КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи № 364/1177/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/5669/2020

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.

за участю секретаря судового засідання - Добровольської Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Володарського районного суду Київської області від 17 січня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Ткаченко О.В., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2019 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в якому зазначила, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 02 березня 2013 року по 29 лютого 2016 року, від якого мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб між сторонами було розірвано та з відповідача стягнуто аліменти на утримання дитини. Вказувала, що фактично стосунки з відповідачем по справі було припинено ще до народження сина. З моменту розірвання шлюбу дитина проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні. Так, з 16 грудня 2015 року вихованням та утриманням сина ОСОБА_3 займається його вітчим - чоловік позивача ОСОБА_4 , якого дитина називає «татом». Вказувала, що відповідач участі у вихованні дитини не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги не надає. Крім того, відповідач перешкоджає їй у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров`я дитини, її фізичний та моральний розвиток, не надає дозвіл на виїзд дитини за кордон та не дарує подарунки на дні народження.

Позивач зазначила, що відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків щодо виховання сина, тому просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно його сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 2-10).

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 зазначив, що позивач перешкоджала йому у спілкуванні з дитиною, а за адресою, яку вказала в позовній заяві та де раніше вони проживали, позивач фактично не проживає. Вважає, що жодних підстав для позбавлення його батьківських прав немає (а.с. 43-45).

У відповідь на відзив позивач зазначила, що доводи відповідача у відзиві про те, що позивач чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною, не відповідають дійсності та не підтверджені жодними доказами. Зазначила, що відповідач протягом 4 років будь-яких заходів щодо побачень та спілкування з дитиною не вживав, не звертався з цього приводу до органу опіки та піклування чи суду. Відповідач жодного разу не відвідував сина та не з`ясовував у якому дошкільному закладі він перебуває. Вважає, що відповідачем не доведено, що ним вживалися та вживаються спроби щодо можливості побачень з сином та можливості брати участь у піклуванні про дитину та її вихованні, у зв`язку з чим наявні підстави для позбавлення його батьківських прав (а.с. 77-84).

Рішенням Володарського районного суду Київської області від 17 січня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: Служба у справах дітей Дніпровської РДА в м. Києві про позбавлення батьківських прав відмовлено (а.с. 170, 175-180).

Не погодившись з рішенням районного суду, 10 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі (а.с. 184-192).

На обґрунтування скарги зазначила, що суд неправильно з`ясував обставини справи, які мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, а тому дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову. Вказувала, що відповідач протягом чотирьох з половиною років це цікавиться сином, не бере участі у вихованні дитини, не прагне до побачень з сином, не піклується про його розвиток та здоров`я, не утримує сина та свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками. Вважає, що суд першої інстанції не надав правової оцінки та не навів жодного мотиву щодо доказів, наданих позивачем. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду. Зазначила, що висловлення відповідачем бажання спілкуватися з дитиною не вказує на належність виконання ним своїх батьківських обов`язків.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Скрипка І.М. підтримала скаргу і просила її задовольнити, відповідач ОСОБА_2 заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про розгляд справи судом були сповіщені належним чином про що у справі є докази. Факт належного сповіщення позивачки ОСОБА_1 її представник - адвокат Скрипка І.М. в суді апеляційної інстанції не заперечувала (а.с. 200-204).

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків.

Колегія суддів погодилась з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 02 березня 2013 року.

Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 16).

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 29 лютого 2016 року шлюб між сторонами було розірвано та з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі 1 200,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття (а.с. 13-15).

Згідно з постановою державного виконавця Володарського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області від 05 квітня 2018 року за заявою стягувача ОСОБА_5 (позивача) було повернуто виконавчий лист №373/33/16-ц, виданий Переяслав-Хмельницьким міськрайонним судом Київської області про стягнення аліментів з ОСОБА_2 (а.с. 51).

24 червня 2016 року позивач та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис №1017, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 17).

Згідно відповіді Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 31 жовтня 2019 року позивач ОСОБА_1 проживає разом з малолітнім сином ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , що в Дніпровському районі міста Києва (а.с. 41).

Місце проживання ОСОБА_1 з дитиною також підтверджується актами обстеження житлових умов та довідкою про склад сім`ї (а.с. 64, 85, 86, 88).

Чоловік ОСОБА_1 також проживає за адресою: АДРЕСА_1 , але не зареєстрований за даною адресою (а.с. 63, 87, 89).

Згідно актів, підписаних мешканцями гуртожитку (сусідів), батько дитини ОСОБА_2 ніякої участі у вихованні дитини не приймає (а.с. 65, 90, 91).

З довідок закладу дошкільної освіти №298 Печерського району міста Києва від 05 квітня 2018 року №13/298, від 08 жовтня 2019 року №30/298 вбачається, що ОСОБА_3 відвідує цей заклад з серпня 2016 року по теперішній час. Щоденно ОСОБА_3 приводять і забирають в садочок ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Біологічний батько ОСОБА_2 з метою побачень, з`ясування стану здоров`я до закладу не звертався з дня відвідування дитиною садочка, не відвідував святкові заходи (а.с. 92, 93).

Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 21 листопада 2019 року відповідач ОСОБА_2 проживає в АДРЕСА_2 (а.с. 117).

Позивач надала до суду нотаріально посвідчені заяви ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , в яких вони надали пояснення щодо відомої їм інформації про життя позивача та її сім`ї, а також про взаємовідносини з відповідачем (а.с. 94, 95, 96, 143).

Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією було надано висновок комісії органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно його малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , цим же висновком визначено рекомендацію надати батьку ОСОБА_2 термін півроку для налагодження стосунків із сином та можливості виконувати батьківські обов`язки (а.с. 137-138).

Суд, взявши до уваги даний висновок, зазначив, що під час розгляду справи переконливих доказів, які б свідчили про те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, і давали б підстави застосувати до нього такий крайній захід впливу як позбавлення батьківських прав, судом не отримано.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження61-36905св18), постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17 (провадження 61-44369св18) і передбачених законом підстав відступити від такого у цій справі не вбачається.

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).

Таким чином, судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що позбавлення заявника його батьківських прав становило втручання в право заявника, в значенні пункту 2 статті 8 Конвенції, на повагу до його сімейного життя, яке гарантується п. 1 статті 8.

Дане втручання не становить порушення статті 8, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункти 49,50).

Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (№2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78) (пункт 54).

Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 57, 58).

Остаточне позбавлення батьківських прав може здійснюватись тільки в абсолютно виняткових випадках (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (№2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, №250, рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року)

Як і у вищенаведеній справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04), у цій справі, що була розглянута судом, заявлені вимоги про позбавлення батьківських прав були обґрунтовані посиланням на те, щовідповідач не виконував належним чином свої батьківські обов`язки, зокрема, не цікавився і не брав участі у вихованні дитини.

Як орган опіки та піклування, так і суд першої інстанції у цій справі взяли до уваги, що батьки дитини проживають в різних населених пунктах, що само по собі створює певні об`єктивні перешкоди для батька дитини ОСОБА_2 у можливості брати активну участь у вихованні дитини, зокрема, відвідувати сина у закладі дошкільної освіти, здійснювати супровід дитини після закінчення відповідних занять та, у разі необхідності, відвідування поліклініки за місцем фактичного проживання дитини.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідач подавав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти позбавлення його батьківських прав, обґрунтовуючи свої доводи та зазначаючи, що бажає спілкуватися зі своєю дитиною. Також відповідач був присутній на засіданні комісії органу опіки та піклування, де заперечував проти позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина. Така поведінка відповідача дає підстави вважати, що останній не нехтує інтересами дитини та не бажає розривати зв`язки з сином.

Висновок районного суду про припинення, за ініціативою позивачки ОСОБА_1 , примусового стягнення аліментів з відповідача ОСОБА_2 на утримання дитини підтверджується наявними у справі доказами (а.с. 51).

При цьому, за період січень 2016 року - березень 2018 року відповідач не мав заборгованості по сплаті аліментів, що підтверджується довідкою державного виконавця (а.с. 50).

Тому суд апеляційної інстанції відхилив доводи апелянта, що відповідач не цікавиться дитиною та не приймає участі у її вихованні, зокрема не сплачує аліментів, а зазначені позивачкою обставини не є достатньою та переконливою підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.

Судом першої інстанції було взято до уваги позитивну характеристику з місця роботи відповідача та з місця його проживання (а.с. 47, 48).

Цих обставин не спростовують і показання допитаних районним судом свідків.

Суд також зазначає, що, в разі якщо встановлено існування родинного зв`язку, держава має, в принципі, діяти у такий спосіб, щоб уможливлювати розвиток такого зв`язку (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», п. 61). Здійснення заходів із роз`єднання сім`ї є втручанням надзвичайно серйозного характеру. Рішення про вжиття такого заходу має спиратися на достатньо переконливі та зважені аргументи, що враховують інтереси дитини (рішення у справі «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії» (Scozzari & Giunta v. Italy) [ВП], заяви №39221/98 і №41963/98, п. 148, ECHR 2000-VIII).

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Таким чином, суд першої інстанції з урахуванням якнайкращих інтересів дитини дійшов правильного висновку про відсутність безумовних підстав для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом. При цьому належних і допустимих доказів ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, позивачем не надано.

Враховуючи, що визначальною обставиною, яка має значення для вирішення цього спору, є інтереси дитини, та встановивши відсутність винної поведінки та свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками і те що, батько дитини бажає спілкуватися з сином, проти позбавлення батьківських прав заперечує, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість скасування чи зміни оскарженого рішення, і висновків суду не спростовують, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення на підставі ст. 375 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Володарського районного суду Київської області від 17 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 13 березня 2020 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова