ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 грудня 2020 року м. Київ

справа № 569/14660/17 провадження № 61-25343св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 4 січня 2018 року, ухвалене у складі судді Кучини Н. Г., та постанову апеляційного суду Рівненської області від 20 березня 2018 року, прийняту колегією у складі суддів: Шеремет А. М., Ковальчук Н. М., Хилевича С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ОСОБА_2 без його згоди була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 . Як піднаймач квартири відповідач не оплачує житлово-комунальні послуги, не є членом сім`ї наймача, попередження від 27 червня 2016 року про негайне звільнення його житла відповідач не виконала. Крім того, позивачу завдано моральної шкоди, оскільки відповідач безпідставно, не маючи жодного відношення до його житла, завдає нервових потрясінь і стресів, намагаючись знищити його морально, тому просив стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 4 січня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наймодавцем квартири АДРЕСА_1 є ТзОВ ЖЕО-ЖБК, матеріали справи не містять доказів укладення договору піднайму між позивачем та відповідачем з відповідною реєстрацією у житлово-експлуатаційній організації. За ОСОБА_2 на підставі рішення суду визнано право користування спірною квартирою, а відтак ставити питання про стягнення з неї коштів за користування наданими комунальними послугами мають право організації, які надають такі послуги, а не позивач. Суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, внаслідок систематичного невнесення плати за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги, є безпідставними. Позивачем не надано доказів як завдання йому моральної шкоди, так і причинно-наслідкового зв`язку між зазначеною шкодою та діями відповідача.

Постановою апеляційного суду Рівненської області від 20 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 4 січня 2018 року - без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції визнав обґрунтованою відмову суду першої інстанції у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , в тому числі і в частині відмови у відшкодуванні на його користь моральної шкоди, погодився з висновками суду першої інстанції та вважав їх такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

4 квітня 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального і матеріального права, просив скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 4 січня 2018 року та постанову апеляційного суду Рівненської області від 20 березня 2018 року і ухвалити нове рішення, яким виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 , відшкодувати на його користь моральну шкоду у сумі 100 000 грн.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Провадження в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи

Судами встановлено, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 30 жовтня 2013 року, що набрало законної сили, свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 визнано недійсним.

На час вирішення справи спірна квартира повернута до житлового фонду територіальної громади міста Рівне в особі Рівненської міської ради. Дані обставини визнані сторонами, а також встановлені рішенням апеляційного суду Рівненської області від 21 жовтня 2016 року.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 21 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Рівненська міська рада, ТзОВ «Рівнетеплоенерго», ПАТ «Рівнегаз», РОВКТВКГ «Рівнеоблводоканал», ПАТ «Рівнеобленерго», УЖКГ виконавчого комітету Рівненської міської ради, ЖКП «Сонячне», про встановлення порядку користування жилим приміщенням та поділ особових рахунків з оплати комунальних послуг встановлено, що з 16 грудня 2003 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_1 , а з 6 серпня 2009 року за цією ж адресою зареєстровано ОСОБА_2 .

У відповідності до розпорядження Рівненського міського голови № 1837-р від 16 жовтня 2008 року «Про переоформлення договорів найму жилих приміщень» договір найму квартири укладено Рівненською міською радою і ОСОБА_1 після смерті основного квартиронаймача, його брата, ОСОБА_3 .

Згідно з рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 8 травня 2009 року, залишеним 29 липня 2009 року без змін апеляційним судом Рівненської області, ОСОБА_2 визнано членом сім`ї ОСОБА_3 і визнано за нею право користування вказаною квартирою та зобов`язано Службу громадянства, іміграції та реєстрації фізичних осіб при УМВС України в Рівненській області зареєструвати ОСОБА_2 у квартирі.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 3 вересня 2015 року ОСОБА_1 відмовлено у позові до ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, - спірною квартирою; рішення набрало законної сили.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 21 жовтня 2016 року, яке набрало законної сили, встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , за яким: виділено ОСОБА_2 у користування житлову кімнату № 7 площею 9,8 кв.м, ОСОБА_1 - житлову кімнату № 6 площею 15,6 кв.м, виділено у спільне користування сторін житлову кімнату № 5 площею 22,6 кв.м, коридор № 1 площею 6,6 кв.м, коридор № 3 площею 4,5 кв.м, санітарний вузол № 4 площею 3,7 кв.м, кухню № 2 площею 4,9 кв.м, зобов`язано організації, що надають комунальні послуги, провести розподіл рахунків з наданих послуг між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з урахуванням встановленого порядку користування квартирою.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та зупинено виконання рішення апеляційного суду Рівненської області.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу найму та піднайму квартири АДРЕСА_1 .

Основним наймачем квартири, з яким укладено договір найму, є ОСОБА_1 .

В судовому засіданні позивачем не надано, а судом не здобуто доказів укладення договору піднайму між ОСОБА_1 (за згодою наймодавця, яким є ТзОВ ЖЕО-ЖБК) та ОСОБА_2 з відповідною його реєстрацією у житлово-експлуатаційній організації.

Правових підстав для застосування статей 95та 97 ЖК Української РСР, які регулюють плату за користування жилим приміщенням за договором піднайму та припинення договору піднайму, суди не встановили.

Суди виходили з ненадання доказів завдання йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між зазначеною шкодою та діями відповідача, протиправності яких не встановлено.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Згідно з частиною третьою статті З ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» № 460-IX від 15 січня 2020 року касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Між сторонами виник спір з приводу найму та піднайму квартири АДРЕСА_1 та права на відшкодування моральної шкоди. Ці правовідносини регулюються нормами ЖК Української РСР та ЦК України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Пунктом першим статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і порядку, передбачених законом.

Згідно зі статтею 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що спірна квартира повернута до житлового фонду територіальної громади міста Рівне в особі Рівненської міської ради, тобто є об`єктом права комунальної власності, що встановлено рішенням апеляційного суду Рівненської області від 21 жовтня 2016 року і такі обставини відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК Українине доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, в даному випадку застосуванню підлягають норми ЖК Української РСР, відповідно до статті 61 якого користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 63 ЖКУкраїнської РСР предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Вважаючи ОСОБА_2 піднаймачем спірної квартири, ОСОБА_1 стверджував, що у відповідності до статей 95, 97 ЖКУкраїнської РСР у зв`язку із систематичним невнесенням піднаймачем плати за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги вона підлягає визнанню такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Умови укладення договору піднайму жилого приміщення визначені законодавцем.

Відповідно до статті 91 ЖК Української РСР наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї, які проживають разом з ним, і за згодою наймодавця здавати в піднайом жиле приміщення у випадках і в порядку, встановлюваних цим Кодексом.

Наймач може здати в піднайом частину жилого приміщення, а в разі тимчасового виїзду - все приміщення. Жиле приміщення здається в піднайом без зазначення строку або на визначений строк, у тому числі на період збереження цього приміщення за тимчасово відсутнім наймачем.

Для здачі в піднайом жилого приміщення у квартирі, в якій проживає два або більше наймачі, потрібна також згода цих наймачів та членів їх сімей, за винятком випадків здачі жилого приміщення в піднайом у зв`язку з тимчасовим виїздом всієї сім`ї.

Договір піднайму укладається в письмової формі з наступною реєстрацією у житлово-експлуатаційній організації.

Відповідно до рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 8 травня 2009 року, залишеного 29 липня 2009 року без змін апеляційним судом Рівненської області, ОСОБА_2 , визнано членом сім`ї ОСОБА_3 і визнано за нею право користування цією квартирою та зобов`язано Службу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб при УМВС України в Рівненській області зареєструвати ОСОБА_2 за вказаною адресою.

У подальшому, рішенням апеляційного суду Рівненської області від 21 жовтня 2016 року встановлено порядок користування квартирою з подальшим розподілом рахунків з наданих комунальних послуг між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Позивачем не надано доказів укладення договору піднайму між ОСОБА_1 (за згодою наймодавця, яким є ТзОВ ЖЕО-ЖБК) та ОСОБА_2 з відповідною реєстрацією у житлово-експлуатаційній організації.

На підставі рішення суду за відповідачем ОСОБА_2 визнано право на користування спірною квартирою, а відтак ставити питання про стягнення з останньої коштів за користування наданими комунальними послугами мають право організації, які надають такі послуги, а не позивач, який є наймачем вказаної квартири.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для застосування статей 95та 97 ЖК Української РСР, які регулюють плату за користування жилим приміщенням за договором піднайму та припинення договору піднайму; разом з тим, не підлягають до застосуванню вимоги статті 99 цього Кодексу,які регулюють порядок виселення внаслідок систематичного невнесення піднаймачем плати за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги.

У відповідності до положень статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Згідно положень статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до пункту четвертого Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової шкоди) має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Вирішуючи справу, суди виходили з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому неправомірними діями відповідача моральної шкоди.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, Верховний Суд доходить висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК Українив редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтею 400ЦПК Україниу редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, статтями 401,416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду.

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 4 січня 2018 року та постанову апеляційного суду Рівненської області від 20 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов