Справа № 481/1811/19
Провадж.№ 2/481/61/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року Новобузький районний суд Миколаївської області

в складі: головуючої судді Ціпивко І.І.,

з участю секретаря судових засідань Асмолової Я.О.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Новий Буг Миколаївської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна,

встановив:

позивач звернувся до суду із позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати спільною сумісною власністю житловий будинок та господарські будівлі по АДРЕСА_1 та земельні ділянки: площею 0,1 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, кадастровий номер :04:047:0111, площею 0,0415 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :04:047:0110, та визнати за ним право власності на Ѕ частину усього майна.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що з 25 лютого 2014 року вони з ОСОБА_2 перебували у шлюбі.24 грудня 2015 року вони придбали житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та земельні ділянки для обслуговування такого будинку та ведення селянського господарства, за спільні кошти, згідно договору купівлі-продажу та зареєстрували вказане майно на відповідачку ОСОБА_2 . Почали спільно проживати у такому будинку. 07 серпня 2019 року шлюб між ними розірвано, відтак спільно проживати вони у вказаному житловому будинку не можуть. В добровільному порядку розділити вищевказане майно не виявилось можливим. Тому він змушений звернутися до суду із зазначеним позовом.

Ухвалою судді Новобузького районного суду Миколаївської області від 27 грудня 2019 року дану справу прийнято до розгляду у порядку загального позовного провадження, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 14 січня 2020 року. Підготовче судове засідання по розгляду справи відкладалося два рази із незалежних від суду причин, востаннє до 11 березня 2020 року.

У підготовче судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи в суді. Надіслав до суду клопотання про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав.

Відповідач ОСОБА_2 надіслала до суду клопотання про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги визнає у повному обсязі.

Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Розглянувши справу, дослідивши усі матеріали справи, давши належу оцінку доказам у справі, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та роз`яснень, суд, перевіривши порушення прав та обов`язків позивача у межах заявлених позовних вимог, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено та підтверджено сторонами те, що з 25 лютого 2014 року по 07 серпня 2019 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Згідно договору купівлі-продажу № 42 від 20 січня 2015 року ОСОБА_2 купила у ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими побутовими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,1 га, кадастровий номер :04:047:0111, що є приватною власністю продавця.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 32438445 від 20 січня 2015 року, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 20 січня 2015 року № 42.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 32442089 від 20 січня 2015 року, право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер :04:047:0111, для будівництва та обслуговування житлового будинку (присадибна ділянка) та знаходиться по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 20 січня 2015 року № 42.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 32444636 від 20 січня 2015 року, право власності на земельну ділянку площею 0,0415 га, кадастровий номер :04:047:0110, для ведення особистого селянського господарства та знаходиться по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 на підтаві договору купівлі-продажу від 20 січня 2015 року № 42.

Відповідно до ч.3 ст.13, ч.2 ст.49, ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 1 ч. 2ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договір та інші правочини.

Згідно зі статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Виходячи з принципу диспозитивності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відтак, суд, перевіривши законність визнання позову відповідачем у повному обсязі, дійшов до переконання, що таке визнання не порушує прав та свобод ані сторін, ані будь-яких інших осіб.

За таких, встановлених судом обставин, беручи до уваги те, що спірний житловий будинок та земельні ділянки були придбані подружжям у період перебування у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю, а частки сторін є рівними. Тому, суд вважає за необхідне позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, задовольнити у повному обсязі. Визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок та господарські будівлі по АДРЕСА_1 та земельні ділянки: площею 0,1 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, кадастровий номер :04:047:0111, площею 0,0415 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :04:047:0110, та визнати за кожним із подружжя право власності на Ѕ частину усього майна.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом із тим, відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Судом встановлено, що відповідачем до суду подано клопотання про визнання позову ще у підготовчому судовому засіданні, тобто до початку розгляду справи по суті.

Тому, суд вважає за необхідне ухвалити рішення про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а інші 50 відсотків судового збору стягнути в його користь із відповідача.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 223, 229, 247, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поідл спільного майна, задовольнити повністю.

Визнати житловий будинок АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,1 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, кадастровий номер :04:047:0111, земельну ділянку площею 0,0415 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :04:047:0110, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Розділити спільне сумісне майно подружжя, виділивши у власність позивачу ОСОБА_1 Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 ; Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, кадастровий номер :04:047:0111, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та Ѕ частину земельної ділянки площею 0,0415 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :04:047:0110, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Повернути позивачу ОСОБА_1 , з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову відповідно до квитанції про сплату № 0.0. від 08.10.2019 року, в сумі 768 гривень 40 копійок.

Стягнути із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 судові витрати по справі у виді 50 відсотків сплаченого ним судового збору в розмірі 768 гривень 40 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення лише вступної та резолютивної частин або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Судове рішення складено 11.03.2020 року.

Суддя І.І. Ціпивко