Справа № 530/1410/19
Номер провадження 2-о/530/7/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2020 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., секретаря Стрілець Л.Г., представника заявника адвоката Постернака М.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку окремого провадження в м. Зіньків Полтавської області цивільну справу за заявою

ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , заінтересована особа: Опішнянська селищна рада Зіньківського району Полтавської області про встановлення факту проживання особи в певний період у певному місці, -

В С Т А Н О В И В:

Заявник, ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 звернувся в Зіньківський районний суд Полтавської області із заявою заінтересована особа: Опішнянська селищна рада Зіньківського району Полтавської області про встановлення факту проживання особи в певний період у певному місці.

Заслухавши заявника та представника заявника, які підтримали вимоги заявника, зачитавши заяву заінтересованої особи, заслухавши свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та дослідивши наявні матеріали справи, суд знаходить, що заявлені вимоги обґрунтовані і такі, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов"язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов"язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов"язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов"язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об"єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз"яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов"язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов"язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов"язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України, встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов"язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов"язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов"язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов"язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов"язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об"єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цивільного процесуального кодексу України.

Як передбачено нормою ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

У ст. 8 Конституції України зазначено, що Конституція України має найвищу юридичну силу.

Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

В судовому засіданні було встановлено, що матір`ю ОСОБА_1 була ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка міста Тбілісі, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , у віці 75 років, у місті Зіньків Полтавської області, як вказано у свідоцтві про її смерть, так як смерть наступила у лікарні, але вона була зареєстрована на проживання і постійно проживала у житловому будинку АДРЕСА_2 .

При житті ОСОБА_5 мала у приватній власності житловий будинок АДРЕСА_2 ( а.с.14).

Згідно довідки Опішнянської селищної ради Зіньківського району за вихідним номером 1907 від 09.09.2019 року, в цьому житловому будинку вона була зареєстрована на проживання і проживала до дня своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 . Пережившого її чоловіка немає (а.с.11).

Стаття 1261 Цивільного кодексу України передбачає, що у першу чергу право на спадкування мають діти спадкоємця. Таким чином, ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги за законом після смерті матері ОСОБА_5 .

Статті 1269 ч.1, ч.ч. 2, 5, ст..1268, ч.2 1220 Цивільного кодексу України передбачають, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, а спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, та незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, а часом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця.

Позивач ОСОБА_1 був із 12.12.2007 року і залишається понині зареєстрованим на проживання у житловому будинку АДРЕСА_1 , який належав його матері ОСОБА_5 , але з листопада 2017 року і до дня смерті матері ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно проживав разом з нею без реєстрації на проживання у належному матері житловому будинку АДРЕСА_2 , згідно довідки Опішнянської селищної ради Зіньківського району за вихідним номером 1907 від 09.09.2019 року (а.с.11).

Необхідність у проживанні разом із матір`ю до дня її смерті у належному їй житловому будинку виникла у зв`язку з погіршенням стану здоров`я ОСОБА_5 та її похилим віком, внаслідок чого вона потребувала постійного постороннього догляду. Зокрема, ОСОБА_5 мала атеросклеротичну хворобу серця та хронічну серцево-судинну недостатність, що і стало причиною смерті, як вказано у медичній довідці про причину її смерті.

Зважаючи на ці обставини ОСОБА_1 останній час перед смертю матері вимушений був проживати з нею у її житловому будинку, щоб надавати їй постійну посторонню допомогу, частковим підтвердженням чого є його звернення до лікарів на предмет консультацій щодо стану здоров`я матері, її лікування, до ПАТ ''Полтавагаз", ПАТ ''Полтаваобленерго" щодо розрахунків за надані послуги, до відділу субсидій та виконував інші обов`язки і роботу матері в будинку та по господарству, про що відповідні довідки об`єктивно неможливо одержати, ці факти підтвердили свідки в судовому засіданні.

За правилами ст. 29 ч. ч.І, 6 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання

Згідно ст. З Закону України ''Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, місцем проживання визнається адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживала строком понад шість місяців на рік, а реєстрацією визнається внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу.

Зважаючи на викладене і приймаючи до уваги, що ОСОБА_1 з листопада 2017 року і до дня смерті матері ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно проживав разом з нею без реєстрації на проживання у належному матері житловому будинку АДРЕСА_2 , тобто понад шість місяців, він вважається таким, що постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини і таким, що прийняв спадщину.

Незважаючи на це, ОСОБА_1 не має змоги в нотаріальному порядку реалізувати своє право на успадкування належного померлій матері ОСОБА_5 переліченого вище нерухомого майна внаслідок того, що документально не підтверджене місце його проживання разом зі спадкодавцем у належному їй житловому будинку.

Зважаючи на викладене, ОСОБА_1 вимушений звернутися до суду із заявою про встановлення факту його постійного місця проживання разом зі спадкодавцем ОСОБА_5 до дня її смерті.

Факт того, що померла ОСОБА_5 була матір`ю ОСОБА_1 і він постійно проживав без реєстрації на проживання понад шість місяців до дня її смерті у належному ОСОБА_5 житловому будинку АДРЕСА_2 , підтверджується наступними доказами: паспортом і свідоцтвом про народження заявника, згідно яких заявником є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець міста Тбілісі, зареєстрований на проживання і проживає у АДРЕСА_1 , а його матір`ю була ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка міста Тбілісі. Свідоцтвом про смерть матері заявника та довідкою Зіньківської районної лікарні про причину її смерті від 21.06.2018 року, згідно якої ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , у віці 75 років, у місті Зіньків Полтавської області. Причиною смерті були атеросклеротична хвороба серця та хронічна серцево-судинна недостатність (а.с.10).

Двома довідками Опішнянської селищної ради, згідно яких останнє місце реєстрації ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 . Пережившого її чоловіка не було. Разом з нею на момент її смерті, із листопада 2017 року проживав без реєстрації її син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який фактично прийняв спадщину у перші півроку після померлої, оскільки вів догляд за її господарством, і на даний час проживає та веде догляд за господарством (а.с.11-12). Актом обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї ОСОБА_1 від 10.10.2019 року, складеним депутатом Опішнянської селищної ради Каніболоцьким Олександром Миколайовичем, згідно якого ОСОБА_1 на даний час проживає без реєстрації у житловому будинку АДРЕСА_2 , власником якого була ОСОБА_5 . Земельна ділянка 0, 15 га 9 (а.с.13). Договором дарування від 16.12.2005 року, згідно якого ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_5 прийняла в дар житловий будинок АДРЕСА_2 (а.с.14). Повідомленням приватного нотаріуса Зіньківського районного нотаріального округу Піскун А.Ю. від 17.05.2019 року про відмову ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його матері ОСОБА_5 , з посиланням на те, що спадкоємець не подав вчасно заяву про прийняття спадщини, а також не пред`явив доказів про постійне проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини за однією адресою (а.с.15).

Встановлення факту необхідне для одержання заявником спадщини після смерті його матері.

Стаття 293 Цивільного процесуального кодексу України визначає, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, які мають юридичне значення.

Відповідно до п. 12. ППВСУ №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», при розгляді справи про встановлення відповідно до п. 6 ст. 273 ЦПК факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства.

П.7 ППВСУ №5 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів", вказує, що суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Керуючись ст. ст. 1,2,4,7, 8,12,13,19, 30, 228-229, 258, 263-268, 293, 315, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

Заяву ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , заінтересована особа: Опішнянська селищна рада Зіньківського району Полтавської області про встановлення факту проживання особи в певний період у певному місці - задоволити.

Встановити факт того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець міста Тбілісі, зареєстрований на проживання і проживаючий у АДРЕСА_1 , постійно проживав разом зі своєю матір`ю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженкою міста Тбілісі, померлою ІНФОРМАЦІЯ_2 , у віці 75 років, у місті Зіньків Полтавської області, до дня її смерті понад шість місяців, зокрема із листопада 2017 року і до дня смерті матері ІНФОРМАЦІЯ_2 , у належному матері житловому будинку АДРЕСА_2 .

На рішення може бути подано апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Полтавського апеляйного суду.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області С.Р.Должко