Провадження № 2/643/3663/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2020 року Московський районний суд м. Харкова у складі: головуючого - судді Майстренко О.М., за участю секретаря судового засідання -Постульга О.Г. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,3-ті особи Служба у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, Служба у справах дітей Полтавської районної державної адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини ,суд,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача та просить суд визначити місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з його матір`ю - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посиється на те, що з відповідачем ОСОБА_2 перебувала у цивільному шлюбі з 2009 року. ІНФОРМАЦІЯ_3 , від цивільного шлюбу у сторін народився син- ОСОБА_3 (актовий запис N° 93 від 24.01.2012р.). Разом з позивачкою та старшим сином - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою з Реєстру територіальної громади по місгу Харкову від 10.02.2020р. Відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

В серпні 2018 року у зв`язку з погіршенням відносин сторони прийняли рішення про роздільне проживання, але дійшли згоди щодо спільного виховання сина. Сторони домовилися, що ОСОБА_2 буде брати хлопчика у вихідні дні, і позивачка цьому ніколи перешкод не чинила. Відповідач , без згоди позивачки, всупереч її законним правам та бажанням, відвіз дитину до своєї сестри. Неодноразово позивачка , намагалася повернути сина, протягом півтора року відповідач навмисно утримував у себе сина, дозволяючи позивачці зрідка його бачити та розмовляти телефоном. В травні 2020 року позивачка забрала сина та перевезла його до себе в Полтавську область. 24 квітня 2020 року позивачка уклала шлюб з ОСОБА_7 , який проживає за адресою; АДРЕСА_3 . На даний час позивачка разрм з чоловіком живуть разом з сином - ОСОБА_5 , а також сином - ОСОБА_8 .

Виходячи з інтересів малолітнього сина, які передбачають наявність емоційних зв`язків з батьками, умов для його розумового та фізичного розвитку, належного навчання та виховання, основ для закладання життєвих навичок на майбутнє, позивачка вважає , що він має постійно проживати з нею, у зв`язку з чим позивачка звернулась до суду з вказаним позовом .

Позивачка в судове засідання не з`явилась , свій позов підтримала, просила його задовольнити, справу розглядати за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 проти позову не заперечує, доводи позивача не оспорює, просить справу розглядати за його відсутності, відповідно до письмової заяви в матеріалах справи.

3-ті особи - Служба у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, Служба у справах дітей Полтавської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлявся належним чином, заяв та клопотань до суду не подали.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

У зв`язку з тим, що розгляд справи відбувався за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши надані позивачем докази, суд вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню з наступних підстав.

Положеннями ч. 1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків

Суд, дослідивши письмові докази по справі, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено , що сторони перебували у цивільному шлюбі з 2009 року.

20 грудня 2011 року від цивільного шлюбу у сторін народився син- ОСОБА_3 (актовий запис N° 93 від 24.01.2012 року).

Разом з позивачкою та старшим сином - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою з Реєстру територіальної громади по місгу Харкову від 10.02.2020 року .

Відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

24 квітня 2020 року позивачка уклала шлюб з ОСОБА_7 .

На даний час позивачка з чоловіком та дітьми - ОСОБА_5 , ОСОБА_8 проживають в будинку чоловіка ОСОБА_7 за адресою; АДРЕСА_3 , який належить йому на праві приватної власності згідно договору дарування від 23 червня 2009р. (номер витягу 23275045)., що також підтверджується довідкою Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 16.07.2020 року N° 2640. Будинок обладнаний усіма побутовими зручностями.

Позивачка разом з чоловіком має усі можливості створення синову якісних умов для його життя.

На даний час позивачка працює в ТОВ «Кремуніверсалпостач» на посаді швачки, де робочий день закінчується о 17 годині, що дає позивачці можливість проводити з сином достатньо часу (довідка № 30/6-2 від 30.06.2020 року ). За місцем роботи позивачка характеризується позитивно ,відповідно до характеристики ТОВ «Кремуніверсалпостач» від 30.06.2020 року , вих.№ 30/6-1.

Відповідно до ч. 1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідност. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Відповідно до ч.ч. 4, 5ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до ч.ч. 4, 5ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

В силу ст.11 Закону України« Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст. ст.8,11,15 Закону України « Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р., у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральності та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Виходячи з аналізу вказаних правових норм, для розлучення малолітніх дітей з матір`ю мають бути встановлені виняткові обставини, які визначені у ч. 2 ст. 161 СК України.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України«Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII(далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

При визначенні місця проживання дитини необхідно встановлювати не лише наявність або відсутність виняткових обставин, коли дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю, а крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, виходячи із рівності прав батьків щодо дитини, встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

На підставі п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України « від 12 червня 1998 року, суд при вирішенні спору про місце проживання дитини має враховувати те, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, особисті якості батьків, можливість і відповідно створення належних умов для виховання дитини.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

На підставі викладеного, враховуючи вищевказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, виходячи із пріоритету інтересів дитини, визнання відповідачем ОСОБА_2 позовної заяви в повному обсязі , суд приходить до висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з його матір`ю - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що відповідатиме інтересам дитини, сприятиме належним умовам її проживання, гармонійному розвитку та вихованню, належному матеріальному забезпеченню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 80, 81, 141, 263, 265 ЦПК України,суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,3-ті особи Служба у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, Служба у справах дітей Полтавської районної державної адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини - задовольнити.

Визначити місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з його матір`ю - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Майстренко О.М.