Справа № 2-833/10 Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/811/2645/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів Крайник Н.П., Мельничук О.Я.

секретаря Фейір К.О.,

з участю: ОСОБА_1 та її представника адвоката Микуша Д.М., представника відповідача Приндоти У.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської міської ради на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 січня 2010 року в складі судді Білінської Г.Б. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю третьої особи обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про витребування майна з чужого незаконного володіння та усунення перешкод в користуванні майном та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третіх осіб обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», Шевченківської районної адміністрації м. Львова про визнання права на майно,-

встановила:

В грудні 2009 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , просила зобов`язати відповідача повернути їй гараж та сарай, що на АДРЕСА_1 , а також усунути перешкоди у користуванні цим майном.

В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що вона перебуває з відповідачем у шлюбі з 06.11.1993 року. Між нею та ОСОБА_2 була укладена усна домовленість, що кожен з них буде користуватися та володіти тим майном, яке перебуває у їх приватній власності, чого вона дотримується. Відповідач ігнорує їхню домовленість та постійно чинить перешкоди їй у користуванні майном яке перебуває у її приватній власності.

Під час розгляду справи відповідач ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , просив визнати за ним право власності на офісне приміщення загальною площею 774,9 кв.м. на АДРЕСА_2 .

В обґрунтування своїх позовних вимог покликався на те, що за час спільного проживання вони за кошти з спільного сімейного бюджету побудували гараж, а свідоцтво про право власності на гараж видане на ім`я позивачки, оскільки вона займалась оформленням документів на нього, здачею його в експлуатацію та укладення договору оренди земельної ділянки. Оформивши документацію на будівлю склад, вони з позивачкою спільно вирішили реконструювати його у офісне приміщення шляхом об`єднання гаража та сарая, які оформлені на позивачку та будівлю склад, що належать йому. Даний проект був погоджений у всіх необхідних службах та отримано дозвіл на виконання будівельних робіт та узаконення надбудованих офісних приміщень над гаражем та сараями на АДРЕСА_1 . Приміщення гаража не увійшло у реконструйоване приміщення, його площа не змінилась, права позивачки не порушені. Просив визнати за ним право власності на офісне приміщення, загальною площею 774,9 кв.м. по АДРЕСА_2 .

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 28 січня 2010 року первісний позов задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні нежитловими приміщеннями на АДРЕСА_2 .

Зустрічний позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на нежитлові приміщення загальною площею 774,9 кв.м. на АДРЕСА_2 .

11 червня 2018 року на вказане рішення суду Львівська міська рада подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним і не обґрунтованим, суд неповно встановив обставини, які мають значення для справи, надав доказам неправильну оцінку.

Звертає увагу, що суд не залучив до участі у справі власника земельної ділянки Львівську міську раду, при цьому суд визнав право власності на офісне приміщення, проте не перевірив факт відсутності належним чином оформленого права на землю під будівництво офісного центру, оскільки земельна ділянка надавалася в оренду позивачці ОСОБА_1 для обслуговування гаража.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Представник Львівської міської ради 19.11.2020 року подав до суду клопотання про слухання справи без їх участі.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника адвоката Микуш Д.М. на підтримання апеляційної скарги, представника відповідача ОСОБА_4 на заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Частково задовольняючи позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні майном та задовольняючи зустрічний позов про визнання права на майно, суд першої інстанції виходив з того, що реконструкцію нежитлового приміщення загальною площею 774,9 кв.м. по АДРЕСА_2 здійснено за кошти відповідача, спірні будівлі знаходяться в межах земельної ділянки, яка надана в користування відповідачу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Матеріалами справи та судом встановлено, що згідно свідоцтва про укладення шлюбу від 06.11.1993 року сторони по справі є подружжям.

Згідно свідоцтва про право власності на будівлю від 27.02.2006 року ОСОБА_2 на праві приватної власності належить будівля під літ. «Ж-1» загальною площею 229, 6 кв.м., яку він придбав на підставі договору купівлі - продажу від 18.01.2005 року.

26 червня 2007 року мешканцям квартир АДРЕСА_3 надано дозвіл на проведення реконструкції з подальшим узаконенням реконструйованого.

Згідно Розпорядження Шевченківської районної адміністрації м. Львова від 28.09.2007 року за №1371 надано дозвіл на узаконення самовільно надбудованих офісних приміщень.

ЛМКП «Львівводоканал» видано технічні умови на водопостачання та водовідведення офісних приміщень на АДРЕСА_1 .

ВАТ «Львівобленерго» видано технічні умови приєднання до електричних мереж електроустановок до офісних приміщень на АДРЕСА_1 .

ІДАБК видано дозвіл на виконання будівельних робіт №1/148-09.

Перед початком будівельних робіт сторони по справі отримали письмову згоду на реконструкцію від мешканців квартир АДРЕСА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_5 (а.с. 33).

Після завершення будівельних робіт ЛОКП «БТІ та ЕО» було видано технічний паспорт на будівлю під літерою «Ж-2» на АДРЕСА_2 , де зазначено обміри всіх приміщень, що ввійшли у склад реконструйованого будівлі складу.

Розпорядженням Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради № 2101 від 19.12.2005р. вказаним складським приміщенням присвоєно поштовий номер 7а.

В подальшому Шевченківською районною адміністрацією Львівської міської ради видано свідоцтво про право власності на будівлю, згідно якого будівля складу за адресою: АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Згідно ст.. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

З врахуванням наведеного, право на користування земельною ділянкою під нежитловими приміщення перейшло до ОСОБА_2 одночасно з придбання вказаних нежитлових приміщень.

В подальшому спірні складські приміщення, були реконструйовані, площа їх збільшена за рахунок надбудови.

Здійснюючи реконструкції складських приміщень ОСОБА_2 отримано необхідні дозволи та погодження відповідних служб, погоджено проект, отримано дозвіл інспекції держархбудконтролю на виконання будівельних робіт, а також згоду мешканців інших квартир.

Відповідно до Угоди про погодження самовільного будівництва від 2007 року укладеної ОСОБА_2 з Львівською міською радою в особі голови Шевченківської районної адміністрації ОСОБА_2 сплачено кошти в розмірі 10% від оціночної вартості будівництва. В свою чергу, згідно п. 2.1. вказаної Угоди Львівська міська рада зобов`язується надати дозвіл на здійснене самочинне будівництва та прийняти його в експлуатацію за зверненням забудовника.

Станом на час розгляду справи порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові було врегульовано рішенням Львівської міської ради №364 від 16.04.2004 року «Про затвердження Положення про порядок врегулювання питань з самовільного будівництва у м. Львові».

Відповідно до п. 11 зазначеного порядку, розгляд питань з самовільного будівництва за підвідомчістю справ здійснюють: 11.1 Виконавчий комітет Львівської міської ради за фактами здійсненого (здійснюваного) юридичними особами самовільного нового будівництва, розширення, реконструкції, капітального ремонту, реставрації об`єктів, а також фізичними або юридичними особами нового будівництва, розширення, реконструкції, капітального ремонту, реставрації пам`яток архітектури та об`єктів, які знаходяться в зоні охорони пам`ятки; 11.2. районна адміністрація за фактами здійсненого (здійснюваного) фізичними особами самовільного будівництва не врахованого у п. 11.1.

З огляду на викладене, станом на час розгляду справи, до судового розгляду було залучено належного учасника справи Шевченківську районну адміністрацію ЛМР, адже відповідно до Положення, затвердженого самою ж Львівською міською радою, питання самочинного будівництва, здійсненого фізичною особою було підвідомче одному з виконавчих органів Львівської міської ради Шевченківській районній адміністрації

За встановлених обставин, колегія суддів вважає, безпідставними покликання апелянта на те, що будівництво офісних приміщень здійснено самовільно на земельній ділянці, що належить Львівській міській раді.

Згідно ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апелянт - Львівська міська рада не надала апеляційному суду доказів того, що станом на час розгляду справи судом першої інстанції її права, інтереси та обов`язки було порушено чи суд вирішив питання про її права та обов`язки.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що нежитлове приміщення було реконструйоване над існуючим гаражем, без забудови земельної ділянки, узаконення будівництва було здійснено Шевченківською районною адміністрацією, а відтак жодні права Львівської міської ради порушено не було.

У справі «Іванова проти України» (заява №74104/01), ЄСПЛ дійшов до висновку, що право заявниці на справедливий розгляд було порушено у зв`язку із скасуванням остаточного і обов`язкового рішення суду, винесеного на її користь, тобто скасовуючи рішення суду, яке набуло статусу остаточного, суд порушив принцип правової певності.

Крім того, скасування судового рішення, винесеного на її користь, порушило статтю 1 Протоколу № 1 до Конвенції, відповідно до положень якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Суд нагадує, що скасування судового рішення після того як воно набуло статусу остаточного і не підлягає оскарженню становитиме втручання у визнане рішенням суду право особи на мирне володіння цим майном (див. справу Brumгrescu, п. 74).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. (SERYAVINANDOTHERSv.UKRAINE №4909/04 §58,ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, постановлене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу Львівської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 січня 2010 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.