Номер провадження: 22-ц/813/378/20
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л.М.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2020 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Ващенко Л.Г.

суддів Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.

за участі секретаря Чепрас А.І.

з участю: позивача ОСОБА_1 і його представника, відповідача ОСОБА_2 і його представника

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2018 року (одноособово суддя Чернявська Л.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Кобзар Олександр Юрійович про визнання недійсним договору дарування,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

21.07.2016 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Кобзар О.Ю. про визнання недійсним договору дарування, і остаточно уточнивши позов, просив: визнати договір дарування від 24.12.2015 року, відповідно до якого ОСОБА_1 подарувала відповідачу ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , з підстав ст. 229 ЦК України, оскільки ОСОБА_1 , яка його вчинила, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

ОСОБА_1 є його матір`ю, він проживав у належній матері на праві власності квартирі АДРЕСА_1 , надавав матері необхідну допомогу до її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Іншого місця для проживання в нього не має, відповідач є його сином і мешкає окремо в квартирі АДРЕСА_2 , яку позивач йому залишив. ІНФОРМАЦІЯ_2 мати померла, яка за життя неодноразово наголошувала, що спірну квартиру залишить сину, тобто йому, мати залишала заповіт, яким заповідала все своє майно на його ім`я, однак після її смерті виявилось, що 24.12.2015 року мати уклала з онуком, відповідачем ОСОБА_2 (сином позивача) договір дарування, яким подарувала спірну квартиру онуку.

Таке рішення його матері не відповідає її дійсній волі залишити квартиру саме онуку, а не йому, це рішення вчинено помилково. Відповідач ставить питання про його виселення зі спірної квартири. Мати не могла подарувати належну їй квартиру своєму онуку, у неї були відсутні підстави позбавляти сина спадщини, а отже укласти договір дарування вона могла лише за умови неправильного сприйняття його природи, тобто помилки через похилий вік та стан здоров`я.

Посилаючись на зазначені обставини позивач просив позов задовольнити.

В судовому засіданні 10.08.2018 року позивач та його представник позов підтримали і просили про його задоволення, представник відповідача позов не визнала й просила відмовити у задоволенні позову повністю, третя особа не приймала участі у судовому засіданні.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.08.2018 року у задоволенні позову відмовлено.

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

Позивач не погодився із рішенням суду першої інстанції від 10.08.2018 року і в особі представника подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалите нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на його незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга представника ОСОБА_1 зазначає:

Суд не взяв до уваги істотні обставини і прийшов до помилкового висновку, що «у вересні 2015 року воля ОСОБА_1 була саме така, а в грудні 2015 року вона змінилась». Суд не надав оцінки показам свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , які підтвердили, що ОСОБА_1 завжди хотіла залишити кімнату позивачу, в тому числі на початку 2016 року, незадовго до її смерті.

Як на додатковий аргумент, суд послався на показання медсестри, згідно яких ОСОБА_1 до своєї смерті перебувала у свідомості і могла керувати своїми діями, проте позивач пояснював, що до останнього дня його матір була у свідомості, але це ніяк не пов`язано з тим, що вона могла помилятися щодо наслідків укладеного нею 24.12.2015 року правочину.

Суд не надав оцінку доводам позивача, що у грудні 2015 року ОСОБА_1 було 73 роки, вона хворіла і майже не виходила з дому, у зв`язку з чим могла не читати документи, які підписувала у нотаріуса і помилятися щодо наслідків їх підписання.

Не допитаний свідок, донька позивача ОСОБА_5 , яка постійно спілкувалась із ОСОБА_1 по телефону та є найбільш обізнаною у стосунках всіх учасників, підтверджує пояснення позивача, що ОСОБА_1 не могла подарувати спірну кімнату онуку, оскільки бажала, щоб у спірній квартирі проживав саме позивач. Укладаючи спірний договір дарування, ОСОБА_1 помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, тобто наслідків правочину та прав і обов`язків позивача і відповідача.

(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, зазначаючи:

Позивач має у власності Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 . В останні роки життя ОСОБА_1 відповідач теж піклувався та допомагав своїй бабусі. Волевиявлення ОСОБА_1 щодо дарування онуку квартири АДРЕСА_1 зроблено усвідомлено і відповідало її внутрішній волі, ніякої помилки, щодо наслідків правочину у ОСОБА_1 не було. Доказів, що ОСОБА_1 , на дату укладення спірного договору не усвідомлювала своїх дій не додано, а захворювання, які вона мала на той час, не впливали на її свідомість.

Позивач зазначає, що заповітом від 28.09.2011 року ОСОБА_1 заповіла саме йому належні їй на праві власності 545/1000 частин спірної квартири, проте цей доказ не прийнято судом, так як він лише підтверджує, що у вересні 2011 року воля ОСОБА_1 була саме така, а в грудні 2015 року воля змінилась. Заявою від 24.12.2015 року ОСОБА_1 скасувала заповіт від 28.09.2011 року.

У судовому засіданні спростовано той факт, що у позивача відсутнє інше житло, так як у власності ОСОБА_1 є Ѕ частина 195/1000 частин квартири АДРЕСА_2 , інша частина якої належить відповідачу ОСОБА_2 , відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 17.12.2001 року.

В судовому засіданні не знайшли своє підтвердження посилання позивача на те, що ОСОБА_1 , укладаючи договір дарування, помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, тобто наслідків правочину та прав і обов`язків, оскільки завжди хотіла залишити вказану квартиру після своєї смерті позивачу ОСОБА_1 , а не відповідачу ОСОБА_2 .

У скарзі позивач посилається на повідомлення свідка ОСОБА_5 , яка судом не допитувалась і позивач не заявляв клопотання про допит ОСОБА_5 в якості свідка, тому заява ОСОБА_5 із поясненнями щодо обставин справи не може бути визнана належним доказом.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.

Позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 (син позивача), на підставі свідоцтва про право власності на житло від 17.12.2001 року, є власниками у рівних частках 195/1000 частин квартири АДРЕСА_2 (а.с.29).

28.09.2011 року ОСОБА_1 склала заповіт, яким 545/1000 частин квартири АДРЕСА_3 заповіла позивачу ОСОБА_1 (а.с.119,120).

24.12.2015 року ОСОБА_1 скасувала заповіт від 28.09.2011 року (а.с.12,13,121,122).

На підставі договору дарування від 24.12.2015 року, ОСОБА_1 , мати позивача і бабуся відповідача, подарувала відповідачу ОСОБА_2 545/1000 частин квартири АДРЕСА_3 (а.с.6-9,31,32,34).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 померла (а.с.10,30).

21.07.2016 року ОСОБА_1 звернувся із позовом про визнання недійсним договору дарування, і остаточно уточнивши позов 06.02.2017 року (а.с.48,49), просив: визнати недійсним договір дарування від 24.12.2015 року, зареєстрований за №1349, з підстав ст. 229 ЦК України, оскільки ОСОБА_1 , яка його вчинила, помилялась щодо обставин, які мають істотне значення.

До суду апеляційної інстанції представник позивача 20.11.2018 року надав копію заяви ОСОБА_5 від 25.10.2018 року (а.с.156-158).

Між сторонами виникли правовідносин з оспорювання правочину, які регулюються нормами ЦК України.

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Суд першої інстанції, відмовляючи у позові виходив з того, що позивач не довів позовних вимог (а.с.137-139).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору дарування від 24.12.2015 року, ОСОБА_1 , мати позивача і бабуся відповідача, за життя подарувала відповідачу ОСОБА_2 545/1000 частин квартири АДРЕСА_3 .

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (ст. 717 ч.1 ЦК України).

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки (ст. 229 ЦК України).

Правочин, вчинений, зокрема, під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину.

На підтвердження позовних вимог про визнання правочину недійсним з підстав помилки, особа повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка, у тому числі, внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Позивач, який не був стороною оспорюваного правочину, однак, як спадкоємець першої черги за законом, оспорив правочин, посилається на те, що його мати ОСОБА_1 , укладаючи оспорюваний правочин, помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, тобто наслідків правочину та прав і обов?язків обдарованого, оскільки завжди хотіла залишити спірну квартиру саме йому, а не відповідачу, що вбачається із заповіту від 28.09.2011 року.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заповіт підтверджує, що у вересні 2011 року ОСОБА_1 , на випадок смерті, заповіла спірну квартиру позивачу, проте, у грудні 2015 року спадкодавець змінила волю, і, у встановленому законом порядку, скасувала заповіт та уклала договір дарування спірної квартири.

Зазначені обставини підтверджуються заявою ОСОБА_1 від 24.12.2015 року про скасування заповіту від 28.09.2011 року.

З врахуванням обставин справи, суд навів належну оцінку показам свідків, допитаних у судовому засіданні за клопотаннями представників позивача: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.45,58-66,69-74,76-78).

Позовні вимоги фактично зводились до визнання правочину недійсним з підстав помилки, яка, на думку позивача, полягала в тому, що спадкодавець ОСОБА_1 стверджувала, що спірну квартиру залишить у спадщину позивачу ОСОБА_1 .

Між тим, та обставина, що мати позивача у свій час за життя виявляла бажання залишити спірну квартиру у спадщину позивачу, а у подальшому змінила волю і розпорядилась належним їй на праві власності нерухомим майном шляхом його дарування відповідачу, у розумінні ст. 229 ЦК України, не є тією помилкою, на підставі якої правочин може бути визнаний недійсним.

Зважаючи на те, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 , яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові.

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Доводи представника у скарзі про те, що: суд не взяв до уваги істотні обставини і дійшов помилкового висновку, що воля ОСОБА_1 в грудні 2015 року змінилась; суд не надав оцінки показам свідків, що ОСОБА_1 завжди хотіла залишити кімнату позивачу; суд послався на покази медсестри про те, що ОСОБА_1 до смерті перебувала у свідомості і могла керувати своїми діями, однак це ніяк не пов`язано з тим, що вона могла помилятися щодо наслідків укладеного нею 24.12.2015 року правочину; суд не надав оцінку доводам, що у грудні 2015 року ОСОБА_1 було 73 роки, вона хворіла і майже не виходила з дому, у зв`язку з чим могла не читати документи, які підписувала у нотаріуса і помилятися щодо наслідків їх підписання; свідок, донька позивача ОСОБА_5 , яка постійно спілкувалась із ОСОБА_1 підтверджує пояснення позивача, що ОСОБА_1 не могла подарувати спірну кімнату онуку, оскільки бажала, щоб у спірній квартирі проживав саме позивач, - не заслуговують на увагу.

Стосовно того, що у грудні 2015 року ОСОБА_1 змінила свою волю свідчить її заява від24.12.2015 року ОСОБА_1 про скасування заповіту від 28.09.2011 року (а.с.121,122).

З врахуванням заяви ОСОБА_1 від 24.12.2015 року про скасування заповіту від 28.09.2011 року, суд надав належну оцінку показам свідків, що ОСОБА_1 хотіла залишити кімнату позивачу.

В суді заявлені і вирішувались позовні вимоги про визнання правочину недійсним з підстав помилки, у зв`язку з чим посилання на вік та стан здоров`я ОСОБА_1 не має правового значення для вирішення спору.

ОСОБА_5 , у встановленому законом порядку, судом не допитувалась і не попереджалась про кримінальну відповідальність, тому її пояснення у формі заяви (а.с.158), у розумінні ст. 78 ЦПК України, не є допустимими доказами.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Позивач не довів своїх вимог, тому відсутні підстави для ствердження про порушення прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ч.1 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду залишає без змін.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1, ч.2 п.п.1-3 ЦПК України).

Колегія суддів залишає без задоволення апеляційну скаргу представника позивача на рішення суду, яким у позові відмовлено, тому позивач не має права на відшкодування судових витрат, тоді як відповідач має право на відшкодування судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 10.03.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська

Є.С. Сєвєрова