У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" серпня 2020 р. м. Київ

Суддя Дніпровського районного суду м. Києва САВЛУК Т.В., вивчивши матеріали позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрскладсервіс» до ОСОБА_1 , треті особи: Акціонерне товариство «Піреус Банк МКБ», Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгівельно-розважальний комплекс «Мега-Сіті» про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення,

в с т а н о в и в:

До Дніпровського районного суду м. Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрскладсервіс» до ОСОБА_1 , треті особи: Акціонерне товариство «Піреус Банк МКБ», Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгівельно-розважальний комплекс «Мега-Сіті» про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення.

Статтею 5 Цивільного процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Вирішуючи питання про юрисдикцію спору, необхідно з`ясувати, зокрема, характер спірних правовідносин, а також суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа.

За змістом поданої до суду позовної заяви та долучених до позову доказів, убачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрскладсервіс», як власник нежитлових приміщень літ.А на 1-му поверсі, загальною площею 3987,00 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , придбаних на електронних торгах, які проводились Державним підприємством «Сетам», що підтверджується протоколом електронних торгів №431800 від 16.09.2019 року, пред`являє вимоги до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 щодо зобов`язання усунення перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями шляхом виселення та заборони вчиняти певні дії, пов`язані з користуванням нежитловими приміщеннями.

Виходячи із положень статті 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) визначено предметну та суб`єктну юрисдикцію господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) ФОП.

Статтею 45 ГПК України встановлено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Відтак господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Згідно із частиною першою статті 128 Господарського кодексу України (далі - ГК України) громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. Зазначена норма кореспондується зі статтею 50 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (стаття 179 ГК України).

Таким чином, однією з ознак господарського договору, що дозволяє відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, відтак і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими.

Зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю (стаття 609 ЦК України).

Проте до підприємницької діяльності фізичних осіб згідно зі статтею 51 ЦК України застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Частиною третьою статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» передбачено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до ЄДР запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ФОП.

Відповідно до статті 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для ФОП є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. ФОП відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Така позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 09 жовтня 2019 року у справі № 127/23144/18 (провадження № 14-460цс19) щодо юрисдикції спору за позовом суб`єкта господарювання до фізичної особи, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, що виник при виконанні умов укладеного між ними господарського договору.

Таким чином, виходячи із суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли стосовно володінням та користування нерухомим майном, який належить на праві власності суб`єкту господарювання - юридичній особі, де зобов`язальною стороною виступає фізична особа - підприємець, що підтверджується долученими до позову доказами, безпосередньо письмовою вимогою направлену на адресу ФОП ОСОБА_1 про усунення порушень прав позивача на доступ до об`єкту нерухомого майна, що зумовлює визначення належності спору до господарської юрисдикції.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. (ч.1 ст.186 Цивільного процесуального кодексу України)

Враховуючи викладене, суддя приходить до висновку про відсутність підстав для відкриття провадження у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрскладсервіс» до ОСОБА_1 , треті особи: Акціонерне товариство «Піреус Банк МКБ», Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгівельно-розважальний комплекс «Мега-Сіті» про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення, оскільки виходячи з правового статусу сторін цивільного процесу, які є суб`єктами господарювання, та обраного позивачем способу захисту, спірні відносини не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до положень п.3 ч.1 статті 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотання особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 186, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суддя,-

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті провадження по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрскладсервіс» до ОСОБА_1 , треті особи: Акціонерне товариство «Піреус Банк МКБ», Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгівельно-розважальний комплекс «Мега-Сіті» про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 354 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

С у д д я: