Номер провадження: 22-ц/813/3469/20
Номер справи місцевого суду: 523/6920/19
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Цюри Т.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру стягуваних аліментів,

встановив:

02 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив зменшити розмір аліментів, які стягуються з нього на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28.02.2019р. на користь ОСОБА_2 на утримання їх повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання з 5000 грн. до 1200 грн.

Свої позовні вимоги щодо зменшення розміру аліментів, позивач обґрунтовував тим, що на час ухвалення рішення судом не було враховане його матеріальне становище, копії позову з додатками він не отримував, а тому і не подавав відзиву, розмір аліментів є завищеним, на теперішній час позивач не працевлаштований на постійній основі, заробітну плату отримує не регулярно, його робота носить тимчасовий характер, на утриманні перебуває хвора мати, а також необхідна допомога сестрі-інваліду. Такі обставини ОСОБА_1 вважає погіршенням його майнового стану, у зв`язку з чим на його думку є підстави для зменшення розміру аліментів.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов та просили його задовольнити.

Відповідачка та її представник заперечували проти вимог, вказуючи на те, що позивач за станом здоров`я не може влаштуватись на роботу, являється інвалідом 1 групи, тричі на тиждень проходить життєво-необхідну процедуру гемодіалізу, отримує пенсію в середньому розмірі 2000 грн., на підтвердження чого надала довідку про доходи. Також ОСОБА_2 зазначила, що мати ОСОБА_1 не являється малозабезпеченою особою, тому що в минулому році придбала автомобіль позивачу, та має ще одну дитину, яка також утримує матір.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру стягуваних аліментів залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування вище вказаного рішення та постановлення нового, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

13 лютого 2020 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, де позивачка зазначила, що вважає рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2019 рокузаконним та обґрунтованим, винесеним із дотриманням норм матеріального та процесуального права, а вимоги та доводи апеляційної скарги вважає безпідставними (а.с.89-91).

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється 13.03.2020 року в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, у зв`язку з чим судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274 ЦПК України).

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення є 13.03.2020 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Залишаючи без задоволення позов ОСОБА_1 , районний суд виходив із того, що позивач не довів та не підтвердив належними та допустимими доказами той факт, що починаючи з часу ухвалення рішення суду від 28 лютого 2019р. його матеріальне становище суттєво змінилось. Навпаки, як було встановлено судом, всі обставини, зазначені позивачем, існували і на час ухвалення рішення (мати похилого віку, сестра-інвалід). Також не доведено з боку позивача і значне покращення матеріального стану відповідача.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2019 р. (справа №523/17178/18) стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання їх повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , котрий продовжує навчання, щомісячно у твердій грошовій сумі по 5000 грн., починаючи з 03.12.2018 року і до закінчення навчання, але не більше, як до досягнення сином 23 років.

Вирішуючи питання про стягнення вказаного розміру аліментів, суд виходив з того, що ОСОБА_1 є працездатною особою, доказів неможливості надавати матеріальну допомогу на утримання сина у зазначеному позивачем розмірі до суду не надано.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Стаття 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Відтак, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Звертаючись до суду з позовом про зменшення встановленого рішенням суду розміру аліментів, ОСОБА_1 вказував,що на час ухвалення рішення судом не було враховане його матеріальне становище, копії позову з додатками він не отримував, а тому і не подавав відзиву, розмір аліментів є завищеним, на теперішній час позивач не працевлаштований на постійній основі, заробітну плату отримує не регулярно, його робота носить тимчасовий характер, на утриманні перебуває хвора мати, а також необхідна допомога сестрі-інваліду. Такі обставини ОСОБА_1 вважає погіршенням його майнового стану, в зв`язку з чим на його думку є підстави для зменшення розміру аліментів.

Для вирішення позову про зменшення розміру аліментів, встановленого рішенням суду, слід встановити чи змінився майновий, сімейний стан чи стан здоров`я особи, яка звертається із позовом з часу присудження аліментів.

Разом з тим, з урахуванням норм статті 192 СК України, колегія суддів вважає що суд першої інстанції, вірно встановивши обставини справи, прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність суттєвих змін матеріального стану позивача, а всі обставини, зазначені позивачем, існували і на час ухвалення рішення суду.

Доводи апеляційної скарги про те, щона сьогодні він не працює, тому в нього немає можливості оплачувати аліменти в розмірі 5000 грн., а також у нього на утриманні знаходиться цивільна дружина та двоє дітей, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки наявність у позивача на утриманні цивільної дружини та інших дітей, не дає підстав для зменшення розміру аліментів, оскільки діти мають гарантоване державою право на аліменти від їх батька, або на державну допомогу у відповідних випадках.

Захист прав одних дітей не повинен порушувати прав інших.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 p., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991p. та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів у зв`язку із значним погіршенням його матеріального стану, є не доведеними та не підлягають задоволенню.

Крім викладеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що дана позовна заява пов`язана з тим, що її заявник фактично не погоджується з рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 28.02.2019р., згідно якого на користь ОСОБА_2 на утримання їх повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання, стягнуто аліменти у розмірі 5000 грн.

У зв`язку з цим, колегія суддів зазначає, що у разі , якщо ОСОБА_1 не погоджується із вказаним судовим рішенням, то цивільно-процесуальним законодавством встановлений інший порядок судового захисту прав ОСОБА_1 , а не шляхом звернення до суду з позовом про зменшення встановленого розміру аліментів з підстав, які існували на час ухвалення рішення суду про стягнення аліментів.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Оскільки зазначена справа згідно п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України є малозначною, то у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 137, 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

Т.В. Цюра