Постанова

Іменем України

04 березня 2020 року

м. Київ

справа № 489/3176/17

провадження № 61-1654 св 20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 03 січня 2020 року у складі колегії суддів: Царюк Л. М., Прокопчук Л. М., Самчишиної Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділ частки із спільної часткової власності на нерухоме майно у натурі.

Позовна заява мотивована тим, що згідно зі свідоцтвом про право власності на спадщину за законом від 21 грудня 1993 року ј частка житлового будинку АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 .

На підставі заповіту від 01 квітня 1993 року, посвідченого державним нотаріусом Другої миколаївської нотаріальної контори, він, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 успадкували ѕ частки вищевказаного житлового будинку після смерті матері - ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

25 березня 2014 року державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори йому та ОСОБА_4 були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом кожному на ј частки зазначеного житлового будинку. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_2 видано не було.

13 травня 2017 року Центром надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради Миколаївської області була проведена державна реєстрація його права власності на ј частку спірного житлового будинку, яка належала ОСОБА_4 .

Таким чином, йому на праві спільної часткової власності належить Ѕ частка житлового будинку АДРЕСА_1 . Між ним та відповідачами, як співвласниками цього нерухомого майна, постійно виникають непорозуміння щодо порядку користування будинком, тому він має намір виділити у натурі належну йому частку житлового будинку.

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просив суд виділити йому у натурі Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею 78,20 кв. м, житловою площею 54,6 кв. м, розташованого по АДРЕСА_1 , як окремий цілий об`єкт нерухомого майна, який підлягає державній реєстрації, до якого відноситься житлова прибудова літ. «а», сарай літ. «б», тамбур літ. «г», сарай літ. «д», огорожі № 2, 3, 4, 6 та споруди № 1, 6.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 січня 2019 року у складі судді Тихонової Н. С. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами існує спір щодо права власності на самочинне будівництво, яке на час розгляду судом справи вже втратило цей статус, проте жодних документів щодо цього не надано. Крім того, відповідачі вказували про те, що площа житлового будинку збільшилась унаслідок будівництва, яке відбулося за рахунок їх коштів, тому поділу ця частка не підлягає, оскільки не є спільним майном сторін.

Позивачем належними доказами не підтверджено існування технічної можливості виділу його частки відповідно до часток співвласників у спірному житловому будинку. Висновок судової будівельно-технічної експертизи від 03 травня 2018 року № 125-025 судом до уваги не береться, так як при її проведенні експертом досліджувався технічний паспорт на спірний житловий будинок від 15 травня 2017 року, який відсутній у матеріалах справи.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 03 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено. Розподілено житловий будинок АДРЕСА_1 , змінено співвласнику ОСОБА_1 розмір частки та виділено останньому у натурі 51/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , а саме: коридор «1-1»1, площею 6,8 кв. м; коридор «1-1», площею 6,7 кв. м; житлова кімната «1-2», площею 16,7 кв. м, сарай літ. «б»; сарай літ. «д»; Ѕ огорожі з воротами (літ. № 2, 3, 4, 6), 1/2 басейну літ. № 5, Ѕ замощення І. Розділ горищного простору виконано відповідно до зазначеного варіанту розділу житлового будинку, співвісно стінам (перегородкам), які розділяють будинок на дві ізольовані частини.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на виділену у натурі частку житлового будинку, з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що відповідає 51/100 частки вказаного домоволодіння, а саме на: коридор «1-1»1, площею 6,8 кв. м; коридор «1-1», площею 6,7 кв. м; житлова кімната «1-2», площею 16,7 кв. м; сарай літ. «б»; сарай літ. «д»; Ѕ огорожі з воротами (літ. № 2, 3, 4, 6), 1/2 басейну літ. № 5, Ѕ замощення І, припинивши його право спільної часткової власності.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошову компенсацію, у зв`язку зі зміною часток у праві спільної власності, у розмірі 954 грн 41 коп. кожній.

Зобов`язано ОСОБА_1 для перепланування та ізоляції двох частин житлового будинку літ. «а» за власний рахунок демонтувати дверні блоки з приміщення «1-1» у приміщення «1-4», з приміщення «1-2» у приміщення «1-3» та закласти цеглою дверні прорізи з приміщення «1-1» у приміщення «1-4», з приміщення «1-2» у приміщення «1-3», поштукатурити перегородки з обох сторін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що при проведенні судової будівельно-технічної експертизи від 03 травня 2018 року № 125-025 був порушений порядок надання матеріалів для її проведення, тому вона на увагу не заслуговує, унаслідок чого апеляційним судом було задоволено клопотання позивача про призначення повторної відповідної експертизи.

Для вирішення конфлікту між сторонами та виділу ОСОБА_1 частки із спільної часткової власності судом обрано перший варіант виділу позивачу частки домоволодіння згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 01 жовтня 2019 року № 115-099, оскільки він максимально наближений до ідеальних часток сторін у спільній частковій власності, не потребує затрат на облаштування відокремленої частки будинку. У зв`язку зі зміною часток у праві спільної часткової власності стягнуто з ОСОБА_1 на користь відповідачів грошову компенсацію. Відповідачі зустрічний позов не подавали, тому правові підстави для виділу їм часток у спірному житловому будинку відсутні. Крім того, ОСОБА_2 не отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, отже, спадщина нею не оформлена.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Інші учасники справи судові рішення не оскаржили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 489/3176/17 з Ленінського районного суду м. Миколаєва.

У лютому 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2020 року справу за зазначеним позовом призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок судової будівельно-технічної експертизи від 01 жовтня 2019 року № 115-099 не є належним доказом, оскільки він не містить варіанту розподілу житлового будинку з виділенням кожному із його співвласників відокремленої його частки із самостійним виходом. Експертом не досліджено можливість виділення відповідачам відокремленої частки будинку, яка відповідала би розміру їх часток у приватній власності, наявність технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири.

Апеляційний суд виділивши позивачу частку житлового будинку з готовими комунікаціями, фактично позбавив ОСОБА_2 житла, не визначивши, яка виділяється їй площа житлового будинку. Прибудову площею 10 кв. м здійснено ОСОБА_3 , тому безпідставним є висновок апеляційного суду про те, що виділ частки позивача повинен відбутися з площі житлового будинку, яка становить 78 кв. м, а не з його площі згідно з заповітом, складеним у тому числі щодо позивача, а саме 68 кв. м.

Доводи особи, яка подала відзив

У березні 2020 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною і обґрунтованою, доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, позивачу законно і обґрунтовано виділено у власність належну йому частку у спільному майні згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 01 жовтня 2019 року № 115-099.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 21 грудня 1993 року ј частка житлового будинку АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 .

На підставі заповіту від 01 квітня 1993 року, посвідченого державним нотаріусом Другої миколаївської нотаріальної контори, ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 успадкували ѕ частки житлового будинку АДРЕСА_1 , після смерті матері - ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

25 березня 2014 року державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 та ОСОБА_1 були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом кожному на ј частку вказаного житлового будинку.

Свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_2 не отримано.

Отже, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 належало по ј частці житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до акту прийому-передачі майна, протоколу загальних зборів засновників (учасників) товариства з обмеженою відповідальністю «ГРВ-Буд» (далі - ТОВ «ГРВ-Буд») від 24 квітня 2017 року № 2/2017 ОСОБА_4 передав, а товариство, в особі директора ОСОБА_1, прийняло нерухоме майно у вигляді ј частки житлового будинку АДРЕСА_1 .

Згідно з протоколом засновників ТОВ «ГРВ-Буд» від 05 травня 2017 року № 3/2017 ОСОБА_4 було виведено зі складу засновників товариства.

У зв`язку із виходом зі складу засновників ТОВ «ГРВ-Буд», на підставі акту прийому-передачі майна згідно з протоколом загальних зборів товариства від 05 травня 2017 року № 3/2017, воно передало, а ОСОБА_1 прийняв нерухоме майно у вигляді ј частки житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, відбулася державна реєстрація права власності на ј частку вищевказаного нерухомого майна за ОСОБА_1 на підставі акта прийому-передачі майна відповідно до протоколу загальних зборів ТОВ «ГРВ-Буд» від 05 травня 2017 року № 3/2017.

13 травня 2017 року при реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано житловий будинок за літ. «а» загальною площею 78,2 кв. м, житловою площею 54,6 кв. м; житлова прибудова літ. «а», сарай літ. «б»; тамбур літ. «г»; сарай літ. «д»; огорожі та споруди № 2, 3, 4, 6, 5, замощення І.

Таким чином, на час розгляду справи ОСОБА_1 належить Ѕ частка житлового будинку АДРЕСА_1 , а інша частка цього житлового будинку з відповідними господарськими та побутовими будівлями і спорудами належить відповідачам, кожному по ј частці, ОСОБА_2 право власності на свою частку не оформлено та не зареєстровано у встановленому законом порядку.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до частин першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Згідно з частиною першою статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

У статті 370 ЦК України передбачено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 6, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири, які відповідають розміру їхніх часток у приватній власності.

Апеляційний суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки сторони не можуть добровільно розділити майно, що перебуває у спільній частковій власності, а власник має право на виділ його частки і такий виділ є можливим, що підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи від 01 жовтня 2019 року № 115-099, то наявні правові підстави для виділу частки позивача у спірному нерухомому майні за запропонованим судовим експертом першим варіантом, який найбільше відповідає інтересам співвласників та максимально наближений до ідеальних часток сторін у спільній власності.

При цьому апеляційний суд надав оцінку іншим варіантам поділу і зазначив, що не може погодитися із виділом частки позивача за другим варіантом експертизи, на який дали згоду відповідачі, оскільки цей варіант передбачає значне переобладнання жилого будинку, яке вбачає втручання у несучі конструкції, а тому потребує більших затрат та отримання документів, що дають право на їх виконання. Виділ частки позивача за третім варіантом експертизи, на який погоджувався позивач, має значні відступлення від рівності визначених часток співвласників, потребує великої компенсації за відхилення від часток співвласників, а також значних затрат на переобладнання ізольованих частин будинку. Щодо облаштувань комунікацій, то за висновком експерта за всіма трьома варіантами маються такі можливості, реалізація яких залежить від волі власника частини нерухомого майна.

Доводи касаційної скарги про те, що висновок судової будівельно-технічної експертизи від 01 жовтня 2019 року № 115-099 є не належним доказом, оскільки експертом, у тому числі, не досліджено можливість виділення відповідачам відокремленої частини будинку, на увагу не заслуговують, так як відповідачами зустрічних позовних вимог про це не заявлялось, унаслідок чого судами зазначене питання не досліджувалося і ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом не отримала, спадщину не оформила.

ОСОБА_2 не позбавлена можливості пред`явити такий позов до суду на загальних підставах.

Крім того, ОСОБА_1 позов заявлено з підстав, передбачених статтею 364 ЦК України (виділ майна) і ґрунтуючись на цій нормі апеляційний суд задовольнив позов, а не на підставі положень статті 367 ЦК України, яка регулює поділ майна.

Так, у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається.

На відміну від виділу, у разі поділу майна (статті 367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх учасників, але таких вимог не заявлялося.

Посилання касаційної скарги на те, що виділ частки позивача повинен відбуватися з площі будинку, яка була зазначена на час складання заповіту, є безпідставними, так як виділ частки співвласника відбувається на час звернення особи до суду з такими вимогами. Позивачем надано технічний паспорт на спірний житловий будинок, в якому зазначена його площа, що зареєстрована в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто саме такий об`єкт нерухомого майна пройшов державну реєстрацію, а тому саме він враховується при виділі частки співвласника.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

При цьому, згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 03 січня 2020 рокузалишити без змін.

Поновити виконання постанови Миколаївського апеляційного суду від 03 січня 2020 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк