Справа № 347/1701/17
Провадження № 22-ц/4808/13/20
Головуючий у 1 інстанції Гордій В. І.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Турів О.М.

з участю представника апелянта ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частку у спільному майні подружжя з апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 14 лютого 2019 року, ухвалене суддею Гордієм В.І.,,

Короткий зміст позовних вимог та їх обгрунтування

У вересні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що з 21.10.2003 року до 11.12.2015 року з ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області. На підставі договорів купівлі-продажу від 11.02.2009 року ОСОБА_4 набула у власність об`єкт незавершеного будівництва (колишня закусочна «Рибниця»), відсоток готовності якого становив 26%, вартістю 38 328 гривень, який знаходиться в АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку площею 0,2740 га, надану для обслуговування викупленої будівлі (колишня закусочна «Рибниця»), за адресою: село Рожнів Косівського району Івано-Франківської області, кадастровий номер: 26:236:852:01:02:001:0233. Позивач, як чоловік відповідача, надавав нотаріально засвідчену згоду на придбання дружиною вказаних об`єктів нерухомого майна. На вказану земельну ділянку ОСОБА_4 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку. У 2011 році сторони в судовому порядку поділили спільне майно подружжя, в тому числі й вказаний об`єкт незавершеного будівництва та земельну ділянку для його обслуговування. Ухвалами Косівського районного суду Івано-Франківської області від 24.02.2011 року та від 28.04.2012 року по цивільній справі № 2-238/2011р. було затверджено мирову угоду, згідно пункту 2 якої дружині ОСОБА_4 було виділено та надано у власність, зокрема, об`єкт незавершеного будівництва (колишня закусочна « АДРЕСА_1 ») в АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,2740 га, цільовим призначенням для обслуговування викупленої будівлі (колишня закусочна «Рибниця»). Добровільно за мировою угодою поділено і інше нерухоме майно. Право власності на вказаний об`єкт за наслідками договору купівлі-продажу та мирової угоди відповідач за собою не зареєструвала. Вказаний об`єкт незавершеного будівництва готовністю 26% і по даний час зареєстрований за колишнім власником ОСОБА_5 .

Позивач стверджував, що після розподілу майна вони з відповідачем й надалі проживали в шлюбі і за цей час об`єкт незавершеного будівництва (колишня закусочна «Рибниця») в АДРЕСА_1 за рахунок спільних трудових та грошових затрат вони добудували. 27.11.2014 року ОСОБА_4 здала його в експлуатацію та зареєструвала декларацію про готовність об`єкта до експлуатації. Згідно Декларації про готовність об`єкта до експлуатації кафе «Рибниця» - дозвіл на виконання будівельних робіт видано інспекцією ДАБК в Івано-Франківській області 25.10.2010 року. Кошторисна вартість будівництва за затвердженою проектною документацією становить 952 250 гривень. Згідно технічного паспорту, складеного на 10.11.2014 року кафе є двоповерховим будинком загальною площею 1260,9 кв.м. Право власності на даний час відповідач за собою ще не зареєструвала. 01 жовтня 2015 року ним було підписано заяву, справжність підпису на якій посвідчено приватним нотаріусом, згідно якої він стверджував, що нежитлова будівля «Кафе Рибниця» було побудовано ними під час шлюбу є особистою приватною власністю ОСОБА_4 . Однак, заявою від 09.02.2016 року, зареєстрованою в нотаріальній конторі 10.02.2016 року позивач відкликав вищевказану заяву, про що також повідомив колишню дружину. Посилаючись на те, що вказаний об`єкт за час перебування їх у шлюбі істотно збільшився у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат, позивач просив визнати його об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за ним право власності на 37/100 частин, а за відповідачем на 63/100 частини із розрахунку, що відповідач ОСОБА_4 27.11.2014 року здала об`єкт незавершеного будівництва в експлуатацію із 100% готовністю, тому його частка повинна становити 37% (100% - 26% = 74% : 2).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 14 лютого 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 об`єкт будівництва кафе «Рибниця» загальною площею 1260,9 кв.м, розташований в АДРЕСА_1 та земельну ділянку загальною площею 0,2740 га, кадастровий номер: 26:236:852:01:02:001:0233 з цільовим призначенням для обслуговування викупленої будівлі (колишня закусочна «Рибниця»), розташованої в АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 37/100 частини об`єкта будівництва кафе «Рибниця», загальною площею 1260,9 кв.м, розташованого в АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 63/100 частини об`єкта будівництва кафе «Рибниця», загальною площею 1260,9 кв.м, розташованого в АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 37/100 частини земельної ділянки загальною площею 0,2740 га, кадастровий номер 26:236:852:01:02:001:0233 з цільовим призначенням для обслуговування викупленої будівлі (колишня закусочна «Рибниця»), розташованої в АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 63/100 частини земельної ділянки загальною площею 0,2740 га, кадастровий номер: 26:236:852:01:02:001:0233 з цільовим призначенням для обслуговування викупленої будівлі (колишня закусочна «Рибниця»), розташованої в АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 3523,33 гривні оплаченого судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності факту набуття спірного майна (об`єкта будівництва кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що в АДРЕСА_1 ) під час шлюбу, значного збільшення його вартості саме за рахунок завершення будівництва та того факту, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти та спільна праця подружжя. При цьому, суд дійшов висновку, що є достатньо підстав для визнання спірного майна ОСОБА_2 та ОСОБА_4 об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і навіть не беручи до уваги приведені сторонами відсотки його готовності, зважаючи на свою теперішню вартість у порівнянні із вартістю при його покупці, воно може бути поділено між сторонами порівно, але так як позивач бажає тільки 37/100 його частини, а не 50/100 частини, суд, не виходячи за межі позовних вимог, задовольнив позов повністю.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_1 просить дане рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Зокрема, у скарзі представник апелянта зазначає, що посилання позивача на те, що ухвалою Косівського районного суду від 24 лютого 2011 року про затвердження мирової угоди визначено відсоток готовності будівлі, не відповідає фактичним обставинам справи, а суд взагалі не досліджував, який ступінь готовності був станом на час поділу майна подружжя.

Стверджує, що посилання суду на те, що після поділу майна у 2011 році сторони разом проводили будівництво, оскільки перебували в шлюбі та істотно збільшили його вартість, не доведено доказами, які надала сторона позивача, суд у рішенні послався виключно на обставини, вказані у позовній заяві.

Судом не досліджувалась обставина щодо загальної площі спірного майна, однак у резолютивній частині рішення вказано саме площу 1260,9 кв.м., хоча такої площі кафе не має. Це, на думку представника апелянта, свідчить про те, що позивач не володіє даними щодо площі об`єкту нерухомого майна, а суд взагалі їх не досліджував, що свідчить про недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими.

Судом не встановлена площа земельної ділянки, на якій розміщений об`єкт будівництва. Площа 0,2740 га земельної ділянки - це площа для обслуговування викупленої будівлі, а не площа, на якій розміщена ця будівля, яка згідно кадастрового плану становить 0,017 га, однак суд визнав право власності за позивачем фактично на 0,09 га земельної ділянки, яка є виключно власністю відповідача на підставі ухвал Косівського районного суду від 24.02.2011 року та 28.04.2012 року про затвердження мирової угоди.

Представник апелянта вважає помилковим висновок суду про те, що готовність об`єкта будівництва кафе «Рибниця» становить 100 відсотків, що підтверджується Декларацією про готовність об`єкта до експлуатації. При цьому стверджує, що суд безпідставно не взяв до уваги висновок експерта від 30.05.2018 року судового експерта ОСОБА_6 ., згідно якого ступінь будівельної готовності об`єкта 68%.

Також представник апелянта зазначає, що позивач подав нотаріусу заяву від 01 жовтня 2015 року, якою підтвердив, що нежитлова будівля «кафе Рибниця» була побудована під час шлюбу є особистою приватною власністю ОСОБА_4 . Ця обставина встановлена рішенням Косівського районного суду від 21 червня 2017 року, залишеним без змін апеляційним судом, тому відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України є такою, що не доказується при розгляді цієї справи.

Позивач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували з 21.10.2003 року у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Косівського районного суду від 25.11.2015 року, що набрало законної сили 11.12.2015 року (а.с.9).

За час шлюбу сторонами було набуто рухоме та нерухоме майно, поділ якого уже здійснювався між ними в судовому порядку у 2011 році, тобто під час їх перебування у шлюбі. Розділивши майно, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 продовжували проживати в шлюбі разом однією сім`єю та спільно вкладали свої кошти і працю у поділене вже між ними майно, що також не заперечувалося сторонами в судовому засіданні.

Позивач ОСОБА_2 будь-яких претензій до відповідачки ОСОБА_4 щодо поділеного між ними судом майна не заявляє, однак вважає, що оскільки об`єкт будівництва (колишня закусочна «Рибниця»), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 на момент поділу майна в 2011 році становив лише 26% готовності, а за час шлюбу воно істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат, та на даний час його готовність становить 100 % і в дане будівництво ними було вкладено спільно зароблені із відповідачкою кошти, зокрема і його кошти від трудової діяльності за кордоном (Польщі), а тому із цих підстав вважає, що 74% даного будівництва, які не підлягали поділу між ними в 2011 році, слід розділити порівну тепер, і виділити йому у власність половину набутого майна, що становить 37/100 частини даного майна, а також і відповідно поділити земельну ділянку, площею 0,2740 га, надану для обслуговування даної будівлі у співвідношенні до частки у майні 37/100 частини.

Судом встановлено, що згідно договорів купівлі-продажу від 11.02.2009 року, посвідчених приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Маркуц У.М., укладених між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , остання набула у власність об`єкт незавершеного будівництва (колишня закусочна «Рибниця»), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , відсоток якого становив 26%, а також земельну ділянку, площею 0,2740 га, надану для обслуговування даної будівлі (а.с.10-11 т.1). ОСОБА_2 своєю заявою від 09.02.2009 року, посвідченою приватним нотаріусом Маркуц У.М., надав згоду дружині ОСОБА_4 на укладення нею вищеназваних договорів купівлі-продажу нерухомого майна.

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 14.09.2009 року ОСОБА_4 власником земельної ділянки площею 0,2740 га згідно договору купівлі-продажу від 11.02.2009 року для обслуговування викупленої будівлі (колишня закусочна «Рибниця») (а.с.19, т.1).

За наслідками розгляду позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності подружжя, ухвалою Косівського районного суду від 24.02.2011 року (з урахуванням ухвали Косівського районного суду від 28.04.2012 року про внесення виправлення в ухвалу суду від 24.02.2011 року) між сторонами було затверджено мирову угоду, згідно пункту 2 якої ОСОБА_4 виділяється та надається у власність об`єкт незавершеного будівництва (колишня закусочна « АДРЕСА_1 ») в АДРЕСА_1 а та земельна ділянка площею 0,2740 га з цільовим призначенням для обслуговування викупленої будівлі (колишня закусочна «Рибниця»). Між сторонами також затверджено поділ іншого нерухомого майна (а.с. 13-16 т.1).

У квітні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , у якому просив визнати недійсними договори дарування від 01 жовтня 2015 року (1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами у АДРЕСА_1 та 1/2 частини земельної ділянки площею 0,1499 га у с. Рожнів Косівського району Івано-Франківської області) та нотаріально посвідчену заяву від 01 жовтня 2015 року. Позивач, зокрема, посилався на те, що 01 жовтня 2015 року він підписав заяву, якою стверджував, що нежитлова будівля об`єкт незавершеного будівництва (колишня закусочна « АДРЕСА_1 ») в АДРЕСА_1 , яка побудована під час шлюбу сторін, є особистою приватною власністю ОСОБА_4 . Вказував, що він не мав наміру дарувати вказане майно та підписувати заяву, тобто помилявся щодо обставин, які мають істотне значення. Також позивач не усвідомлював значення своїх дій під час вчинення спірних правочинів, оскільки перебував у стресовому стані.

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 21 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем та його представником не подано до суду жодних доказів, які були б підставою для визнання спірних правочинів та заяви позивача недійсними з підстав, передбачених статтями 225, 229 ЦК України.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що ОСОБА_2 мав намір на укладення саме договорів дарування, а не іншого правочину. Сам текст договорів викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту.

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи ОСОБА_8 на момент посвідчення спірних правочинів міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Постановою Верховного Суду від 15 серпня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення рішення суду першої та апеляційної інстанції залишено без змін (а.с.136-144, т.3).

Суд апеляційної інстанції ухвалою від 28 травня 2019 року за заявою представника відповідача призначив у цій справі судову будівельно-технічну експертизу щодо об`єкту будівництва кафе Рибниця» в АДРЕСА_1 (а.с.43-44, т.3).

Позиція суду апеляційної інстанції

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши представника апелянта, яка вимоги скарги підтримала, представника відповідача, яка доводи апеляційної скарги заперечила, суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно із статтею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції належним чином не перевірив в повному обсязі фактичних обставин справи, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов передчасного висновку про те, що позов ОСОБА_2 підлягає до задоволення.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті60, 69 СК України, частина 3статті 368 ЦК України) відповідно до частин 2 та 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту) незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб.

Застосовуючи до спірних правовідносин статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Щодо визнання права спільної сумісної власності на об`єкт будівництва кафе Рибниця» в АДРЕСА_1 та земельну ділянку загальною площею 0,2740 га з цільовим призначенням для обслуговування будівлі об`єктом права спільної сумісної власності та ступеня готовності обєкта суд апеляційної інстанції враховує наступне.

За змістом позовних вимог ОСОБА_2 просить визнати право власності на частку у вказаному нерухомому майні, виходячи не із спільності всього майна та поділу його порівну між подружжям, а визнає, що 26% об`єкта належить ОСОБА_4 , які вона набула за мировою угодою Косівського районного суду від 28.02.2011 року. Позивач зазначає, поряд з цим, що 27.11.2014 року ОСОБА_4 здала об`єкт в експлуатацію із 100% готовністю, тому його частка повинна становити 37% (100% - 26% = 74% : 2). Аналогічний відсоток частки просить визначити і щодо земельної ділянки для обслуговування вказаного об`єкта.

Матеріалами справи підтверджено і сторонами визнано, що згідно ч.4 ст.82 ЦПК України не потребує доказуванню та обставина, що колишнє подружжя у 2009 році згідно договорів купівлі-продажу від 11.02.2009 року за спільні кошти придбали вказаний об`єкт незавершеного будівництва, відсоток готовності якого становив 26%, а також земельну ділянку площею 0,2740 га для обслуговування викупленої будівлі. Сторони також не оспорюють, що ухвалою Косівського районного суду від 24.02.2011 року (з урахуванням ухвали Косівського районного суду від 28.04.2012 року про внесення виправлення в ухвалу суду від 24.02.2011 року) затверджено мирову угоду за пред`явленим позовом ОСОБА_4 про поділ майна спільної сумісної власності подружжя.

Спірним між сторонами є відсоток готовності об`єкта на час затвердження мирової угоди. Позивач стверджує, що він становив 26%, як і на момент придбання у 2009 році за договором купівлі-продажу. Відповідач же ОСОБА_4 вважає, що на час затвердження мирової угоди ступінь готовності спірного об`єкта була значно вищою, ніж на момент його придбання у 2009 році (26%), оскільки об`єкт складався не тільки з фундаменту, а на час поділу були влаштовані стіни та дах, що і перейшло їй у власність за мировою угодою, укладеною за згодою обидвох сторін.

З оглянутої судом апеляційної інстанції цивільної справи №2-238/2011 Косівського районного суду за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна спільної сумісної власності подружжя встановлено, що у позовній заяві ОСОБА_4 просила поділити, крім іншого нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва (колишня закусочна « АДРЕСА_1 ») в АДРЕСА_1 а та земельну ділянку площею 0,2740 га з цільовим призначенням для обслуговування викупленої будівлі (колишня закусочна «Рибниця»), яке на той час складалося з фундаменту, придбаного відповідно до договору від 11.02.2009 року, а на час пред`явлення вказаного позову будівля була зведена і накрита. Позивач просила провести поділ незавершеного будівництва та іншого нерухомого та рухомого майна і для визначення фактичної вартості будівлі, її складових частин, проценту готовності призначити судову будівельно-технічну експертизу. Оскільки сторони подали заяву про затвердження мирової угоди, експертиза для підтвердження складу та вартості майна не проводилась. Відповідно до протоколу попереднього судового засідання від 14 лютого 2011 року відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнав та прор склад майна визначеного у позовній заяві не оспорював та погодився на його поділ.

Тому, колегія суддів вважає обгрунтованими доводи представника відповідача ОСОБА_4 , що на момент укладення мирової угоди між сторонами у 2011 році ступінь готовності об`єкта незавершеного будівництва кафе «Рибниця», який перейшов у власність відповідача становив не 26 % готовності, як на момент придбання у 2009 році, а значно більше.

З метою встановлення фактичних обставин справи, враховуючи спір між сторонами щодо ступеня готовності об`єкта будівництва кафе «Рибниця», зважаючи на наявність висновку експерта за результатами проведення будівельно-технічного дослідження про ступінь будівельної готовності об`єкта на 2018 рік у розмірі 68%, доводи позивача та його представника про те, що ОСОБА_4 умисно в період з листопада 2015 по травень 2018 року вчинила дії по приведенню закінченого будівництвом кафе до стану незавершеного будівництвом об`єкта з метою позбавити права на належну частку шляхом зниження відсотку готовності, суд апеляційної інстанції ухвалою від 28 травня 2019 року за заявою представника відповідача призначив у цій справі судову будівельно-технічну експертизу щодо об`єкту будівництва кафе Рибниця» в АДРЕСА_1 (а.с.43-44, т.3).

Експерт у висновку №108, складеному 16 грудня 2019 року (60-66, т.3), даючи відповідь на постановлені судом питання, дійшов наступних висновків. Ступінь будівельної готовності об`єкту будівництва: на момент проведення експертизи становить 68%, а на час постановлення Косівським районним судом ухвали від 24.11.2011 року, враховуючи, що на даний час були зведені стіни, дахове перекриття, сходи на другий поверх 48%. На об`єкті будівництва ідентифіковано наявність виробів із залізобетону, а саме: монолітне залізобетонне перекриття (між першим та другим поверхом та частково між другим та технічним поверхом), площею 1015,58 кв.м. та монолітні залізобетонні колони сумарною довжиною 92,79 м.п. Обсяг виконаних робіт по зведенню залізобетонного монолітного перекриття та монолітних залізобетонних колон не відповідає обсягу виконаних робіт, що вказаних у гарантійному листі ПП «Мастертак`Сервіс» від29.12.2009 року, різниця складає 10,92 кв.м. по влаштуванню монолітного залізобетонного перекриття та 0,51 м.п. по влаштуванню монолітних залізобетонних колон. Перелік та кількість будівельних матеріалів, використаних в процесі зведення покрівлі даху об`єкту будівництва частково співпадає з переліком та кількістю будівельних матеріалів, вказаних у накладній №2902 від 28 травня 2010 року. Ознак (слідів) розбирання (демонтажу) будівельних конструкцій, виробів в тому числі систем: холодного і гарячого водопостачання та опалення на об`єкті будівництва за результатами проведеного обстеження та візуального огляду не встановлено.

Враховуючи заперечення відповідача та висновки експертизи, доведеним є той факт, що сторони після придбання об`єкта у 2009 році з готовністю - 26% здійснювали добуду стін та накриття, і на час укладення мирової угоди у 2011 році вказаний об`єкт незавершеного будівництва перейшов у власність ОСОБА_4 з процентом готовності 48%, а не 26%, як про це зазначав у позовній заяві позивач ОСОБА_2 . Тобто експертом фактично підтверджено, що поданими відповідачкою документами підтверджено виконання робіт по влаштуванню стін, перекриття та даху уже після придбання колишнім подружжям у 2009 році об`єкта і що такі роботи виконані до затвердження судом мирової угоди про поділ цього об`єкта у 2011 році.

Колегія суддів вважає, що за наявності висновку експертного дослідження судового експерта ОСОБА_9 від 30.05.2018 року та висновку судового експерта Самулевича В.М. від 16.12.2019 року, що ступінь будівельної готовності об`єкту будівництва кафе Рибниця» в АДРЕСА_1 становить 68% не можуть бути взяті до уваги доводи позивача ОСОБА_2 , викладені у позовній заяві, що ступінь готовності зазначеного об`єкта становить 100%.

Судом встановлено, що декларація про готовність об`єкта до експлуатації, затверджена управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області від 27.11.2014 року (а.с.41-44 т.1) виготовлена на замовлення відповідача ОСОБА_4 , яка протягом розгляду даної справи підтвердила, що інформація про готовність об`єкта не відповідала дійсності, тому за правдивість зазначеної у ній інформації вона згідно даних самої декларації повинна нести відповідальність відповідно до закону.

Тому є помилковим висновок суду про те, що готовність об`єкта будівництва кафе «Рибниця» становить 100 відсотків, що підтверджується Декларацією про готовність об`єкта до експлуатації. Суд безпідставно не взяв до уваги висновок експерта від 30.05.2018 року судового експерта ОСОБА_6 , згідно якого ступінь будівельної готовності об`єкта 68%.

Отже, встановлено, що ступінь готовності об`єкта на даний час становить 68%, а не 100% як вважає позивач. На час затвердження мирової угоди 24.11.2011 року готовність цього ж об`єкта становила 48%. Враховуючи, що сторони по справі продовжували спільно проживати до вересня 2015 року, що встановленно ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 вересня 2017 року (а.с.53, т.2), спільною власністю сторін можна вважати тільки 20% об`єкта будівництва будівництва кафе Рибниця» в АДРЕСА_1 .

Cуд першої інстанції безпідставно відхилив посилання представника відповідачки ОСОБА_1 про те, що питання щодо належності об`єкта будівництва кафе «Рибниця» відповідачці ОСОБА_4 сторонами вже було вирішено в 2015 році.

Як видно із копії розписки ОСОБА_2 від 01.10.2015 року (а.с.49 т.2), що не заперечили сторони, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 , від імені якої діяла її мати ОСОБА_10 , 40 тисяч доларів США, автомобіль та два причепи як компенсацію за майно набуте в шлюбі, і водночас у розписці вказав, що ухвала суду № 2-238/2011 р. підлягає зміні, а саме: 1/2 частини житлового будинку та належних до нього господарських будівель і споруд в АДРЕСА_2 ; 1/2 частини земельної ділянки в АДРЕСА_2 площею 0,1499 га; об`єкт незавершеного будівництва, який на даний час завершений і зданий в експлуатацію в АДРЕСА_2 ; земельна ділянка площею 0,2740 га в АДРЕСА_2 ; легковий автомобіль «Ауді Q7» д.н.з. НОМЕР_1 належить ОСОБА_4 .

Того ж дня, ОСОБА_2 , своєю заявою від 01.10.2015 року, нотаріально посвідченою приватним нотаріусом Маркуц У.М. за № 1032, ствердив, що спірна нежитлова будівля кафе Рибниця» в АДРЕСА_1 побудована ними під час шлюбу є особистою приватною власністю ОСОБА_4 (а.с.47 т.2).

Відповідачка ОСОБА_4 та її представник під час розгляду справи посилались на те, що ОСОБА_2 виявив бажання оформити договором дарування передачу їй 1/2 майна, яке залишилась йому при укладенні мирової угоди між ними, а саме: 1/2 частини житлового будинку та 1/2 частини земельної ділянки. Оформленням угод по довіреності займалася матір відповідачки ОСОБА_10 . Позивач ОСОБА_2 хотів в нотаріальному порядку вирішити також питання щодо нежитлового приміщення кафе «Рибниця» шляхом оформлення договору купівлі продажу, однак, враховуючи, що правовстановлюючі документи на даний об`єкт нерухомості не були виготовлені, зокрема нею не було зареєстровано право власності, хоч об`єкт незавершеного будівництва кафе «Рибниця» по ухвалі Косівського районного суду від 24.02.2011 року виділений у її власність, то сторони договору погодилися, що ОСОБА_2 подає заяву про те, що нежитлова будівля кафе «Рибниця», яке знаходиться в АДРЕСА_1 та було побудовано за час шлюбу є особистою приватною власністю ОСОБА_4 , а мати ОСОБА_10 , яка діяла в її інтересах візьме розписку про одержання ним коштів. На прохання ОСОБА_2 текст розписки писала ОСОБА_10 , а ОСОБА_2 власноручно підписав її, тобто факт отримання готівкою коштів у сумі 40 000 доларів США ОСОБА_2 підтвердив своїм підписом. Таким чином, позивач подав нотаріусу заяву від 01.10.2015 року справжність підпису ОСОБА_2 на якій посвідчено приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу по реєстру №1032, згідно якої ОСОБА_2 ствердив, що нежитлова будівля «кафе Рибниця», яке знаходиться в АДРЕСА_1 та було побудовано під час шлюбу є особистою приватною власністю ОСОБА_4 . Однак, після оформлення договору дарування та отримання коштів ОСОБА_2 почав оспорювати вказані договори та заяву.

Такі доводи відповідача не були спростовані позивачем та підтверджуються матеріалами справи.

Таким чином, вказані заява та розписка надані особисто позивачем ОСОБА_8 підтверджують, що вказане нерухоме майно об`єкт будівництва кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташований в АДРЕСА_1 та земельна ділянка загальною площею 0,2740 га для обслуговування викупленої будівлі (колишня закусочна «Рибниця») є особистою приватною власністю ОСОБА_4 .

У відповіді на відзив (а.с.129, т.2) ОСОБА_2 підтвердив, що 01.10.2015 року підписав заяву та розписку про те що отримав компенсацію за майно, однак зазначає, що тільки за набуте ним майно на підставі ухвали суду від 24.02.2011 року. Однак за змістом розписки від 01.10.2015 року про отримання 40000 доларів США позивач ОСОБА_2 зазначав, що отримав цю компенсацію за об`єкт незавершеного будівництва, який на даний час є завершеним і зданий в експлуатацію та земельну ділянку 0,2740 га, а не про отримання компенсації тільки за частку, яка йому належала на час затвердження мирової угоди. Тобто ОСОБА_2 отримав компенсацію за частку, належну йому в об`єкті незавершеного будівництва кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташований в АДРЕСА_1 , а не за його частину.

Отже, судами уже встановлено, що заява від 01 жовтня 2015 року про визнання нежитлової будівлі кафе «Рибниця», яка була побудована під час шлюбу є особистою приватною власністю ОСОБА_4 , написана позивачем ОСОБА_2 , відповідала його волевиявленню, і він на момент її підписання міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що підтверджено ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 вересня 2017 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 15 серпня 2019 року (справа №347/590/16-ц).

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Положенням ч.4 ст. 372 ЦК України передбачено, що договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. З посиланням на цю норму закону, суд першої інстанції дійшов висновку, що домовленість сторін щодо поділу їх спільного майна переліченого у розписці та заяві ОСОБА_2 (яку він не оспорює), на час її укладення не відповідала вимогам закону (це не був договір нотаріально посвідчений договір), та не може бути визнана судом як підстава для відмови у позові.

Суд першої інстанції правильно вважав, що заява і розписка не є формою відчуження. Однак не врахував, що крім заяви позивач надав розписку про отримання грошової компенсації за об`єкт, на частку якого просить визнати ще й право власності. Тому у взаємозв`язку заяви і розписки позивач за належну частку отримав грошову компенсацію, спірний об`єкт перестав бути спільною сумісною власністю подружжя в цілому, на нього уже не може поширюватись презумпція спільності майна і він не має права вимагати додатково ще частки у власність у спірному об`єкті.

Отже, із належних та допустимих доказів судом апеляційної інстанції встановлено, що спірне майно - об`єкта будівництва кафе «Рибниця» та земельна ділянка на момент розгляду справи є особистою приватною власністю відповідачки і підстави для визнання його об`єктом спільної сумісної власності подружжя відсутні.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 12 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що позивач не довів свого права на частку у спірному майні та його майнові права не порушені.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково визнав спірне майно ОСОБА_2 та ОСОБА_4 об"єктом спільної сумісної власності подружжя. З огляду на це, позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання об`єкта будівництва кафе «Рибниця» та земельної ділянки, на якій він знаходиться, об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частку у цьому майні є безпідставними.

Вищезазначене залишилося поза увагою суду першої інстанції, який порушив норми процесуального та матеріального права, неповно з`ясував обставини справи, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, яке необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 14 лютого 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, а саме: на 37/100 частин об`єкту незавершеного будівництва (колишня закусочна «Рибниця»), який знаходиться в АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,2740 га, наданої для обслуговування викупленої будівлі (колишня закусочна «Рибниця»), за адресою: село Рожнів Косівського району Івано-Франківської області, кадастровий номер: 26:236:852:01:02:001:0233, - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 березня 2020 року.

Головуючий Р.Й. Матківський

Судді Л.В. Василишин

І.О. Максюта