Дата документу 09.12.2020 Справа № 314/6048/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 314/6048/16-ц Головуючий у 1-й інстанції: Кофанов А.В.
Провадження №22-ц/807/2888/20 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Путій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області на заочне рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 25 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права постійного користування землею в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права постійного користування землею в порядку спадкування за законом, який було нею уточнено 08 вересня 2016 року.

Свої вимоги вона обґрунтувала тим, що рішенням Вільнянської районної ради народних депутатів Вільнянського району Запорізької області №2 від 28 березня 1996 року батьку ОСОБА_1 ОСОБА_3 виділено в постійне користування земельну ділянку площею 6,0 га, розташовану на території Максимівської сільської ради, цільове призначення організація фермерського господарства.

12 грудня 1996 року розпорядженням голови Вільнянської РДА було зареєстровано фермерське господарство «Драчевський В.Л.».

Після смерті ОСОБА_3 у грудні 2013 року, ОСОБА_1 за погодженням з іншими спадкоємцями вирішила продовжити діяльність фермерського господарства і отримати право користування земельною ділянкою в цілому. Проте, ОСОБА_2 , як одна зі спадкоємців, ухилилася від нотаріального оформлення цієї угоди.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право постійного користування в порядку спадкування за законом на земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 6,0 га, розташованої на території Максимівської сільської ради, після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 25 жовтня 2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування, задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування після померлого ОСОБА_3 право постійного користування земельною ділянкою площею 6,0 га , розташованої на території Максимівської сільської ради , Вільнянського району, Запорізької області, цільове призначення організація фермерського господарства, згідно Державного акту на право постійного користування землею серії ЗП 04-501543 від 03 грудня 1996 року.

Не погоджуючись з рішенням суду, Токмацька місцева прокуратура Запорізької області подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення судом норм процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 13 липня 2017 року апеляційну скаргу Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області задоволено. Заочне рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 25 жовтня 2016 року по цій справі скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з заочним рішенням суду першої інстанції та рішенням апеляційного суду, ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 серпня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 13 липня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалами Запорізького апеляційного суду від 28 серпня 2020 року апеляційну скаргу Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області на заочне рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 25 жовтня 2016 року у цій справі прийнято до провадження та призначено до розгляду в Запорізькому апеляційному суді (а.с. 158-159,160-161 ).

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частні або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Частиною 2 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до положень статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленгому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 є спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 , яка прийняла спадщину, що підтверджується заявою поданою до нотаріальної контори в передбачений законом строк про пийняття спадщини; земельна ділянка була надана спадкодавцю у постійне користування на підставі державного акта для ведення селянського (фермерського) господарства; належне спадкодавцю право користування земельною ділянкою на момент відкриття спадщини не припинилося і входить до складу спадщини, а отже, перейшло до позивача. У зв`язку з неможливістю оформлення права на спадкове майно в нотаріальному порядку, суд вважав, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитись, оскільки вони не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що рішенням Вільнянської районної ради народних депутатів Вільнянського району Запорізької області від 28 березня 1996 року № 2 ОСОБА_3 виділено в постійне користування земельну ділянку площею 6,0 га, розташовану на території Максимівської сільської ради, цільове призначення - організація фермерського господарства ( а.с. 10).

ОСОБА_3 було створено селянське (фермерське) господарство "Драчевський В.Л.", він був засновником та головою ФГ, а 12 грудня 1996 року розпорядженням голови Вільнянської райдержадміністрації було зареєстровано Фермерське господарство "Драчевський В. Л.". (а.с. 95).

ФГ «Драчевський В.Л.» користувалось земельною ділянкою площею 6.0га, яка розташована на території Максимівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, яка надана для створення селянського фермерського господарства, що підтверджується державним актом на право постійного користування землею, виданного 03 грудня 1996 року Серія ЗП № 04.501543 зареєстрованого в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 700.

Відповідно до Статуту, який зтверджено 25 листопада 1996 року головою фермерськогг господарства є ОСОБА_3 ( а.с. 11-15).

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_1 , виданого Виконавчим комітетом Максимівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області 16 грудня 2013 року, актовий запис №20, після смерті якого заведено спадкову справу (а.с. 10).

Згідно свідоцтва про народження, ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками якої записано: батько ОСОБА_3 , мати - ОСОБА_2 . (а.с. 9).

Позивач прийняла спадщину після смерті батька ОСОБА_3 , що підтверджується копією спадкової справи після смерті ОСОБА_3 ( а.с. 25-44).

Відповідно до статті 13, частини першої статті 292 ЦПК України ( у редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги) сторони та інші особи , які беруть участь у справі, а також особи, які не брали учать у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Тлумачення статті 13, частини першої статті 292 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги) дає підстави для висновку, що правом апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції наділені, у тому числі й особи, які не брали участі у справі, за умови, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки. При поданні апеляційної скарги особою, яка не має права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі, про права та обов`язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, суддя-доповідач постановляє ухвалу про відмову у прийнятті апеляційної скарги (її повернення) відповідно до частини першої статті 292 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги). Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за скаргою такої особи, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абзаци перший, другий і третій частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац другий частини другої статті 45 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року). Аналогічний припис закріплений у частині четвертій статті 56 ЦПК України, чинного з 15 грудня 2017 року.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом "jura novit curia" ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19).

Участь прокурора у цій справі (подання апеляційної скарги) визнається апеляційним судом доцільною і обґрунтованою, оскільки викликана необхідністю дотримання встановленого законом порядку набуття прав на земельні ділянки сільськогосподарського призначення, які перебувають у власності держави.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною другою статті 1220 ЦК України передбачено, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46цього Кодексу).

Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. В особливих випадках місце відкриття спадщини встановлюється законом (частини перша, друга та третя статті 1221 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 51 ЗК України, у редакції чинній на момент створення ФГ "Драчевський В.Л.", громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подають до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписує голова створюваного селянського (фермерського) господарства. Заяву громадянина про передачу земельної ділянки у власність або надання в користування відповідна Рада народних депутатів розглядає у місячний строк і у разі згоди замовляє за рахунок Українського державного фонду підтримки селянських (фермерських) господарств державній землевпорядній організації розробку проекту її відведення.Рішення про передачу у власність або надання у користування земель громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства чи про відмову у передачі або наданні землі відповідні Ради народних депутатів приймають на найближчій сесії.

Відповідно до положень статті 7 ЗК України, у редакції чинній на момент створення Фермерського господарства " Драчевський В.Л", користування землею може бути постійним або тимчасовим. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства (далі СФГ), особистого підсобного господарства.

Частиною першою статті 23 ЗК України, у редакції чинній на момент створення ФГ "Драчевський В.Л.", передбачено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство", у редакції чинній на момент створення ФГ "Драчевський В.Л.", після одержання державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку, тобто за місцем розташування земельної ділянки. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право постійного користування або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи.

Таким чином, законодавством, чинним на момент створення ФГ "Драчевський В.Л.", було передбачено одержання засновником ФГ земельної ділянки як обов`язкової умови для набуття правосуб`єктності СФГ як юридичної особи.

Водночас одержання громадянином державного акта, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення СФГ, зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації СФГ, тобто закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення СФГ, без створення такого СФГ.

Наведене дає підстави для висновку, що спірна земельна ділянка надавалася ОСОБА_3 на праві постійного землекористування для ведення фермерського господарства не як громадянину - фізичній особі, а як спеціальному суб`єктові - голові створюваного селянського (фермерського) господарства.

Новим Законом України № 937-IV "Про фермерське господарство" від 19 червня 2003 року (далі - Закон № 937-IV), який є чинним сьогодні, також можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.

Створення фермерського господарства (у будь-якій його формі) ініціюється для подальшої діяльності з виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, з метою отримання прибутку, що відповідає наведеному у статті 42 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначенню підприємництва як самостійної, ініціативної, систематичної, на власний ризик господарської діяльності, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Формування програми діяльності, залучення матеріально-технічних, фінансових та інші види ресурсів, використання яких не обмежено законом, є складовими елементами здійснення підприємницької діяльності в розумінні статті 44 ГК України. При цьому можливість реалізації громадянином права на здійснення підприємницької діяльності у вигляді фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) громадянину земельних ділянок відповідного цільового призначення.

Ураховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що підлягає використанню виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Суб`єктом такого використання може бути особа - суб`єкт господарювання за статтею 55 ГК України.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 320/5724/17 (провадження № 14-385цс19), постанові Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 328/1197/17 і підстави для відходу від такого висновку відсутні.

Із моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства та набуття ним прав юридичної особи таке господарство набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки. У відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа - голова чи керівник фермерського господарства, а фермерське господарство як юридична особа (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 615/2197/15-ц (провадження № 14-533цс18).

Право користування земельною ділянкою може бути припинено лише з підстав, закріплених у законодавстві, зокрема статтею 141 ЗК України, у редакції чинній на момент смерті ОСОБА_3 , передбачено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

З наведеного вбачається, що підставою припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою громадянину для ведення фермерського господарства, є припинення діяльності такої юридичної особи як селянське (фермерське) господарство (фермерське господарство).

Смерть громадянина - засновника СФГ не передбачена земельним законодавством України як підстава для припинення права постійного користування фермерським господарством земельною ділянкою, переданою йому засновником та за наявності інших членів СФГ є підставою для включення цих прав до складу спадщини.

Навпаки, земельне законодавство передбачає, що передана земельна ділянка є частиною цілісного майнового комплексу- СФГ і спадкується у складі цього майнового комплексу на тих самих підставах або переходить до інших членів СФГ з підстав визначених законом ( статті 22,23,35 Закону № 937-IV).

Ураховуючи, що з моменту створення селянського (фермерського) господарства до нього переходять правомочності володіння і користування та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки його засновника, а отже у разі смерті громадянина - засновника СФГ відповідні правомочності та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки, яка була надана йому саме для ведення фермерського господарства, зберігаються за цією юридичною особою на весь час існування СФГ або до часу припинення діяльності фермерського господарства у встановленому порядку і окремо до складу спадщини, на яку мають право спадкоємці на загальних підставах не входять.

Вказаний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 922/989/18 (провадження № 12-205гс19), у якій відступлено від правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 922/2103/17 та у постановах Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року у справі № 657/731/14-ц, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-3113цс15 та від 05 жовтня 2016 року у справі № 6-2329цс16, відповідно до яких право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини, з огляду на те, що у разі смерті громадянина - засновника селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення фермерського господарства його засновнику, не припиняється зі смертю цієї особи, а зберігається за фермерським господарством до якого воно перейшло після створення фермерського господарства.

З урахуванням системного аналізу зазначених норм матеріального права та правового висновку Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів робить висновок про те, що право постійного користування земельною ділянкою саме через перехід його до селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) не входить до складу спадщини. У разі смерті громадянина - засновника селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення фермерського господарства його засновнику, не припиняється зі смертю цієї особи, а зберігається за фермерським господарством до якого воно перейшло після створення фермерського господарства.

Відтак, право користування земельною ділянкою, яка передана засновнику фермерського господарства для створення фермерського господарства у випадку його смерті не входить до складу спадщини, а залишається у користуванні фермерського господарства.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що право постійного користування земельною ділянкою входить до складу спадщини померлого засновника ФГ "Драчевський В.Л." та може бути успадковано ОСОБА_1 , який є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 (засновника СФГ).

Доводи апеляційної скарги про те, що у разі смерті засновника ФГ «Драчевський В.Л.» право постійного користування спірною земельною ділянкою, наданою йому для ведення фермерського господарства, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право, а земельна ділянка повертається її власнику не заслуговують на увагу.

З огляду на вищевикладене, рішення суду першої інстанції не можна вважати законним та обгрунтовним, оскільки воно ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а в задоволенні позову слід відмовити з підстав, викладених в мотивувальній частині цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 6, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області задовольнити чстково.

Заочне рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 25 жовтня 2016 року у цій справі скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права постійного користування землею в порядку спадкування за законом відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 14 грудня 2020 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Маловічко С.В.