіяння такої шкоди, відсутність протиправних дій закладу та причинного зв`язку між шкодою та діями закладу.

Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги щодо зобов`язання видати йому трудову книжку та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Зазначив, що не пам`ятає чи до кінця робочого дня він перебував на роботі в день звільнення. Але свою згоду щодо направлення трудової книжки поштою він висловлював керівникові закладу, з яким зустрівся в місті через декілька днів після звільнення. Проте, замість надіслання йому трудової книжки, відповідачем було направлено лист 16.04.2018. Підтвердив, що після звільнення до закладу за трудовою книжкою не приходив, письмової згоди не надавав, вважаючи достатньою усну згоду надану керівнику закладу ОСОБА_2 . Підтримав позовні вимоги про стягнення компенсації за 2 дні невикористаної відпустки в розмірі 308 грн. 46 коп., вказуючи що до цього часу вказані кошти йому не виплачені. Підтримав позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та просив стягнути 15000 грн. на момент звернення до суду, а також відповідну суму за період з моменту звернення до суду по день винесення рішення. Просив врахувати його стан здоров`я та наявність на утриманні непрацездатної матері, як поважні причини пропуску строку звернення до суду з даними позовними вимогами. Підтримав позовні вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 5000 грн. В судовому засіданні також позивач вказав, що відповідачем з нього незаконно було утримано 34 грн. 84 коп. профспілкових внесків.

Відповідно до ч. 3 ст. 223 ЦПК України розгляд справи здійснено за відсутності представника відповідача.

Заслухавши доводи позивача, дослідивши заперечення відповідача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до наказу від 08.02.2018 № 35-к ОСОБА_1 з 12.02.2018 року прийнятий на посаду юрисконсульта адміністративно-управлінського апарату КЗ «Чернігівська обласна станція переливання корові» Чернігівської обласної ради з випробувальним терміном 2 місяці з посадовим окладом 3048 грн. (а.с. 31).

07.03.2018 ОСОБА_1 подав заяву про звільнення з посади юрисконсульта за власним бажанням. (а.с. 36).

07.03.2018 позивач звільнений з займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. (а.с. 37).

Згідно акту від 07.03.2018 (а.с. 32) ОСОБА_1 07.03.2018 з 11 год. 45 хв. до закінчення робочого дня був відсутній на робочому місці, на телефонні дзвінки не відповідав.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 2 ЗУ «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).

Згідно ст. 6 ЗУ «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Сторонами не заперечується, що ОСОБА_1 за період своєї роботи в КЗ «Чернігівська обласна станція переливання корові» Чернігівської обласної ради здобув право на 2 календарні дні щорічної основної відпустки.

Згідно ст. 24 ЗУ «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст.182-1 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки.

Відповідно до п.2 Постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Відповідно до п.7 вказаної Постанови нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 пропрацював у КЗ «Чернігівська обласна станція переливання корові» Чернігівської обласної ради у лютому 2018 року -17 календарних днів та у березні 2018 року - 7 календарних днів, а всього 24 календарні дні.

Згідно довідки про доходи ОСОБА_1 (а.с. 38) сума нарахованої заробітної плати за період з лютого по березень становить 3483 грн. 66 коп. (2419 грн. 95 коп + 1063 грн. 71 коп.)

Розмір компенсації за 2 дні невикористаної відпустки становить 290 грн. 30 коп. (3483 грн. 66 коп. : на 24 фактично відпрацьовані календарні дні х 2 дні відпустки).

За таких обставин, суд вважає, що права та інтереси позивача були порушенні відповідачем, і вказані порушені права та інтереси підлягають захисту судом шляхом стягнення на користь позивача суму 290 грн. 30 коп. компенсації за невикористану відпустку. Дана сума визначена без врахування установлених законодавством України податків та зборів.

Компенсація за невикористану відпустку входить до фонду заробітної плати, а тому на такі кошти поширюється вимоги ст.ст.116,117 КЗпПУ.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Вказана правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 14 грудня 2016 року у справі №6-788цс16.

Здійснення відповідних розрахунків середнього заробітку визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середньоденний заробіток позивача становить 174 грн. 18 коп. (3483 грн. 66 коп. виплата за фактично відпрацьований час : 20 роб. днів )

Середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку за період з 07.03.2018 року по 28.02.2020 року становить 86393 грн. 28 коп. (174,18 х 496 роб. днів).

За змістом пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, суд може зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, за таких умов: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 03.04.2019 у справі № 662/1626/17, від 13.09.19 у справі № 676/4533/16-ц.

Установивши такі обставини, суд виходив з того, що під час звільнення позивача відповідачем не було проведено з ним повного розрахунку, розмір належних звільненому працівникові сум був з`ясований під час судового розгляду справи, з позовом до суду ОСОБА_1 звернувся через 1 рік 5 місяці після звільнення, а тому відповідно до положень ст. 117 КЗпП України розмір відшкодування за час затримки розрахунку необхідно визначити з урахуванням суми заборгованості порівняно із середнім заробітком, тієї обставини, що позивач тривалий час не звертався до суду за вирішенням спору про стягнення невиплачених сум при звільненні, а також тривалості перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем.

Тому, суд вважає необхідним застосувати принцип співмірності і зменшити розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку до 1000 грн., задовольнивши позов частково.

Згідно ст.237-1 КЗпПУ відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно ст.233 КЗпПУ працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 №4-рп/2012, у справі №1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Таким чином, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже, враховуючи, що на час розгляду справи в суді відповідач фактично не сплатив позивачеві компенсацію за невикористану відпустку, отже відсутні підстави для відмови у задоволенні позову у зв`язку з пропуском тримісячного строку звернення до суду позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стосовно заявлених вимог в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 грн., суд зазначає наступне.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення.

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, судом враховується характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у житті та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, застосовуючи принцип справедливості та співмірності, суд вважає, що позивачеві підлягає відшкодуванню моральна шкода в розмірі 500 грн.

Вимоги позивача в частині видачі трудової книжки, а також стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, пов`язаного із затримкою видачі трудової книжки задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього кодексу.

Відповідно до п. 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджених наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

В судовому засіданні позивач стверджував, що до цього часу трудову книжку не отримав, не пам`ятає чи перебував на робочому місці до кінця робочого часу в день звільнення. Після отримання повідомлення від 16.04.2018 особисто за отриманням трудової книжки до відповідача не звертався, усно керівнику установи надавав згоду на пересилання трудової книжки поштою.

Враховуючи, що повідомлення про отримання трудової книжки відповідачем було направлено позивачу не в день звільнення 07.03.2018, а 16.04.2018, вбачається допущення відповідачем порушення п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників.

Відповідно до ч. 1ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звернення або з дня видачі трудової книжки.

Встановлені статтею 233 КЗпПУ строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються.

Вказаний строк застосовується судом незалежно від наявності заяви відповідача про застосування такого строку, оскільки відповідно до частини першої статті 9 ЦК України норми цього Кодексу у трудових спорах можуть застосовуватися лише субсидіарно, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Тоді як строки звернення до суду у КЗпП України передбачені окремо.

Позивач був звільнений з роботи 07.03.2018, повідомлення від 16.04.2018 про отримання трудової книжки отримав 18.04.2018, отже звертаючись до суду 19.08.2019 з вимогами про видачу трудової книжки із зазначенням дати його звільнення фактичний день видачі трудової книжки, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, пов`язаний із затримкою видачі трудової книжки, позивач пропустив тримісячний строк встановлений ч. 1 ст. 233 КУпАП.

В обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду позивач зазначив, що у нього на утриманні перебуває непрацездатна матір, а також просив врахувати його стан здоров`я.

Суд вважає, що доводи позивача про поважність причин пропуску строку звернення до суду не заслуговують на увагу, оскільки зазначені обставини існують і на сьогоднішній день і не позбавляли його можливості вчасно звернутись до суду, а отже відсутні підстави для поновлення строків звернення до суду.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про видачу трудової книжки із зазначенням дати його звільнення фактичний день видачі трудової книжки, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за затримку видачі трудової книжки, необхідно відмовити у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Позивач не позбавлений права звернутись до відповідача за отриманням трудової книжки особисто, або надати письмову згоду на пересилку трудової книжки поштою.

Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до КЗ «Чернігівська обласна станція переливання крові» Чернігівської обласної ради, а саме стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за невикористану відпустку в сумі 290 грн. 30 коп. середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 1000 грн. та 500 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні позову в іншій частині слід відмовити.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 262 ЦПК України, суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі, якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором.

Окрема ухвала суду - це ухвала, якою суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону і причини та умови, що сприяли вчиненню порушення.

Розглянувши доводи, які зазначені позивачем у заяві про винесення окремої ухвали відносно адвоката Карась А.А. від 17.02.2020, а також враховуючи, що винесення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду, суд не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали.

Відповідно до ст.. 141 ЦПК України судові витрати слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 13, 76-89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 271-273, 354-355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до КЗ «Чернігівська обласна станція переливання крові» Чернігівської обласної ради про видачу трудової книжки, стягнення компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з КЗ «Чернігівська обласна станція переливання крові» Чернігівської обласної ради на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку в сумі 290 (двісті дев`яносто) грн. 30 коп. (сума визначена без вирахування податків та обов`язкових платежів).

Стягнути з КЗ «Чернігівська обласна станція переливання крові» Чернігівської обласної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 1000 (тисяча) грн. (сума визначена без вирахування податків та обов`язкових платежів).

Стягнути з КЗ «Чернігівська обласна станція переливання крові» Чернігівської обласної ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 500 ( п`ятсот) грн. 00 коп.

У задоволенні позову в іншій частині - відмовити.

Стягнути з КЗ «Чернігівська обласна станція переливання крові» Чернігівської обласної ради на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) 40 коп.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну і резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Новозаводський районний суд м. Чернігова.

Повний текст рішення суду виготовлено 04.03.2020.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

Відповідач: КЗ «Чернігівська обласна станція переливання крові» Чернігівської обласної ради, місце знаходження: м. Чернігів, вул. Пирогова, 13 код ЄДРПОУ 02006886.

Головуючий - суддя І. В. Цибенко