Єдиний унікальний номер судової справи: 484/3118/19
Номер провадження № 22-ц/812/366/20 Суддя-доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 грудня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Закревського В.І., в приміщенні того ж суду по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (надалі - АТ КБ «Приватбанк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и л а :

У липні 2019 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивований тим, що 30 вересня 2008 року на підставі укладеного договору б/н ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 2900 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між нею та Банком Договір, що підтверджується її підписом у заяві.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 своїх кредитних зобов`язань не виконує у зв`язку з чим станом на 31 травня 2019 року утворилась заборгованість у розмірі 127 210, 53 грн., з яких: заборгованість за кредитом 2 868,93 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом 124 341,60 грн., позивач просив задовольнити позов та стягнути вказану заборгованість.

Заперечуючи проти позову представник відповідачки - адвокат Ремський Є.В. надав заяву в якій просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити у задоволенні позову.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 грудня 2019 року у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надано належних та достовірних доказів на підтвердження позовних вимог, а саме наявності та розміру заборгованості за кредитним договором, а разом з цим відмовив у задоволенні позову із пропущенням позивачем позовної давності для звернення до суду, виходячи з того, що останній платіж було здійснено 17 червня 2014 року, а з позовом Банк звернувся лише 02 липня 2019 року, крім того, не надано належних доказів на підтвердження щодо переукладення кредитного договору та перевипуск кредитної картки в період з 2008 рок по 2016 рік.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу в якій посилаючись на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм процесуального та матеріального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки, який в даній справі - 31 серпня 2016 року, а в суд з позовом Банк звернувся 02 липня 2019 року, тобто в межах строку позовної давності, крім того позивачем надані усі належні та допустимі докази на підтвердження перевипуску кредитної картки, оскільки як зазначено судом останній платіж було здійснено 17 червня 2014 року, що також вбачається із виписи по рахунку, а тому без наявності картки здійснення вказаної операцій не можливо.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання сторони не з`явились про місце й час судового розгляду повідомлені належним чином. Від представника ОСОБА_1 - адвоката Ремського Є.В. надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутність та у відсутність відповідачки.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає.

Відмовляючи у задоволені позову суд виходив із пропуску позивачем позовної давності для звернення до суду

Між тим, з таким висновком погодитися не можна виходячи з наступного.

За положеннями ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

З матеріалів справи вбачається що, 30 вересня 2008 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в Приватбанку, в якій зазначено, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг (а.с.8).

До позовної заяви крім анкети-заяви Банк додав Довідку про Умови кредитування із використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с. 22-37).

Відповідно до укладено договору, ОСОБА_1 надано кредитні картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 № НОМЕР_5 термін дії перевипущеної картки до останнього дня серпня 2016 року (а.с.52).

Згідно виписки, наданої Банком по рахунку клієнта за період з 01 вересня 2008 року по 21 листопада 2019 року, відповідачка користувалася вказаними картками, знімала кошти з банкоматів, здійснювала оплату в магазинах, тощо, а також частково сплачувала заборгованість, кредитний ліміт в останнє було встановлено у розмірі 2 870 грн. (а.с.53-56).

Виписка по рахунку згідно Переліку типових документів, затверджених наказом МЮ України №578/5 від 12 квітня 2012 року, має статус первинного документу, а отже є належним та допустимим доказом по справі.

За такого, з наданої Банком виписки по картковому рахунку чітко прослідковується користування кредитними коштами та часткове їх погашення.

Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість відповідачки перед Банком станом на 31 травня 2019 року складає - 127 210, 53 грн., з яких: заборгованість за кредитом 2 868,93 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом 124 341,60 грн. за період з 30 вересня 2008 року по 28 вересня 2018 року (а.с. 5-7).

З боку позичальниці не спростовано факт відсутності заборгованості по тілу кредиту в розмірі 2 868,93 грн., про які заявлено Банком у позовній заяві.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані Банком до суду Довідка про умови кредитування та Умови та правила розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву про надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено правовою позицією Верховного Суду України і Верховного Суду, викладеній у постановах від 11 березня 2015 року (справа № 6-16цс15), від 17 липня 2019 року (справа № 175/4576/14-ц) і не спростовано позивачем при розгляді даної справи.

Суд першої інстанції, встановивши наведені обставини, обґрунтовано вважав, що в даному випадку надані банком Довідка про умови кредитування та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що не підписані Умови та Правила надання банківських послуг не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Разом з тим, з висновком суду першої інстанції про відмову у повному обсязі позовних вимог Банку щодо стягнення з відповідачки заборгованості за тілом кредиту та процентами колегія суддів погодитися не може.

Так, зі змісту власноручно підписаної ОСОБА_1 анкети - заяви про надання банківських послуг та довідки об Умовах кредитування з використанням кредитки «Універсальна» вбачається, що в цій заяві сторони погодили базову відсоткову ставку за користування кредитом - 3% в місяць із розрахунку 360 днів у році, узгодили, що строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки, порядок погашення заборгованості відбувається щомісячними платежами у розмірі 7 % від суми заборгованості (а.с. 8-9).

Отже, встановлене свідчить про узгодження сторонами конкретних умовах кредитування.

Як вбачається з виписки з особового рахунку ОСОБА_1 , відповідачка взяті на себе зобов`язання за кредитним договором виконувала неналежним чином, поповнюючи рахунок за кредитним договором несвоєчасно та погашаючи заборгованість не у повному обсязі (а.с. 53-56).

Отже, відповідно до ст.ст. 526, 1054, 1048, 611 ЦК України існують підстави для стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за тілом кредиту і процентами за користування кредитними коштами, розрахованими відповідно до узгоджених сторонами умов у власноручно підписаній ОСОБА_1 30 вересня 2008 року заяві про надання банківських послуг.

Згідно довідки АТ КБ «Приватбанк» надані відповідачці на підставі укладеного 30 вересня 2008 року кредитного договору кредитні картки неодноразово перевипускалися, кінцевий строк дії перевипущеної картки - серпень 2016 року (а.с.52).

Отже, враховуючи умови укладеного сторонами кредитного договору щодо строку дії кредитного ліміту, що відповідає строку дії картки, у межах строку кредитування - до серпня 2016 року включно - відповідачка мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами у передбаченому договором розмірі. Починаючи з вересня 2016 року відповідачка мала обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами.

За такого, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Так, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 процентів за користування кредитними коштами, нарахованих Банком за період поза межами погодженого сторонами строку кредитування, тобто, починаючи з вересня 2016 року - є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентами) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Великої Палати Верховного Суду 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12.

Отже, оскільки за умовами укладеного сторонами кредитного договору ОСОБА_1 мала виконувати зобов`язання зі сплати процентів щомісячно впродовж строку кредитування, перебіг позовної давності, про застосування якої представником відповідачки у суді першої інстанції було заявлено, для стягнення заборгованості за цими платежами починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Що стосується вимог про стягнення заборгованості за кредитом, то колегія виходить з того, що перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії карки -31 серпня 2016 року.

АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом 02 липня 2019 року тобто в межах строку за вимогами про стягнення тіла кредиту , а позовна давність за вимогами про стягнення процентів, нарахованих до 02 липня 2016 року, позивачем пропущена.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За такого, позовні вимоги Банку про стягнення заборгованості за кредитом та процентами, нарахованими хоча і в межах строку кредитування, але заявлені з пропуском строку позовної давності, задоволенню не підлягають.

Отже, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню проценти за користування кредитними коштами за період з 02 липня 2016 року до 31 серпня 2016 року, розраховані за ставкою 36 відсотків річних, як це передбачено у власноручно підписаній ОСОБА_1 заяві про надання банківських послуг, в загальному розмірі 161,23 грн.

Посилання на те, що останній платіж було здійснено 17 червня 2014 року, а тому позивачем прощенно строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитом не заслуговують на увагу з огляду на викладене вище.

Також не можуть бути прийняті до увагу посилання на відсутність доказів щодо перевипуску кредитної картки, оскільки як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 АТ КБ «Приватбанк» надано копію паспорту та ідентифікаційного коду, датовані 14 квітня 2014 року, а крім того, як зазначено судом після цього відповідачкою здійснювалися платежі через каси та банкомати, що фізично не можливо без кредитної картки.

Отже, всього з ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у загальному розмірі 3 030,16 грн., з яких: заборгованість за кредитом 2 868,93 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом - 161,23 грн.

Відповідачкою не надано належних, достатніх та переконливих доказів на спростування вказаної заборгованості.

За таких обставин, оскільки судом першої інстанції були неповно з`ясовані обставини справи, якими АТ КБ «Приватбанк» обґрунтовував свої вимоги, що призвело до помилкового висновку про відмову в задоволенні позову у повному обсязі, то відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову шляхом стягнення з відповідачки на користь позивача кредитної заборгованості у загальному розмірі 3 030,16 грн .

Відповідно до ч.ч. 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, виходячи із принципу пропорційності відшкодування судового збору до задоволених вимог (2,38%) з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 114, 30 грн. ((1921 грн. за подання позову + 2 881,50 грн. за подання апеляційної скарги) х 2,38%).

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_6 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_7 , виданий Первомайським МВ УМВС України в Миколаївській області, 27 липня 1998 року) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (, р/р НОМЕР_8 , МФО 305299, юридична адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д.) заборгованість за кредитним договором б/н від 30 вересня 2008 року станом на 31 травня 2019 року в сумі 3 030,16 грн., з яких: заборгованість за кредитом 2 868,93 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом - 161,23 грн.

В іншій частині позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 114,30 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 12 березня 2020 року.