Справа № 345/1327/18
Провадження № 22-ц/4808/407/20
Головуючий у 1 інстанції Юрчак Л. Б.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

секретаря Турів О.М.

з участю представника ОСОБА_1 адвоката Іваніва О.Б.

позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог- Калуський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області про визнання факту батьківства та внесення відомостей у актовий запис про народження, стягнення аліментів на утримання жінки в період догляду за дитиною до досягнення трьохрічного віку, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Калуського міськрайонного суду від 23 жовтня 2019 року, ухвалене у складі судді Юрчака Л. Б. в м. Калуш,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог- Калуський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області про визнання факту батьківства та внесення відомостей у актовий запис про народження.

Позовна заява з урахуванням збільшених позовних вимог мотивована тим, що у липні 2016 року вона познайомилася з ОСОБА_1 . У результаті цих відносин ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_3 . Протягом всієї вагітності біологічний батько дитини ОСОБА_1 піклувався про позивачку, допомагав матеріально, возив у медичні заклади та на пологи. Відповідач є біологічним батьком дитини, однак після народження дочки він відмовився подати в органи реєстрації актів цивільного стану заяву про реєстрацію батьківства. Оскільки донька народилась не у зареєстрованому шлюбі, тому в свідоцтві про народження відомості про батька внесені зі слів матері, тобто запис про батька дитини у книзі реєстрації актів про народження вчинено відповідно до частини першої статті 135 СК України. Посилаючись на те, що ОСОБА_1 не визнає себе батьком дитини, просила визнати відповідача батьком дитини ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Калуші Івано-Франківської області та внести відповідні зміни в актовий запис про народження дитини.

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на її утримання на період догляду за дитиною до досягнення трьохрічного віку.

Позовна заява мотивована тим, що згідно свідоцтва про народження НОМЕР_1 батьком її дочки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 є відповідач. На даний час донька проживає з нею та знаходиться на її утриманні. ОСОБА_1 працює і займається працевлаштуванням закордоном, матеріально достатньо забезпечений, тому просила стягувати з ОСОБА_1 на її користь аліменти в розмірі 2000 грн щомісячно до досягнення дитини 3- річного віку.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 13 травня 2019 року цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання жінки, в період догляду за дитиною до досягнення трьохрічного віку обєднано в одне провадження за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог- Калуський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області про визнання факту батьківства та внесення відомостей у актовий запис про народження.

Заочним рішенням Калуського міськрайонного суду від 23 жовтня 2019 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_1 батьком дитини ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Калуші Івано-Франківської області.

Внесено зміни до актового запису № 268 від 07.06.2017 року про народження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та записано батьком дитини ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на її утримання в твердій грошовій сумі в розмірі по 2000 грн щомісячно, починаючи з 03.10.2018 року і до досягнення дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , трьохрічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 та стягнуто з ОСОБА_1 4704,80 грн. судових витрат, 704,80 грн. судового збору та 4000 гр. витрат за надання правничої допомоги.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державної судової адміністрації України 704,80 грн судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про відмову у задоволені позову, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, єдиним доказом, який підтверджує, що він є батьком дитини це молекулярно-генетична експертиза, яка проведена не була. Вказує, що він не проти проведення вказаної експертизи та готовий її оплатити. Крім того, з ОСОБА_2 він не проживав однією сім`єю. Щодо стягнення аліментів у розмірі 2000 грн, то він не має такої можливість сплати аліментів щомісячно, оскільки на його утриманні перебуває троє інших неповнолітніх дітей.

02 березня 2020 року ОСОБА_2 подала відзив якому доводи апеляційної скарги заперечує. Вказує, що по справі була призначено молекулярно-генетична екпертиза, проте відповідач без поважних причин не з`явився на неї.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги, в частині незаконності стягнення аліментів за утримання ОСОБА_2 на її утримання в твердій грошовій сумі в розмірі по 2000 грн. щомісячно, починаючи з 03.10.2018 року і до досягнення дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , трьохрічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 підтримав, просить суд їх задовольнити.

Ураховуючи висновок експерта від 16 листопада 2020 року №14/860, 14/900 про те, ОСОБА_1 може бути біологочним батьком дитини ОСОБА_3 , біологічною матір`ю якої є ОСОБА_2 ймовірність даної події складає 99,99 %, тому з цією частиною рішення погоджується.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що за змістом ч.2 ст.128 СК України, підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. ОСОБА_1 ухиляється від проведення експертизи на встановлення батьківства. У разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до ст. 146 ЦПК України може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено. Крім того, щодо позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання жінки, в період догляду за дитиною до досягнення трьохрічного віку, яка являється похідною від позовної вимоги про визнання батьківства, суд вважає, що вона також підлягає задоволенню в повному обсязі.

Висновок суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

У статті 125 СК України передбачено, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини.

Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Частиною першою статті 135 СК України визначено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Положеннями статті 128 СК України визначено, що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2020 року у справі № 643/9245/18 (провадження № 61-16732св19) зроблено висновок щодо застосування статті 130 СК України та вказано, що закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України.

У відповідності до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під час розгляду скарги про встановлення батьківства суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини («Jevremovic v. Serbia», заява № 3150/05, пункт 109, рішення ЄСПЛ від 17 травня 2007 року).

Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_2 народилась донька ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтва про народження НОМЕР_1 , виданим Калуським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області.

Згідно із положенням частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як роз`яснено у підпунктах 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою, котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень статті 212 ЦПК України, згідно із якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення, у разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до статті 146 ЦПК України може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза).

З матеріалів справи вбачається, що за клопотанням ОСОБА_2 , у справі призначалась судово-генетична експертиза.

Відповідно до висновку експерта від 16 листопада 2020 року №14/860, 14/900 ОСОБА_1 може бути біологочним батьком дитини ОСОБА_3 , біологічною матір`ю якої є ОСОБА_2 . Ймовірність даної події складає 99,99 %

Докази мають бути належними, тобто такими, які містять інформацію щодо предмета доказування (стаття 77ЦПК); допустимими, тобто одержаними з дотриманням встановленого порядку, а обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78) ; достовірними, а саме на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79) та достатніми, тобто які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (а.с.80 ЦПК).

При цьому питання про достатність доказів має вирішуватись з урахуванням характеру спору, його важливості для кожної сторони, а також передбачуваних наслідків ухвалення судового рішення по суті спору.

Європейський суд з прав людини зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації, № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).

Висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.

Враховуючи наведене, правильним та обґрунтованим є висновок про встановлення факту батьківства ОСОБА_1 щодо доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яке доведено на підставі висновку експерта про беззаперечне біологічне батьківство відповідача, що не заперечується відповідачем.

Щодо стягнення аліментів на утримання ОСОБА_2 слід виходити з наступного.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до частин першої та другої статті 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення.

У частинах другій та четвертій статті 84 СК України передбачено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Визначальним на підставі цієї норми закону є наявність у дружини права на утримання, незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища.

Вирішуючи спір на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, врахувавши наведені вище норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач є працездатною особою та отримує грошові доходи, а позивач на даний час не працює, здійснює догляд за дитиною, яка не досягла трирічного віку, знаходиться у скрутному матеріальному становищі. Розмір аліментів визначено судом з урахуванням матеріального становища відповідача та обставин справи.

При визначенні розміру аліментів суд першої інстанції, відповідно до ст. 84СК України вірно врахував матеріальний стан відповідача та прийшов правильного висновку, що останній є молодою, працездатною особою і спроможний сплачувати аліменти на утримання ОСОБА_2 у розмірі 2000 грн щомісячно.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо неможливості сплати суми аліментів у визначеному розмірі, у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох неповнолітніх дітей, оскільки ним не спростована недостатність доходів від діяльності щодо надання послуг з працевлаштування за кордоном (а.с.142-146 т.1, а.с. 16,17 т.2).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Заочне рішення Калуського міськрайонного суду від 23 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законої сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення.

Повний текст складено 11 грудня 2020 року.

Судді: В.Д.Фединяк

І.В. Бойчук

В.А.Девляшевський