Провадження № 22-ц/4808/187/20
Головуючий у 1 інстанції Мелещенко Л. В.
Суддя-доповідач Василишин
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.,

суддів: Фединяка В.Д., Девляшевського В.А.

секретаря Маслей А.М.

за участю

представника апелянта адвоката Вінтоняка Н.М.,

представника відповідача адвоката Івасишин З.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 14 грудня 2015 рокуу складі судді Мелещенко Л.В., ухвалене у м. Івано-Франківську, у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 07 лютого 2006 року між нею та відповідачем був укладений договір № 1 про дольову участь у будівництві, за умовами якого відповідач зобов`язався передати квартиру АДРЕСА_1 до ІV кварталу 2006 року.

Вона сплатила вартість квартири у сумі 250 000,00 грн. Будинок був споруджений у 2009 році, у 2011 році - введений в експлуатацію та присвоєно поштову адресу. Крім того, відповідач передав їй ключі від квартири. У період з 2009 по 2010 роки до будинку було підведено світло, газ, воду, каналізацію. Після проведення ремонтних робіт у квартирі, вона разом зі своєю сім`єю вселилися у квартиру.

Посилаючись на те, що відповідач свого зобов`язання щодо видачі акту приймання-передачі квартири не виконав, внаслідок чого вона не може оформити право власності на квартиру, просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 грудня 2015 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі на дане рішення ОСОБА_1 , як особа, яка не брала участі у справі, проте суд вирішиd питання по її права, свободи та інтереси, посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають істотне значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що в 2012 році, нею було набуто право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

08 травня 2012 року між нею та ТОВ «Укрінтехбуд» було оформлено акт приймання-передачі квартири згідно з рішенням загальних зборів, який засвідчує, що нею оглянуто приміщення квартири АДРЕСА_3 , дане приміщення знаходиться у стані, повністю придатному для використання, загальна площа квартири становить 83,6 кв. м.

Вказує, що 05 грудня 2012 року ОКП Івано-Франківське ОБТІ було виготовлено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 . Згідно вказаного технічного паспорту вона є власником квартири, що розташована на 4 поверсі 5 поверхового будинку та складається з 2 кімнат житловою площею 24,5 кв.м., загальною площею 83,6 кв.м.

Крім того, виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради 18 грудня 2013 їй було видано свідоцтво про право власності на вище вказану квартиру.

Зазначає, що у 2013 році вона звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в якому просила виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1 .

Водночас, ОСОБА_2 зверталась із зустрічним позовом до неї, виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ТОВ «Укрінтехбуд», ОСОБА_3 про визнання недійсним договору, визнання незаконним і скасування рішення МВК, визнання незаконним і скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та визнання права власності на квартиру.

Вказує, що ОСОБА_2 фактично ще в 2014 році зверталась з тих самих підстав та з тою самою вимогою про визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1 , будучи обізнаною про наявність розгляду ідентичного спору в іншому провадженні.

Зазначає, що рішенням Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року було задоволено її касаційну скаргу та ОСОБА_6 і залишено в силі рішення Івано-Франківського міського суду від 06 лютого 2017 року, яким її позов задоволено. Виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_7 зі спірної квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. В задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_2 відмовлено. Судом підтверджено правомірність набуття права власності на квартиру саме нею та безпідставність вимог ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на вказану квартиру.

Вважає, що ОСОБА_2 недобросовісно користуючись своїми правами, приховала, що в іншому позовному провадженні слухаються її вимоги до тих самих сторін та з тих самих підстав.

У зв`язку з вищенаведеним, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу в порядку статті 360 ЦПК України сторонами не подавався.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року до участі у справі у якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору залучено ОСОБА_8 С ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 ОСОБА_11 апеляційну скаргу підтримав з вищенаведених підстав.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_12 апеляційну скаргу заперечила, посилаючись на її безпідставність.

ОСОБА_2 , ОСОБА_13 та ОСОБА_10 усудове засідання не з`явилися, про час та місце судового розгляду у встановленому законом порядку повідомлялися, тому колегія суддів вважає за можливе слухати справу у їх відсутності на підставі частини другої статті 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, щобудівництво будинку АДРЕСА_4 завершене, даний будинок зданий у експлуатацію згідно сертифікату відповідності № ІФ 000366 від 18 березня 2011 року, а позивач ОСОБА_2 у повному обсязі сплатила вартість квартири, що передається за укладеним договором, що є підставою для визнання у судовому порядку права власності за позивачем на нерухоме майно.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що 07 лютого 2006 року між приватним підприємцем ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір № 1 про дольову участь у будівництві, за умовами якого замовник виділяє та зобов`язується передати у власність покупцю 3-кімнатну квартиру на четвертому поверсі в 5 секції АДРЕСА_1 до ІV кварталу 2006 року (а.с. 31-32).

ОСОБА_2 сплачено 250 000,00 грн, про що свідчить квитанція № 11 від 07 лютого 2006 року (а.с. 8).

На квартиру АДРЕСА_1 складений технічний паспорт (а.с. 9-10).

Згідно листа Управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області від 22 вересня 2015 року, багатоквартирний житловий будинок з мансардою і вбудованими офісами та автостоянками по АДРЕСА_4 здано у експлуатацію згідно сертифікату відповідності № ІФ 000366 від 18 березня 2011 року (а.с. 33).

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Апеляційним судом встановлено що, постановою Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року було задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_6 та залишено в силі рішення Івано-Франківського міського суду від 06 лютого 2017 року, яким позов ОСОБА_1 , задоволено. Виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. В задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_2 відмовлено (а.с. 53-60).

Судом встановлено, що загальними зборами учасників ТОВ «Укрінтехбуд» від 30 квітня 2012 року № 1 ОСОБА_14 передано в оплату боргу згідно з договором уступки вимоги від 27 квітня 2012 року № 2 квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 83,6 кв. м, вартістю 280 616 грн за адресою АДРЕСА_4 .

ОСОБА_14 набула право власності на вказану нерухомість у рахунок оплати боргу відповідно до договору уступки вимоги від 27 квітня 2012 року № 2, після чого на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 10 грудня 2012 року № 783 отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 18 грудня 2012 року.

Судом у наведеному рішенні також встановлено, що у ОСОБА_2 та ОСОБА_7 відсутні законні підстави для проживання у квартирі АДРЕСА_1 , що порушує право власника ОСОБА_14 на власний розсуд володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, складеної 28 листопада 2019 року, 20 грудня 2012 року на підставі свідоцтва про право власності від 18 грудня 2012 року внесено запис про права власності ОСОБА_14 на спірну квартиру, 11 грудня 2015року на підставі рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області внесено запис про скасування права власності ОСОБА_14 на квартиру, 13 січня 2016 року на підставі рішення Івано-Франківського міського суду від 14 грудня 2015 року внесено запис про право власності на квартиру за ОСОБА_2 , а 16 січня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу від 16 січня 2016 року внесено запис про право власності на квартиру за ОСОБА_13 , 04 січня 2018 року внесено запис про право власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 04 січня 2018 року за ОСОБА_10 (а.с. 73-76).

Апеляційним судом ОСОБА_13 та ОСОБА_10 залучено до участі у справі у якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору, оскільки рішення суду може вплинути на їх права та обов`язки.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо це право не визнається іншою собою, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Відповідно до частин першої та другої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, внаслідок вирішення даного спору, порушуються законні права та інтереси на спірну квартиру ОСОБА_14 ,. яка набула право власності на неї , проте до участі у справі залучена не була.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні даного спору по суті порушено норми процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення. Тому в даній справі рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з вищенаведених підстав, оскільки повноваження щодо залучення сторони відповідача у справі у апеляційного суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 14 грудня 2015 рокускасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 . - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 10 березня 2020 року.

Суддя-доповідач Л.В. Василишин

Судді: В.Д. Фединяк

В.А. Девляшевський