ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

26 лютого 2020 року

м. Харків

права № 615/253/19

провадження № 22-ц/818/338/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Кругової С.С., Маміної О.В.

за участю секретаря - Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Валківського районного суду Харківської області від 19 вересня 2019 року, постановлене у складі судді Товстолужського О.В., в залі суду в м. Валки,

встановив :

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що 13.12.2014 року та 17.02.2015 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 30 000 та 70 000 дол. США відповідно та ОСОБА_2 особисто написала та підписала розписки про отримання грошових коштів. Крім того, згідно розписок від 25.05.2015 року, 11.09.2015 року та від 05.11.2015 року, ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_4 надали ОСОБА_2 кошти на загальну суму 200 000 дол. США (60 000, 80 000 та 60 000 дол. США). В березні 2016 року позивач дізнався, що ОСОБА_2 разом із своїм чоловіком ОСОБА_3 шахрайським шляхом заволоділи грошовими коштами фізичних та юридичних осіб у дуже великих розмірах. Оскільки за договорами позики грошові кошти отримувала ОСОБА_2 в інтересах сім`ї в період перебування в шлюбі з ОСОБА_3 , відповідачі як подружжя, несуть солідарне зобов`язання щодо повернення грошових коштів. Відповідачі зобов`язані були повернути грошові кошти протягом 7 днів з моменту отримання вимоги позивача. Такі вимоги про повернення коштів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали в квітні 2016 року, а тому обов`язок щодо повернення коштів також виник в квітні 2016 року. 28.12.2018 року між позивачем та дружиною ОСОБА_4 укладено договір про відступлення права вимоги за борговими розписками ОСОБА_2 . На момент звернення до суду із позовом, відповідачі своїх зобов`язань не виконали та жодних коштів не повернули. У зв`язку з вищевикладеним позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 15 284 986 грн. 20 коп., з яких: 8 117 314 грн. 80 коп. - основна сума заборгованості; 4 509 990 грн. 06 коп. - проценти за користування грошовими коштами; 591 783 грн. 33 коп. - 3% річних; 2 065 943 грн. 00 коп. - інфляційні втрати.

Заочним рішенням Валківського районного суду Харківської області від 19 вересня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики від 13.12.2014 року та 17.02.2015 року в сумі 5 175 878 грн. 09 коп., яка складається з: 2 705 000 грн. 00 коп. - основна сума заборгованості; 227 665 грн. 00 коп. - 3% річних; 1 174 343 грн. 18 коп. - проценти за користування грошовими коштами; 1 068 869 грн. 91 коп. - інфляційні втрати. У задоволенні решти позовних вимог до ОСОБА_2 відмовлено. У задоволенні позову в частині стягнення коштів з ОСОБА_3 відмовлено повністю. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору сумі 3 265 грн. 70 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договорами позики - скасувати, прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги до ОСОБА_2 задовольнити повністю.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Вказує на те, що грошові кошти які передавались у позику ОСОБА_2 протягом 2014-2015 p.p. є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 , незалежно від того від імені кого з подружжя передавались кошти. Зазначає, що згідно приписів СК та ЦК України, і ОСОБА_1 і ОСОБА_4 мають рівні права на володіння та користування цим майном, в тому числі мають рівні права щодо захисту своїх майнових прав, зокрема, шляхом направлення вимоги ОСОБА_2 про повернення переданих у позику грошових коштів. Отже, висновки суду першої інстанції, що направлення 14.04.2016 ОСОБА_1 вимоги позивачем ОСОБА_2 про повернення коштів ОСОБА_4 не може вважатись повідомленням про необхідність повернення коштів, є помилковими та не відповідають приписам чинного сімейного та цивільного законодавства. Крім цього, ОСОБА_4 також направляла відповідну вимогу на адресу ОСОБА_2 , яку також було отримано Відповідачкою 16.04.2016, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення № 619. Отже, на момент звернення позивача до суду строк виконання ОСОБА_2 зобов`язань щодо повернення грошових коштів настав, та позивач мав всі правові підстави вимагати стягнення заборгованості за всіма договорами позики. Також вказує на те, що не зазначення у документах розшифровки підпису особи не є безумовною підставою для висновку про позбавлення їх юридичної сили та доказовості. В той же час, зі змісту вказаної вимоги чітко вбачається, що вимогу адресовано особисто відповідачу ОСОБА_2 , а тому власноручний напис " Получила 21.04.16 г. «підпис» є підтвердженням того, що дана вимога отримана саме ОСОБА_2 , а не іншою особою. За таких обставин позивач вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з ОСОБА_2 грошових коштів на підставі боргових розписок від 25.05.2015 р., 11.09.2015 р. та 05.11.2015 є незаконним та необгрунтованим, таким, що підлягає скасуванню в цій частині.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до розписки від 13.12.2014 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 позику - грошові кошти в сумі 30 000 дол. США, що підтверджується складеною та підписаною розпискою від імені ОСОБА_2 (а.с. 20).

Відповідно до розписки від 17.02.2015 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 позику - грошові кошти в сумі 70 000 дол. США, що підтверджується розпискою від імені ОСОБА_2 (а.с. 21).

Згідно розписки від 25.05.2015 року ОСОБА_4 надала ОСОБА_2 позику - грошові кошти в сумі 60 000 дол. США, що підтверджується розпискою від імені ОСОБА_2 (а.с. 22).

Згідно розписки від 11.09.2015 року ОСОБА_4 надала ОСОБА_2 позику - грошові кошти в сумі 80 000 дол. США, що підтверджується розпискою від імені ОСОБА_2 (а.с. 23).

Крім того, 05.11.2015 року ОСОБА_4 надала ОСОБА_2 позику - грошові кошти в сумі 60 000 дол. США, що підтверджується розпискою від імені ОСОБА_2 (а.с. 24).

Згідно змісту розписок, ОСОБА_2 зобов`язалась повернути грошові кошти на протязі 7 днів з моменту отримання усної або письмової вимоги, або отримання СМС-повідомлення про повернення коштів.

Оригінали розписок були надані представником позивача на огляд суду першої інстанції, що прямо вбачається з журналу судового засідання.

Відповідно до договору про відступлення права вимоги від 28.12.2018 року ОСОБА_4 відступила ОСОБА_1 право вимоги до ОСОБА_2 на підставі договорів позики грошових коштів від 25.05.2015 року на суму, еквівалентну 60 000 доларів США; від 11.09.2015 року на суму, еквівалентну 80 000 доларів США; від 05.11.2015 року на суму, еквівалентну 60 000 доларів США.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вимога про повернення коштів за розписками від 25.05.2015 року, 11.09.2015 року та від 05.11.2015 року була пред`явлена ОСОБА_1 ще до придбання ним права такої вимоги, тому позов є передчасним.

Проте, колегія суддів не може погодитись з вказаним висновком суду.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Колегія суддів вважає, що пред`явлення позову про стягнення суми боргу само по собі є вимогою про повернення коштів, тому відмова у задоволенні позову як передчасного через попереднє непред`явлення вимоги - є безпідставною.

З матеріалів справи вбачається, що вимога на ім`я ОСОБА_2 про повернення боргу від імені ОСОБА_4 отримана адресатом 21.04.2016 року.

Суд першої інстанції не взяв до уваги зазначений доказ, посилаючись на те, що в цьому документі не зазначено прізвище особи, що розписалась в отриманні, а підпис не дає розуміння хто саме отримав вимогу.

Оскільки факт отримання вимоги 21.04.2016 року про повернення грошових коштів ОСОБА_2 не спростований, колегія суддів вважає за можливе виходити саме з цієї дати, оскільки висновок про те, що вимога не направлялась до звернення до суду погіршить становище ОСОБА_2 через необхідність сплачувати відсотки за договором більш тривалий час.

Також позивач посилається на докази отримання ОСОБА_2 вимоги про повернення грошових коштів від ОСОБА_4 поштовим відправленням 16.04.2016 року, між тим позивач не навів поважних причин, з яких такі докази не були надані до суду першої інстанції, тому такі докази колегією суддів до уваги не беруться.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18 зробила висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Визначаючи суму стягнення за розписками від 13.12.2014 року та від 17.02.2015 року, суд першої інстанції безпідставно стягнув заборгованість за відсотками поза межами строку дії договору, після закінчення строку, встановленого для повернення коштів.

З матеріалів справи вбачається, що вимога про повернення грошових коштів за розписками від 13.12.2014 року та 17.02.2015 року була отримана ОСОБА_2 16.04.2016 року (а.с. 27). За умовами договору остання протягом 7 днів повинна була погасити заборгованість, тому нарахування відсотків після 24.04.2016 року є безпідставним.

З 24.02.2016 року відповідач несе відповідальність за порушення грошового зобов`язання згідно ст. 625 ЦК України.

Отже, колегія суддів вважає за можливе вийти за межі доводів та вимог апеляційної скарги, оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права.

Позивач просив стягнути суму боргу в національній валюті, розрахунок здійснив за курсом НБУ на час пред`явлення позову, а саме за курсом 2705,7716 грн. за 100 доларів США, однак колегія суддів вважає, що суму стягнення суду першої інстанції необхідно було визначати за курсом іноземної валюти на час ухвалення рішення, що відповідає вимогам ст. 533 ЦК України.

За наведених обставин, рішення суду першої інстанції в частині стягнення сум стягнення боргу, процентів за користування грошовими коштами та 3% річних та загальної суми стягнення за розписками від 13.12.2014 року на від 17.02.2015 року підлягає зміні.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

З аналізу норм ст. 625 ЦК України випливає, що у вказаній статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно стягнув інфляційні втрати, в той час як позика була надана відповідачу в іноземній валюті, і сума стягнення розрахована позивачем за відповідним курсом НБУ на час звернення до суду, тому позивач інфляційні втрати не поніс.

Водночас, рішення суду першої інстанції в частині стягнення 3% річних, у відповідності до ст. 625 ЦК України відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Згідно частин першої та третьої статті 61 СК України об`єктом спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України, встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя визначеност. 65 СК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Матеріалами справи не підтверджено та сторони не надали доказів, що грошові кошти ОСОБА_2 були витрачені в інтересах сім*ї. ОСОБА_3 стороною договорів позики не зазначений, їх не підписував, тому вірним є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 .

Здійснюючи розрахунок, колегія суддів виходить з курсу НБУ станом на час ухвалення рішення судом першої інстанції - 24,67 за 1 долар США.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Отже, за розпискою від 13.12.2014 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню: борг 740 100 грн. (30 000 доларів США х 24,67) та відсотки за користування грошовими коштами за період з 14.12.2014 року по 23.04.2016 року в розмірі 243 056,49 грн.(9852,31 х 24,67), визначені за наступним розрахунком:

Дата початку Дата закінченняКількість днівСума боргу (в доларах США)Облікова ставка НБУвідсотки (в доларах США)
14.12.201405.02.014621,37
06.02.201503.03.0 19,5416,71
04.03.201527.08.20304364,38
28.08.201524.09.027621,36
25.09.2015 21.04.20223797,26
22.04.201623.04.2931,23

3 % річних за розпискою від 13.12.2014 за період з 24.04.2016 року по 12.02.2019 року становлять 62 350,71 грн. (30 000:100 х 3 : 365 х 1025 х 24,67);

За розпискою від 17.02.2015 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню: борг 1 726 900 грн. (70 000 доларів США х 24,67) та відсотки за користування грошовими коштами за період з 18.02.2015 року по 23.04.2016 року в розмірі 520 293,50 грн. (21090,13 х 24,67), визначені за наступним розрахунком:

Дата початку Дата закінченняКількість днівСума боргу (в доларах США)Облікова ставка НБУвідсотки (в доларах США)
18.02.201503.03.019,5523,56
04.03.201527.08.203010183,56
28.08.201524.09.0271449,86
25.09.201521.04.20228860,27
22.04.201623.04.291275,34

3 % річних за розпискою від 17.02.2015 року в період з 24.04.2016 року по 12.02.2019 року становлять 145 485,41 грн. (70 000 : 100 х 3 : 365 х 1025 х 24,67);

За розпискою від 25.05.2015 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню: борг 1 480 200 грн. (60 000 доларів США х 24,67) та відсотки за користування грошовими коштами за період з 26.05.2015 року по 28.04.2016 року в розмірі 337 769,55 грн. (13619,51 х 24,67), визначені за наступним розрахунком:

Дата початку Дата закінченняКількість днівСума боргу (в доларах США)Облікова ставка НБУвідсотки (в доларах США)
26.05.201527.08.0304635,62
28.08.201524.09.0271242,74
25.09.201521.04.20227594,52
22.04.201628.04.29218,63

та 3 % річних за розпискою від 25.05.2015 року за період з 24.04.2016 року по 12.02.2019 року становлять 124 093,48 грн. (60 000 : 100 х 3 : 365 х 1020 х 24,67);

За розпискою від 11.09.2015 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню: борг 1 973 600 грн. (80 000 доларів США х 24,67) та відсотки за користування грошовими коштами за період з 12.09.2015 року по 28.04.2016 року в розмірі 275 979,34 грн. (11186,84 х 24,67), визначені за наступним розрахунком:

Дата початку Дата закінченняКількість днівСума боргу (в доларах США)Облікова ставка НБУвідсотки (в доларах США)
12.09.201524.09.027761,31
25.09.201521.04.202210126,03
22.04.201628.04.29291,50

та 3 % річних за розпискою від 11.09.2015 року за період з 29.04.2016 року по 12.02.2019 року становлять 165 457,97 грн. (80 000 : 100 х 3 : 365 х 1020 х 24,67 );

За розпискою від 05.11.2015 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню: борг 1 480 200 грн. (60 000 х 24,67) та відсотки за користування грошовими коштами в період з 06.11.2015 року по 28.04.2016 року в розмірі 154 508,21 грн. (6263 х 24,67), визначені за наступним розрахунком:

Дата початку Дата закінченняКількість днівСума боргу (в доларах США)Облікова ставка НБУвідсотки (в доларах США)
06.11.201521.04.20226075,61
22.04.201628.04.29187,39

та 3 % річних за розпискою від 05.11.2015 року за період з 29.04.2016 року по 12.02.2019 року становлять 124 093,48 грн. (60 000 : 100 х 3 : 365 х 1020 х 24,67)

За таких обставин, стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 загалом підлягає борг в сумі 7 401 000 грн. (740 100 + 1 726 900 + 1 480 200 + 1 973 600 + 1 480 200), проценти за користування грошовими коштами - 1 532 607,09 грн. (243 056,49 + 520 293, 50 + 337 769, 55 +275 979,34 + 154 508, 21), 3 % річних колегія суддів вважає за можливе стягнути у розмірі 591 738,33 грн. в межах заявлених позовних вимог.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення суду змінити в частині сум стягнення боргу, процентів за користування грошовими коштами та 3% річних та загальної суми стягнення за розписками від 13.12.2014 року на від 17.02.2015 року змінити та в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, процентів за користування грошовими коштами та 3% річних за розписками від 25.05.2015 року, від 11.09.2015 року, від 05.11.2015 року - скасувати, зазначені позовні вимоги задовольнити частково.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Керуючись ст. ст. 371, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Валківського районного суду Харківської області від 19 вересня 2019 року в частині стягнення інфляційних втрат за розписками від 13.12.2014 року та від 17.02.2015 року скасувати у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині - відмовити.

Заочне рішення Валківського районного суду Харківської області від 19 вересня 2019 року в частині сум стягнення боргу, процентів за користування грошовими коштами та 3% річних та загальної суми стягнення за розписками від 13.12.2014 року на від 17.02.2015 року змінити.

Рішення в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, процентів за користування грошовими коштами та 3% річних за розписками від 25.05.2015 року, від 11.09.2015 року, від 05.11.2015 року - скасувати, зазначені позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 загалом за розписками від 13.12.2014 року, від 17.02.2015 року, від 25.05.2015 року, від 11.09.2015 року та від 05.11.2015 року борг - 7 401 000 грн., проценти за користування грошовими коштами -1 532 607,09 грн., 3% річних - 591 738,33 грн.

В решті заочне рішення суду залишити без змін.

Перерозподілити судові витрати, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в суді першої та апеляційної інстанцій у розмірі 14 959, 78 грн.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - С.С. Кругова

О.В. Маміна