Постанова

Іменем України

19 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 718/1768/18

провадження № 61-10993св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: служба у справах дітей Кіцманської районної державної адміністрації Чернівецької області, служба у справах дітей Заставнівської районної адміністрації Чернівецької області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 08 травня 2019 року у складі колегії суддів: Владичана А. І., Височанської Н. К., Лисака І. Н.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що з відповідачем вони проживали у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу в с. Мамаївці Кіцманського району Чернівецької області. Під час спільного проживання ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_3 , яка з народження проживала з батьком у його домогосподарстві на АДРЕСА_1 .

Через деякий час після народження доньки погіршився стан її здоров`я, у листопаді 2016 року було виявлено відкриту форму туберкульозу, лікування якого призначено в умовах стаціонару Чернівецького обласного протитуберкульозного диспансеру. Стаціонарне лікування розпочато 07 листопада 2016 року та тривало до 21 лютого 2017 року, після цього для продовження лікування вона була скерована до Обласного протитуберкульозного санаторію «Красноїльськ», де перебувала до 22 червня 2017 року. В цей період донька проживала разом з батьком у господарстві його матері за адресою: АДРЕСА_2 .

На час пред`явлення позову позивач зареєстрована та проживає на АДРЕСА_3 в домогосподарстві її теперішнього чоловіка ОСОБА_4 , шлюб з яким укладено 16 січня 2018 року. Вважала, що в цьому житлі створені всі умови для проживання малолітньої доньки. Стан її здоров`я, за відсутності рецидивних явищ, не загрожує здоров`ю дитини, оскільки вона повністю видужала.

Водночас, неодноразові звернення до ОСОБА_2 з проханням повернути їй доньку той категорично ігнорує, крім того, забороняє їй бачитися з дитиною.

Вважала, що донька має проживати з нею, вона має піклуватися про її розвиток та створити всі умови для належного виховання, що відповідає інтересам дитини.

Просила визначити місце проживання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю.

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з ним.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що подружні відносини між ним та ОСОБА_1 припинились у січні 2017 року, причиною стало зловживання нею спиртними напоями, відсутність належного догляду за дитиною.

Вказував, що дитина відвідує середню групу Мамаївського НВК № 1 з 2016 року і дотепер, проте мати дитячий садок не відвідувала, участі у навчально-виховній роботі закладу не брала, дитину в заклад не приводила й не забирала, жодного разу не відвідувала доньку. Щодо негідної поведінки ОСОБА_1 він неодноразово звертався до правоохоронних органів.

Крім того, 10 серпня 2018 року ОСОБА_1 самовільно, без його згоди, забрала з дошкільної установи дочку та до цього дня за місцем проживання не повернула.

Вважав, що дитина повинна проживати саме з батьком, оскільки з народження проживала з ним, тривалий час перебувала без матері, має більшу прихильність до нього, відвідувала дошкільну установу за місцем його проживання, у дитини склався усталений розпорядок дня.

Просив визначити місце проживання доньки з ним за місцем його проживання.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 січня 2019 року у задоволенні первісного позову відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_2 Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 5 000 грн та сплачений судовий збір в сумі 704,40 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , задовольняючи вимоги ОСОБА_2 та визначаючи місце проживання доньки з батьком, суд першої інстанції виходив виключно з інтересів самої малолітньої дитини, оскільки починаючи з народження дитини і до моменту її відібрання в серпні 2018 року із звичного для дитини середовища дитина проживала з батьком та його сім`єю, де була забезпечена всім необхідним.ОСОБА_1 не працює, не має власного житла та самостійного доходу, проживає в житлі чоловіка ОСОБА_4 та за рахунок його заробітку, який є мінімальним. Мати дівчинки, а також її чоловік ОСОБА_4 , який готовий прийняти дитину до свого житла, перебувають на обліку в Чернівецькому протитуберкульозному диспансері після перенесення тяжкого захворювання.

Суд зауважив, що мати дівчинки з листопада 2016 року до червня 2017 року перебувала на стаціонарному довготривалому лікуванні, в цей час із дочкою не спілкувалася.

Крім того, суд урахував, що в 2010 році за рішенням суду ОСОБА_1 була позбавлена батьківських прав щодо двох старших дочок: ОСОБА_18 , 2003 року народження, та ОСОБА_19 , 2004 року народження, з якими не спілкується з часу позбавлення її батьківських прав і їх долею не цікавиться.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 08 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 січня 2019 року скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено. Визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 . У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 819,20 грн - витрати зі сплати судового збору.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про задоволення позову ОСОБА_2 , відмовляючи в позові ОСОБА_2 та визначаючи місце проживання дитини з матір`ю, суд апеляційної інстанції виходив з того, що дитина із серпня 2018 року проживає з матір`ю, де наявні належні матеріально-побутові умови для проживання дитини, відвідує дошкільний заклад за місцем свого поживання. Суд також зазначив, що враховує думку самої дитини, яка неодноразово повідомляла про особисту прихильність до матері та бажання проживати з нею.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У червні 2019 ОСОБА_2 звернувся із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд з формальних міркувань скасував правильне рішення суду першої інстанції та не навів жодного доказу чи обставини, які б спростували рішення суду першої інстанції, не врахував, що дитина від свого народження проживала разом з батьком, доки в серпні 2018 році мати примусово не змінила її місце проживання. Упродовж півтора року дитина проживала взагалі без матері, яка нею не цікавилась, не опікувалась, матеріальної допомоги не надавала. Лише після того, як дізналась про рішення суду про стягнення з неї аліментів на утримання дочки, вирішила забрати дитину. Апеляційний суд проігнорував висновок органу опіки та піклування стосовно доцільності визначення місця проживання дитини з батьком і не зазначив у рішенні мотивів його відхилення.

У липні 2019 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , в якому вона просила залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 червня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

Ухвалою Верховного Суду від 10 лютого 2020 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у червні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Частиною першою статті 402 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що всуді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

Суди встановили, що з 2009 року до січня 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу в АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 01 серпня 2014 року (т. 1, а. с. 8).

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_2 від 07 червня 2018 року № 103 за адресою: АДРЕСА_2 , встановлено, що ОСОБА_2 проживає за вказаною адресою з дочкою ОСОБА_3 , 2014 року народження. У дитини є окрема кімната з усіма необхідними речами, дитина чиста, доглянута, відвідує Мамаївський НВК. Разом з ним проживають ОСОБА_9 (мати відповідача), власниця будинку, пенсіонер, та ОСОБА_2 (брат відповідача), працює. Висновок комісії: в цій сім`ї дитина матеріально забезпечена і доглянута (т. 1, а. с. 56).

Обстеження умов проживання ОСОБА_2 в АДРЕСА_2 також проводили начальник служби у справах дітей ОСОБА_10 та головний спеціаліст ОСОБА_11 14 вересня 2018 року. Встановлено, що умови проживання добрі, для навчання та виховання дитина має окрему кімнату, комп`ютер, доступ до інтернету, в наявності дитячий одяг, взуття (на всі сезони). На момент обстеження дитина перебуває в с. Шубранець Заставнівського району. (т. 1, а. с. 97).

Встановлено, що з 16 січня 2018 року ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 (а. с. 9).

Відповідно до інформації, яка надійшла з Обласного клінічного протитуберкульозного диспансеру 23 жовтня 2018 року (№ 205) на ухвалу суду про витребування доказів, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 знаходяться на диспансерному обліку з приводу певного захворювання, яке не є небезпечним для малолітньої дитини, яка проживає з ними (т. 1, а. с. 144).

Згідно з актом обстеження умов проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 від 04 червня 2018 року за адресою: АДРЕСА_3 , будинок складається з двох житлових кімнат: спальні та дитячої кімнати. Чоловік висловив бажання виховувати доньку дружини. Комісія вважала, що для розвитку і належного виховання дитини в цій сім`ї створені належні умови, дитина буде забезпечена всім необхідним для належного виховання (т. 1, а. с. 15).

Обстеження умов проживання ОСОБА_1 в с. Шубранець проводилось також 19 вересня 2018 року комісією Шубранецької сільської ради, яка встановила, що сім`я складається з трьох осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , 2014 року народження. Будинок загальною площею 43,3 кв. м, санітарний стан приміщення задовільний, земельна ділянка площею 0,25 га (т. 1, а. с. 110).

Із довідки про склад сім`ї ОСОБА_2 № 2475, виданої Мамаївською сільською радою 06 червня 2018 року, відомо, що він проживає за адресою: АДРЕСА_2 , до складі його сім`ї входить дочка ОСОБА_3 , 2014 року народження, мати ОСОБА_9 , власник будинку, брат ОСОБА_2 Загальна площа будинку 133,4 кв. м, житлова площа 87,2 кв. м (т. 1, а. с. 57).

Довідкою Мамаївської амбулаторії загальної практики сімейної медицини від 12 червня 2018 року № 33 стверджується, що ОСОБА_2 проживає разом із дочкою ОСОБА_3 в АДРЕСА_2 та здійснює за нею догляд, звертається за медичною допомогою до сімейного лікаря. Дитина практично здорова. Мати дитини участі у вихованні та догляді не бере (т. 1, а. с. 58).

За місцем проживання, а також за місцем роботи в магазині «Золотий Вік» в ФОП ОСОБА_12 ОСОБА_2 характеризується лише позитивно, працює на посаді адміністратора залу за трудовим договором з 25 листопада 2017 року дотепер (т. 1, а. с. 62, 63, 174).

З 29 жовтня 2018 року ОСОБА_2 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 154).

У судовому засіданні також встановлено, що малолітня ОСОБА_3 , 2014 року народження, з 2016 року відвідувала Мамаївський НВК аж до моменту, коли 10 серпня 2018 року мати ОСОБА_1 самовільно змінила її звичне місце проживання та перебування, забравши дитину до с. Шубранець Заставнівського району, після чого відмовилась повертати. З того дня дитина в Мамаївський НВК більше не поверталась, а була прийнята до Шубранецького ДНК з 30 серпня 2018 року (т. 1, а. с. 103, 113).

Встановлено, що на час розгляду справи в суді дитина ОСОБА_3 ніде не зареєстрована, оскільки батьки дитини не можуть дійти між собою згоди щодо місця її реєстрації.

Суд першої інстанції встановив, що рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 24 червня 2010 року, що набрало законної сили 04 липня 2010 року, ОСОБА_13 позбавлена батьківських прав стосовно дочок ОСОБА_18 , 2003 року народження, та ОСОБА_19 , 2004 року народження у зв`язку з негативною характеристикою матері за місцем проживання, яка зареєстрована та проживає в будинку матері, не працює, веде аморальний спосіб життя, дітей в школі та дитсадку не провідує (т. 1, а. с. 155).

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтвердила, що з двома старшими дочками не спілкується з часу позбавлення її батьківських прав, однак не вважає, що ця обставина може стати підставою для задоволення зустрічного позову.

Суд першої інстанції встановив, що на час розгляду справи ОСОБА_1 ніде не працює, не має власного житла та самостійного доходу, проживає в житлі чоловіка і за рахунок його заробітку, який є мінімальним.

Орган опіки та піклування Заставнівської районної державної адміністрації надав висновок від 07 листопада 2018 року № 01-39/21-2272 про доцільність визначення місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_2 , враховуючи, що ОСОБА_1 вже раніше позбавлялась батьківських прав щодо двох своїх старших дочок, що ставить під сумнів її поведінку стосовно дочки ОСОБА_3 надалі, що подружжя ОСОБА_1 перехворіло на туберкульоз, і проживання дитини в їхній сім`ї становитиме потенційну загрозу її здоров`ю (т. 1, а. с. 152-153).

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини перша та друга статті 155 СК України).

Відповідно до частини другої статті 159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Згідно з частинами першою та другою статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 рокув усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Положення Конвенції про права дитини, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, її норми мають вищу юридичну силу, мають імперативний характер. Норми Конвенції зобов`язані враховувати всі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Системний аналіз зазначених норм права, практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Рішення апеляційного суду вказаним висновками не відповідає. Визначаючи місце проживання дитини з матір`ю, суд не врахував усіх обставин справи, пославшись при цьому на прихильність дитини до матері.

Апеляційний суд не взяв до уваги, що в суді першої інстанції в судовому засіданні проводилась бесіда з дитиною ОСОБА_3 , за участю представника служби у справах дітей Ліски Н. В., практикуючого психолога ОСОБА_16 та вихователя дитячого садочка ОСОБА_17 , який відвідує дитина, із попереднім видаленням із зали суду сторін та їх представників (т. 1, а. с. 210).

Малолітня ОСОБА_3 суду пояснила, що бажає проживати з матір`ю. Вказала, що вона проживає з батьком ОСОБА_4 , а ще у неї є тато ОСОБА_2 . Спить вона разом з мамою та татом ОСОБА_4 , які перед сном курять в кімнаті.

Практичний психолог ОСОБА_16 у судовому засіданні пояснила, що дитина схильна до навіювання зогляду на свій вік, вона піддається маніпулюванню з боку дорослих, які цим користуються. Дитина заплуталась в «мамах і татах», вона тривожна, не впевнена. А тому точно визначити з ким би дитина хотіла проживати насправді, на даний час не можливо, оскільки висловлювання дитини - це результат маніпулювання дорослих. Рекомендувала покроково змінювати життя дитини, а не вчиняти радикальні заходи.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Суд першої інстанції, визначаючи місце проживання малолітньої дитини саме з батьком, правильно зазначив, що бажання дитини проживати разом з матір`ю, що було висловлено нею у судовому засіданні, не має вирішального значення у зв`язку з недосягненням нею віку, передбаченого частиною другою статті 160 СК України. насамперед суд першої інстанції виходив суто з інтересів самої малолітньої дитини, врахував, що починаючи з народження дитини і до моменту її одностороннього відібрання в серпні 2018 року із звичного для неї середовища дитина проживала з батьком та його сім`єю, де була забезпечена всім необхідним. Мати дівчинки не працює, не має власного житла та самостійного доходу, проживає в житлі чоловіка ОСОБА_4 та за його рахунок. Мати дівчинки значний період часу перебувала на стаціонарному довготривалому лікуванні, в цей час із дочкою не спілкувалася, не цікавилась її долею. Крім того, суд врахував, що в 2010 році за рішенням суду ОСОБА_1 була позбавлена батьківських прав стосовно двох старших дочок: ОСОБА_18 , 2003 року народження, та ОСОБА_19 , 2004 року народження, з якими не спілкується з часу позбавлення її батьківських прав та їхнею долею не цікавиться.

При цьому апеляційний суд, визначаючи місце проживання дитини разом із матір`ю, не врахував висновків органу опіки та піклування щодо рекомендації визначити місце проживання дитини разом з батьком і всупереч статті 19 СК України не навів мотивів щодо незгоди з таким висновком.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Усупереч наведеній процесуальній нормі апеляційний суд, погодившись з належною оцінкою судом першої інстанції доказів, водночас вдався до переоцінки частини таких доказів та зробив висновок, що, зважаючи на проживання дитини з матір`ю із серпня 2018 року, наявнісь у неї належних матеріально-побутових умов проживання, відвідування дитиною дошкільного закладу, висловлену дитиною думку про бажання проживати з матір`ю, місце проживання дитини необхідно визначити з матір`ю.

Апеляційний суд при цьому не звернув уваги на правила оцінки доказів, передбачені статтею 89 ЦПК України. Відповідно цих правил суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, суд першої інстанції, дотримавши правила оцінки доказів, дійшов обґрунтованого висновку, що найкращим інтересам дитини відповідатиме визначення її місця проживання з батьком ОСОБА_2 .

Водночас апеляційний суд на підставі цих самих доказів дійшов необґрунтованого висновку про визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Апеляційний суд не врахував, що тимчасове проживання дитини з матір`ю мало місце внаслідок протиправної та односторонньої зміни місця такого проживання самою ОСОБА_1 , а висловленій дитиною думці про бажання проживати з матір`ю суд першої інстанції дав належну оцінку з урахуванням віку дитини та її психологічноого стану, орган опіки та піклування висловися за визначення місця проживання дитини з батьком, що відповідатиме реальним найкращим інтересами дитини.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення апеляційним судом нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Жодною із цих правових підстав апеляційний суд не мотивував скасування рішення суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційний суд безпідставно скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону, вдався до переоцінки доказів з порушенням правил статей 89, 367 ЦПК України, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги ОСОБА_2 та скасування рішення апеляційного суду і залишення в силі рішення суду першої інстанції, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги, у розмірі 1 536,80 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 08 травня 2019 року скасувати.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 січня 2019 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 536,80 грн (одна тисяча п`ятсот тридцять шість гривень вісімдесят коп.) - витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко