Номер провадження: 22-ц/813/3362/20
Номер справи місцевого суду: 520/1689/19
Головуючий у першій інстанції Петренко В. С.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Ющак А.Ю.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у відсутність учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 червня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору іпотеки,

встановив:

28.01.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію, (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк»), ОСОБА_2 , в якій просив суд визнати недійсним договір іпотеки, укладений 04.01.2007 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_2 у забезпечення виконання боргових зобов`язань ОСОБА_3 , визначених умовами кредитного договору №68/06ф від 24.05.2006 року, а також стягнути з відповідачів судові витрати.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилався на те, що 12.02.2002 року він - ОСОБА_1 , перебуваючи з 15.03.1956 року з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, уклав з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_6 передала у власність позивача ОСОБА_1 належну їй на праві приватної власності квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а він - ОСОБА_1 сплатив на користь ОСОБА_5 обумовлену договором купівлі-продажу вартість зазначеної квартири.

В подальшому, а саме: 27.04.2002 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого позивач ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 вищевказану квартиру, взамін чого ОСОБА_2 зобов`язався довічно утримувати позивача ОСОБА_1 та його дружину - ОСОБА_4 .

Позивач посилався на те, що обумовлені між ним та відповідачем ОСОБА_2 домовленості щодо його та його дружини довічного грошового утримання, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 оформили шляхом укладання договору дарування зазначеної квартири, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л.І.

У зв`язку з тим, що позивач насправді мав намір укласти з відповідачем ОСОБА_2 договір довічного матеріального утримання, проте, внаслідок необізнаності в юриспруденції, позивач фактично уклав з відповідачем ОСОБА_2 договір дарування квартири, та зважаючи на те, що ОСОБА_2 з 2005 року неналежним чином виконував обов`язки щодо його та його дружини довічного грошового утримання, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03.02.2017 р. по цивільній справі № 520/10551/16-ц договір дарування, укладений 27 квітня 2002р. між ним та відповідачем ОСОБА_2 визнано недійсним, визнано дійсним договір довічного утримання, укладений 27 квітня 2002 р. між ним та відповідачем ОСОБА_2 . Також цим же рішенням, на підставі ст. 755 ЦК України цей договір довічного утримання від 27.04.2002року розірвано та визнано за позивачем ОСОБА_1 право власності на вищевказану квартиру.

В подальшому позивач зазначив, що у червні 2018 року, під час реєстрації права власності на зазначену квартиру, він дізнався, що його квартира з 04.01.2007 року перебуває в іпотеці ПАТ «ВіЕйБі Банк» та на неї накладено заборону на відчуження, через що він не зміг здійснити реєстрацію права власності на цю квартиру за собою на підставі вищезазначеного рішення Київського районного суду м. Одеси від 03.02.2017року.

Посилаючись на те, що укладаючи спірний договір іпотеки, відповідач ОСОБА_2 на підставі недійсного договору дарування, вважав себе власником квартири, яку передавав в іпотеку ПАТ «ВіЕйБі Банк», не мав права цього робити. Також позивач ОСОБА_1 посилався на те, що зміст спірного договору іпотеки суперечить приписам ч. 1 ст. 5 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 579 та 754 ЦК України, оскільки станом на час укладання спірного договору іпотеки ОСОБА_2 не був власником майна, яке передав за спірним договором в іпотеку ПАТ «ВіЕйБі Банк».

При цьому позивач вказав, що єдиним власником цього майна, з моменту його придбання за договором купівлі-продажу від 19.02.2002 р. та по теперішній час є він - ОСОБА_1 , у зв`язку з чим відповідач ОСОБА_2 не мав права до смерті ОСОБА_1 укладати договір застави (іпотеки) щодо вищевказаної квартири, і на неї не може бути звернуто стягнення.

Посилаючись на зазначені обставини, а також на ст. 41 Конституції України, ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215, ч.1 ст. 228 ЦК України, позивач просив визнати недійсним договір іпотеки від 04.01.2007 року, укладений між відповідачами ОСОБА_2 та ПАТ «ВіЕйБі Банк».

04.03.2019 року від представника відповідача - ПАТ «ВіЕйБі Банк» до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі (а.с.35-36).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 червня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 червня 2019 року, та просить постановити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Про час і місце судового засідання, призначеного на 09.04.2020 року, на 17.00 год., сторони повідомлені належним чином, у тому числі представник заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 - адвокат Жуков Т.В., на адресу якого з жовтня 2019 року неодноразового направлялась поштова кореспонденція суду, однак ним не отримувана (а.с.137-144). При цьому вказана адреса: АДРЕСА_2 , є місцем реєстрації адвоката Жукова Т.В. та вказана ним у всіх документах при направленні їх до суду першої та апеляційної інстанції (а.с.1, 20, 96, 114).

Більше того, за вказаною адресою адвокат Жуков Т.В. отримав копію ухвали суду апеляційної інстанції від 16.08.2019 року про відкриття апеляційного провадження (а.с.126, 127, 130).

Зазначені обставини свідчать про те, що адвокат Жуков Т.В. з серпня 2019 року мав можливість і був зобов`язаний інтересуватись про стан відомого йому апеляційного провадження, ініційованого ним же та його довірителем ОСОБА_1 , та зобов`язаний був дізнатись, що розгляд апеляційної скарги призначений ухвалою суду від 18.10.2019 року на 09.04.2020 року, на 17.00 год (а.с.135-136).

При цьому, колегія суддів враховує, що у відповідності до п.п. 1, 5 Розпоряджень голови Одеського апеляційного суду № 1 від 16.03.2020 року та № 3 від 02.04.2020 року (а.с.145, 146) апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч.ч.1,2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Оскільки жоден із учасників даної цивільної справи, будучи належним чином повідомленим про час і місце судового засідання, про що вказано вище, не надав суду заяви про бажання прийняти участь у справі особисто, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності її учасників, на підставі наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене та у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою складання рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення, яким є постанова суду, є 15.04.2020 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.05.2006 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №68/06ф.

В забезпечення виконання зобов`язання за вищевказаним кредитним договором №68/06ф від 21.05.2006 року, між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та відповідачем ОСОБА_2 04.01.2007 року було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. за реєстровим №33. Предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: квартира під номером АДРЕСА_1 , та складається в цілому з чотирьох житлових кімнат, загальною площею 44,2 кв.м. та підсобних приміщень, загальна площа квартири 61,5 кв.м.

Вказана квартира належала іпотекодавцю на підставі договору дарування нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л.І. 27.04.2002року за №4291.

При цьому, суд правильно вказав, що при укладенні спірного договору іпотеки не було порушено вимог чинного законодавства, а тому підстави для визнання його недійсним, матеріали справи не містять.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Так, відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при вчиненні нотаріальної дії нотаріус установлює особу, що звернулась за вчиненням нотаріальної дії.

Дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нота-

ріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону «Про нотаріат», що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. Нотаріус зобов`язаний установити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони.

Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Нотаріуси не приймають для вчинення нотаріальних дій документи, які не відповідають вимогам законодавства або містять відомості, що принижують честь, гідність та ділову репутацію фізичної особи або ділову репутацію юридичної особи, які мають підчистки або дописки, закреслені слова чи інші незастережені виправлення, документи, тексти яких прочитати внаслідок пошкодження, а також документи, написані олівцем. Нотаріус перевіряє справжність кожного аркуша документа, який викладений на спеціальних бланках нотаріальних документів та подається для вчинення нотаріальних дій, за допомогою Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів згідно з Порядком ведення Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 04.11.2009 № 2053/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 09.11.2009 за № 1043/17059.

Також представник відповідача вказав, що відповідно до ст.23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого манна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження манна іпотекою.

Тобто, особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому числі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Як вбачається з матеріалів справи,рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03.02.2017 року, яке набрало законної сили 14.02.2017 року, було задоволено позов ОСОБА_1 та визнано недійсним договір дарування, укладений 27 квітня 2002 року між ним і ОСОБА_2 (договір зареєстровано в реєстрі за №4391). Визнано дійсним договір довічного утримання, укладений 27 квітня 2002 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та розірвано цей договір довічного утримання. Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка має загальну площу 61,5 кв.м., в тому числі житлову 44,2 кв.м. (а.с.11-13).

Саме на зазначені обставини посилався позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду з даним позовом, зазначаючи при цьому, що він не може здійснити реєстрацію права власності на вказану квартиру на підставі вищевказаного рішення суду, оскільки квартира перебуває в іпотеці ПАТ «ВіЕйБі Банк».

Відмовляючи в задоволенні вказаних позовних вимог, суд посилався на те, що відповідно дост. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Тобто, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права й обов`язки) виникають між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).

Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Крім того, суд вказав, що за змістом норм ст. 3 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 574, 575, 577, 585 ЦК України іпотека як форма застави виникає на підставі договору, який підлягає нотаріальному посвідченню. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення.

В статті 18 Закону України «Про іпотеку» зазначені істотні умови, які мають бути дотримані при укладенні договору іпотеки, про що обгрунтовано і детально вказав суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення.

При цьому, у разі відсутності в іпотечному договорі однієї із істотних умов, він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду. У разі якщо іпотекою забезпечується повернення позики, кредиту для придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку, договір купівлі-продажу цього нерухомого майна та іпотечний договір можуть укладатися одночасно.

Також суд правильно вказав, що згідно п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що недійсним може бути визнано лише укладений договір.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Крім того, за змістом ст. 6 та ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Разом з тим, положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу, згідно яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним

При цьому, суд обгрунтовано послався на те, що відповідно до п.2 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до стос. 1, 8 Конституції України. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Таким чином, законодавець передбачив, що дійсність правочину має перевірятись саме на момент його укладення, як того вимагає ч. 1 ст. 215 ЦК України.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який, ухвалюючи судове рішення, встановив, що на момент укладення спірного договору іпотеки - 04.01.2007 року, власником іпотечного майна - квартири під номером АДРЕСА_1 , був іпотекодавець - відповідач ОСОБА_2 на підставі договору дарування нерухомого майна від 27.04.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л.І., зареєстрованого в реєстрі за № 4391.

Тобто, суд правомірно і обгрунтовано виходив із того, що позивачем не доведено того, що на момент укладення спірного договору іпотеки відповідач - ОСОБА_2 не мав права передавати в іпотеку майно, належним власником якого він був вже майже п`ять років.

З цих же підстав є необґрунтованими доводи заявника апеляційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_2 не мав права до смерті позивача ОСОБА_1 продавати, дарувати, міняти майно, передане йому за договором довічного утримання, укладати щодо цього майна договір застави, передавати його у власність іншій особі на підставі іншого правочину, з посиланням на ч. 1 ст. 754 ЦК України, так як станом на день передачі майна в іпотеку, тобто 04.01.2007 року, відповідач ОСОБА_2 був його належним і повноправним власником, про що було зазначено вище.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що позивачем не надано суду доказів того, що при укладенні оспорюваного іпотечного договору були порушені істотні умови, передбачені статтею 18 Закону України «Про іпотеку».

Разом з тим, суд першої інстанції правильно вказав, що ст. 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Зазначені обставини свідчать про те, що незважаючи на рішення Київського районного суду м. Одеси від 03.02.2017 року, яке набрало законної сили 14.02.2017 року, та яким за позивачем ОСОБА_1 було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку», іпотека є дійсною також і для позивача ОСОБА_1 , як набувачаіпотечного нерухомого майна, незважаючи на те, що до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Разом з тим, позивачем або його представником, як до позовної заяви, так і під час розгляду справи, не надано суду оспорюваного договору іпотеки, як і не заявлено відповідного клопотання про витребування зазначеного договору.

При цьому, суд першої інстанції правильно вказав, що справа перебувала в провадженні суду з січня 2019 року, однак позивач або його представник жодного разу не були присутніми у судових засіданнях та відповідних клопотань про витребування доказів не заявляли. Разом з тим, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Жуков Т.В. надав суду заяву про розгляд справи у відсутність позивача та його представника (а.с.97).

Тобто, матеріали справи взагалі не містять договору іпотеки або його належно завіреної копії, який позивач та заявник апеляційної скарги просив суд визнати недійсним.

Таким чином,колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти ухваленого судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання цього судового рішення, яке складено 15.04.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра