справа № 570/1533/20
провадження № 2/570/832/2020
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

18 листопада 2020 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.

з участю позивача ОСОБА_1 ,

її представника адвоката Рудика В.Р.,

представника відповідача адвоката Прилепи В.В.,

третьої особи ОСОБА_2 ,

секретаря судового засідання Новоселецької М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області /м.Рівне, вул.C.Петлюри, 10/ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування житлового будинку недійсним,

в с т а н о в и в:

покликаючись на відсутність її нотаріально засвідченої згоди на укладення договору, позивач у поданій до суду 21 квітня 2020 року позовній заяві просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями та скасувати право власності відповідача на нерухоме майно.

В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що з листопада 2002 року проживає з ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу. Стверджує, що за спільні кошти побудували житловий будинок по АДРЕСА_1 і з 2005 року разом проживають у ньому. Вказує, що рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 24 жовтня 2019 року встановлено факт, що має юридичне значення, а саме її проживання однією сім`єю без шлюбу з ОСОБА_2 в період з листопада 2002 року по 24 жовтня 2019 року. Вважає, що для укладення 20 грудня 2005 року договору дарування вищевказаного житлового будинку необхідна була її нотаріально засвідчена згода, оскільки будинок згідно вимог ч.1 ст.60 СК України належить їй на праві спільної сумісної власності. Крім цього, зазначає, що відповідач у спірному будинку не проживає, не бере участі у веденні спільного господарства та сплаті комунальних платежів, відтак фактично дарунок не прийняла. Пояснює, що про укладення договору дарування дізналася 29 травня 2019 року, а тому строк позовної давності не пропущений.

У відзиві відповідач позовні вимоги не визнав, просить відмовити у задоволенні позову. Вважає, що рішенням Рівненського районного суду рівненської області від 24 жовтня 2019 року встановлено виключно факт спільного проживання однією сім`єю, а згідно з ч.2 ст.21 СК України проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя (у т.ч., що виникають з ч.1 ст.60 та ч.2 ст.65 СК України). Вказує, що жодного належного та допустимого доказу спільної праці позивача та ОСОБА_2 , їхніх зусиль, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна за оскаржуваним договором дарування (у т.ч. наявність факту отримання відповідних доходів для будівництва будинку та передання коштів для будівництва позивачем тощо), ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету позивачем надано суду не було. Крім цього, позовна заява не містить жодної із підстав, передбаченої ч.1,3 ст.215 та ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України для визнання договору дарування недійсним, позивач обгрунтовував свої вимоги тим, що укладення договору відбулося з порушенням вимог ст.ст.63, 65, 69, 70, 74 СК України, що прямо не передбачено чинним законодавством. Позивач жодних тверджень (обгрунтувань) протиправності реєстраційних дій державної реєстрації права власності на спірний будинок від ОСОБА_2 на відповідача не наводить й доказів протиправності відповідної державної реєстрації до суду не надав. Вважає, що підстави звернення з позовом до суду з мотивів порушення прав подружжя (а не за захистом спільної власності на майно) відсутні, як і відсутнє відповідне порушене право позивача, що також підтверджується не зазначенням способу та відповідних підстав захисту своїх прав.

18 листопада 2020 року від представника відповідача ОСОБА_4 надійшла заява про застосування строків позовної давності, яка є підставою для відмови у позові.

У суді позивач та її представник позов підтримали повністю і по аналогічних мотивах.

Представник відповідача позов не визнав згідно відзиву.

Третя особа не заперечував щодо задоволення позовних вимог.

Суд, заслухавши їх пояснення, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони скористалися правовою допомогою.

Ніким не заперечується, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу з листопада 2002 року.

Згідно договору дарування від 02 грудня 2005 року, посвідченого державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори Дацюк С.Г. за №2-1487, ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними будівлями, розташований в АДРЕСА_1 . Будівля належала дарувателю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Городищенської сільської ради Рівненської області від 23 листопада 2005 р. та зареєстровано в реєстрі права власності на нерухоме майно в Рівненському обласному БТІ в реєстровій книзі №2 під р.№220-443.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Ч.2 ст.129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно п.3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до положень ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.За ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Поняття договору дарування міститься у ст.717 ЦК України, зокрема, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Ст.182 ЦК України передбачена необхідність державної реєстрації як прав на нерухомість, так і правочинів щодо нерухомості.

За приписами ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

За результатами аналізу встановлених обставин справи та вищенаведених правових норм можна дійти таких висновків.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. П.2 ч.2 ст.16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. З урахуванням вищевказаних норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити чи були порушені, не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси особи і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. При цьому позов може бути задоволений лише у випадку встановлення факту порушення, невизнання або оспорювання відповідачем (відповідачами) прав, свобод чи інтересів позивача. Якщо такого факту не встановлено, позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору дарування суди повинні виходити із відповідних норм Цивільного кодексу України, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів.

Позивач вважає, що вищевказаний житловий будинок з надвірними будівлями є її та ОСОБА_2 спільною сумісною власністю подружжя. Позовна вимога мотивована тим, що ОСОБА_2 , укладаючи договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , порушив вимоги ч.2 ст.65 СК України, оскільки позивач не давала згоди на укладення такого договору, так як вважає, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя.

Позивачем не надано, а судом не здобуто доказів набуття спірного будинку у спільну сумісну власність подружжя, тобто, що його було придбано та збудовано в період шлюбу, а також за сумісні кошти, з такими вимогами до суду у даній справі позивач також не звертається. Враховуючи, що договір дарування стосується будинковолодіння, яке було приватною власністю ОСОБА_2 , тому дозволу від позивача на укладення даного договору він не потребував, а отже, підстав для визнання його недійсним з цих мотивів немає.

При розгляді справи судом не встановлено інших обставин, які свідчили б про недійсність договору дарування згідно з ч.1-3 ст.203 ЦК України.

На момент укладення договору дарування сторони договору домовились щодо всіх істотних умов, які відображені у тексті договору, їхнє волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, було спрямовано саме на настання юридичних наслідків у вигляді набуття права власності відповідачем - рідною донькою дарувальника на будинок шляхом його дарування. У оспорюваних договорах зазначено, що вони не є фіктивними та удаваними, заявлено, що відсутні права третіх осіб на це майно.

Крім того, відповідно до п.4.6. Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03 березня 2004 року, при посвідченні нотаріусом правочинів щодо відчуження майна від імені особи, у якої немає чоловіка або дружини (неодружена /неодружений, удова/удівець), відчужувач подає відповідну заяву, у якій також зазначається, що майно, яке є предметом цього правочину, не є спільною сумісною власністю. Нотаріус доводить зміст такої заяви до відома другого учасника правочину та зазначає про це в його тексті. Така заява повинна виходити особисто від відчужувача, а в разі вчинення правочину через представника - від представника, якщо відчужувач надав йому право при оформленні правочину подавати від його імені заяву про належність йому (відчужувачу) майна на праві особистої приватної власності.

Враховуючи презумпцію правомірності правочину, визначену ст. 204 ЦК України, суд відмовляє у задоволенні вимоги про визнання недійсним договору дарування у зв`язку з необґрунтованістю та недоведеністю.

Оскільки позовні вимоги про скасування права власності відповідача на спірний будинок є похідними та залежать від вирішення позовних вимог про визнання договору дарування недійсним, у задоволенні яких судом відмовлено, то суд вважає, що в цій частині вимоги позову також не підлягають задоволенню.

Суд вважає, що не має право ревізувати рішення суду аналогічної інстанції. Обставини, встановлені у рішенні Рівненського районного суду Рівненської області від 24 жовтня 2019 року по справі в порядку окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_5 про встановлення юридичного факту, не мають преюдиційного значення для даної справи. Крім того, не дивлячись на те, що у заяві окремого провадження вказано про мету подачі такої заяви "для визначення правового режиму набутого під час спільного проживання майна", заявник не вказав ні місце знаходження такого майна, ні його власника, тому заява вирішена без залучення до участі в справі власника. Вказана заява в порядку окремого провадження була подана для отримання доказів для цивільної справи, а не для юридичної визначеності, що учасниками справи не заперечується.

Щодо клопотання представника відповідача ОСОБА_4 про застосування строків позовної давності.

Так, за змістом ст.256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову особою, право якої порушене, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що судом при розгляді даної справи не встановлено порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, та в позові відмовлено у повному обсязі по суті, в зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю, а відтак в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_4 про застосування до позовних вимог строку позовної давності слід відмовити.

П.6 ст.3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено серед іншого, добросовісність. Виходячи з приписів ст.330 ЦК України, у добросовісного набувача майно не може бути витребуване. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з відмовою у позові судові витрати покладаються на сторону, яка їх понесла.

Щодо порядку виконання рішення, то віідповідно до ч.9 ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Таким чином, у відповідності до ст.158 ЦПК України, слід скасувати заходи забезпечення позову, застосовані відповідно до ухвали Рівненського районного суду Рівненської області від 22 квітня 2020 року щодо заборони ОСОБА_3 здійснювати будь-які дії, спрямовані на відчуження житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

З огляду на викладене, керуючись ст.ст.263-265ЦПК України, суд

у х в а л и в:

відмовити у позові ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування житлового будинку недійсним.

Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області 22 квітня 2020 року, а саме заборонити ОСОБА_3 здійснювати будь-які дії, спрямовані на відчуження житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 /тридцяти/ днів з дня його проголошення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності новою редакцією Кодексу.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного текста рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 / ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с.Люцинів Гощанського району Рівненської області, паспорт НОМЕР_1 , виданий 03 квітня 1997 року Рівненським МУ УМВС України в Рівненській області, РНОКПП НОМЕР_2 , проживаюча по АДРЕСА_1 /.

Відповідач: ОСОБА_3 / ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , проживаюча по АДРЕСА_2 /.

Третя особа: ОСОБА_2 / ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , проживаючий по АДРЕСА_1 /.

Повне судове рішення виготовлене 24 листопада 2020 року.

Суддя: Кушнір Н.В.