Дата документу 11.12.2020 Справа № 335/2459/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/2459/20 Головуючий у 1 інстанції Гашук К.В.
Провадження № 22-ц/807/3010/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Концерну «Міські теплові мережі» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 липня 2020 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту енергію в гарячій воді, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У березні 2020 року Концерн «МТМ» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту енергію в гарячій воді.

В обґрунтування позову зазначено, що Концерн «МТМ» здійснював та продовжує здійснювати постачання теплової енергії в гарячій воді в нежитлове приміщення №34 за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 73,76 кв.м., власником якого є відповідач ОСОБА_1 .

Зазначене підвальне приміщення знаходиться у житловому будинку та має єдину систему централізованого опалення.

Позивач підготував для відповідача належним чином оформлений проект договору № 102649 «Купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді» та надіслав його на адресу ОСОБА_1 , проте договір між сторонами так і залишається неукладеним.

Не дивлячись на відсутність укладеного між сторонами договору, з метою недопущення порушення прав інших мешканців житлового будинку в частині отримання належних послуг з централізованого опалення, позивачем було відпущено теплову енергію відповідачу, за період з жовтня 2017 року по квітень 2018 року, та за період з листопада 2018 року по квітень 2019 року на загальну суму 27 391,16 грн.

Відповідач протягом спірного періоду не виконав свої обов`язки по сплаті спожитої теплової енергії, не здійснив жодної оплати за спожиту теплову енергію, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість за спожиту теплову енергію у розмірі 27 391,16 грн.

Посилаючись на викладене, просив суд стягнути з відповідача заборгованість за спожиту теплову енергію у розмірі 27 391,16 грн., інфляційні втрати у розмірі 1 667,20 грн., 3% річних за весь період порушення зобов`язання у розмірі 856,88 грн., а також судовий збір у розмір 2 102,00 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 липня 2020 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду Концерн «МТМ» подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_1 надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення позову.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 29.04.2016, ОСОБА_1 на праві власності належить 4/5 частин нежитлового приміщення №34, в підвалі літера А-4, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 92,2 кв.м.

Листом №165/09-3 від 21.05.2018 філія Концерну «МТМ» Дніпровського району повідомила ОСОБА_1 про необхідність укладення договору купівлі-продажу теплової енергії та направила на адресу відповідача договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді №102649 від 21.05.2018 з додатком №1 «Умови припинення постачання теплової енергії» та додатком №2 «Тарифи на теплову енергію».

Листом від 07.06.2018, який було отримано філією Концерну «МТМ» Дніпровського району 08.06.2018, ОСОБА_1 повідомив філію Концерну «МТМ» Дніпровського району про те, що отримав від нього договір купівлі-продажу теплової енергії, проте оскільки він послуги з опалення не замовляв, належне йому нежитлове приміщення не під`єднане до теплової мережі, тепловикористовуючої установки та приладів обліку не має, а тому він не є споживачем послуг по теплопостачанню та постачання ГВС не потребує.

Договір купівлі-продажу теплової енергії і договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води між сторонами не укладалися.

16.06.2017 посадовими особами Концерну складено акт обстеження приміщення №34 за адресою: АДРЕСА_1 , яким встановлено: призначення приміщення вільне приміщення; розташування підвал чотирьохповерхового житлового будинку; система опалення загальна з житловим будинком; система опалення житлового будинку двотрубна з нижнім розведенням. За результатами проведення обстеження встановлено також наявність теплового обладнання: приміщення 1 трубопровід біля підлоги: Дн 60 L=6,7м*2 (Т1, Т2 сталь неізольована), домові стояки: Дн 27 L=1,6м*2 (Т2 сталь неізольована); приміщення 2 - трубопровід біля підлоги: Дн 60 L=4,9м*2 (Т1, Т2 сталь неізольована), домові стояки: Дн 27 L=1,5м*2 (Т1, Т2 сталь неізольована); приміщення 3 - трубопровід біля підлоги: Дн 60 L=8,1м*2 (Т1, Т2 сталь неізольована), Дн 76 L=1,0м*2 (Т1, Т2 сталь неізольована), домові стояки: Дн 27 L=1,5м*2 (Т1 сталь неізольована).

Згідно розрахунку теплового навантаження на опалення об`єкту, який належить відповідачу, від 09.10.2017 №4496/09, розрахунок теплоспоживання зроблено на підставі технічного огляду приміщення по фактично встановленої поверхні нагріву опалювальних приладів та акту обстеження від 19.01.2016.

Встановлено, що для проведення розрахунку було взято дані відповідно до яких теплове обладнання системи опалення має наступні показники: приміщення 1 горизонтальний трубопровід Ду 50 Т1 сталь неізольована біля підлоги L=6,7м, горизонтальний трубопровід Ду 50 Т2 сталь неізольована біля підлоги L=6,7м, стояк Ду 20 Т2 сталь неізольована L=3,2м; приміщення 2 - горизонтальний трубопровід Ду 50 Т1 сталь неізольована біля підлоги L=4,9м,м стояк Ду 20 Т1 сталь неізольована L=1,5м, горизонтальний трубопровід Ду 50 Т2 сталь неізольована біля підлоги L=4,9м, стояк Ду 20 Т2 сталь неізольована L=1,5м; приміщення 3 - горизонтальний трубопровід Ду 70 Т1 сталь неізольована біля підлоги L=1,0м, горизонтальний трубопровід Ду 50 Т1 сталь неізольована біля підлоги L=8,1м, стояк Ду 20 Т1 сталь неізольована L=3,0м; горизонтальний трубопровід Ду 50 Т2 сталь неізольована біля підлоги L=8,1м. Згідно зазначеного розрахунку надходження тепла від неізольованих трубопроводів становить 6 402 ккал/год.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що факт не укладення договору купівлі-продажу теплової енергії між ОСОБА_1 та Концерном «МТМ» сам по собі не свідчить про те, що Концерн «МТМ» не надавав послуги з постачання теплової енергії у нежитлове приміщення №34, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , частина якого належить на праві власності ОСОБА_1 .

Встановлено, що сума заборгованості відповідача визначена позивачем за період з жовтня 2017 року по квітень 2018 року та з листопада 2018 року по квітень 2019 року, виходячи з величини теплового навантаження 6 402 ккал/год. на загальну суму 27 391 грн. 16 коп. У зв`язку з простроченням виконання відповідачем грошового зобов`язання позивач нарахував до стягнення з відповідача інфляційні втрати в сумі 1 667,20 грн. за період з жовтня 2017 року по квітень 2019 року та три проценти річних в сумі 856,88 грн. за період з 20.11.2017 по 23.08.2019.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що спірні правовідносини регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21.07.2005, Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України №1198 від 03.10.2007, та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють відносини у цій сфері.

Положеннями ч.ч. 4, 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу теплової енергії. Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Положеннями ст. 25 Закону України «Про теплопостачання» встановлено обов`язок споживача по своєчасному укладенню договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Пунктом 4 Правил користування тепловою енергією визначено, що користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 2 ст. 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Судом першої інстанції вірно зазначено про те, що відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №904/2238/17 та від 16.10.2018 у справі №904/7377/17.

Відповідно до п. 6.3.4. ДБН В.2.5-67:2013 «Опалення, вентиляція та кондиціонування», опалення слід проектувати з урахуванням теплового балансу між тепловтратами та теплонадходженнями, у тому числі теплоти, що регулярно надходить у приміщення від трубопроводів. Теплова енергія подається в житловий будинок через приєднану мережу і розподіляється по всьому будинку по внутрішньобудинковій системі теплопостачання, що складається із стояків, нагрівальних елементів, а також іншого обладнання розташованого на цих мережах. При цьому, відсутність радіаторів не означає відсутність споживання послуг з централізованого опалення, оскільки наявність стояків в приміщенні свідчить про надходження тепла в приміщення.

Суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про те, що при підрахунку теплоспоживання необхідно враховувати, в тому числі, тепловиділення в приміщенні від поверхонь прокладених трубопроводів (стояків, підводок до приладів тощо), що знаходяться у приміщенні з приладами обліку або без них.

Якщо навіть у приміщенні відсутні опалювальні прилади, але є стояки, підводки до приладів, споживач повинен сплачувати за фактичне тепло, яке виділяється від зазначених трубопроводів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що для стягнення заборгованості за поставлену позивачем та фактично спожиту відповідачем теплову енергію, доказуванню підлягає факт поставки/споживання такої теплової енергії, обсяг спожитої теплової енергії та її вартість.

За приписами статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями статей ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п. 23 Правил користування тепловою енергією, розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку. У споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді.

З огляду на те, що договір купівлі-продажу теплової енергії відповідачем не укладено, позивач виконав нарахування плати за спожиту теплову енергію на підставі розрахунку теплового навантаження на опалення за період з жовтня 2017 року по квітень 2018 року та з листопада 2018 року по квітень 2019 року на загальну суму 27 391,16 грн., виходячи з величини теплового навантаження 6 402 ккал/год.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що позивачем надавалися відповідачу послуги з теплопостачання, проте, не доведено належними та допустимими докази у відповідності до вимог статей 46, 81, 89 ЦПК України споживання відповідачем теплової енергії на суму 27 391,16 грн., оскільки з наданого позивачем розрахунку теплового навантаження на опалення об`єкту, який належить відповідачу, від 09.10.2017 №4496/09, розрахунок теплоспоживання зроблено на підставі технічного огляду приміщення по фактично встановленої поверхні нагріву опалювальних приладів та акту обстеження від 19.01.2016, проте, зазначений акт в матеріалах справи відсутній, вказаний акт обстеження до матеріалів справи позивачем не долучений, в судовому засіданні судом першої інстанції з пояснень позивача встановлено, що акт обстеження від 19.01.2016 взагалі відсутній, а в розрахунку теплового навантаження такий акт вказано помилково, оскільки теплоспоживання розраховано на підставі акту обстеження від 16.06.2017, який долучено до матеріалів справи.

З акту обстеження приміщення АДРЕСА_2 від 16.06.2017, діаметр трубопроводу та стояку, який було взято для проведення розрахунку теплового навантаження на опалення об`єкту відповідача від 09.10.2017 №4496/09, відрізняється.

Згідно акту обстеження від 16.06.2017 у приміщенні 1 - діаметр горизонтального трубопроводу становить 60, а у розрахунку теплового навантаження на опалення об`єкту від 09.10.2017 №4496/09 діаметр становить 50, діаметр стояка 27 та 20 відповідно; у приміщенні 2 - відповідно до акту обстеження від 16.06.2017 діаметр горизонтального трубопроводу становить 60, а у розрахунку теплового навантаження на опалення об`єкту від 09.10.2017 №4496/09 діаметр становить 50, діаметр стояка 27 та 20 відповідно; у приміщенні 3 - відповідно до акту обстеження від 16.06.2017 діаметр горизонтального трубопроводу становить 60 та 76, а у розрахунку теплового навантаження на опалення об`єкту від 09.10.2017 №4496/09 діаметр становить 70 та 50, діаметр стояка 27 та 20 відповідно.

Відповідно до розрахунку теплового навантаження на опалення об`єкту, який належить відповідачу, від 09.10.2017 №4496/09, розрахунок зроблено виходячи з величини теплового навантаження 6 402 ккал/год, разом з тим, у даному розрахунку міститься примітка, у якій зазначено, що розрахунок виконано для розрахункової температури зовнішнього повітря і підлягає уточненню для кожного місяця по фактичній температурі зовнішнього повітря.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідач є власником лише 4/5 частин нежитлового приміщення №34, в підвалі літера А-4, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 92,2 кв.м., а при проведенні нарахувань за теплопостачання взагалі не було зазначено, за опалення якої площі відповідачу було проведено нарахування, тобто неможливо встановити на яку саме площу, частину приміщення, було зроблено розрахунок позивачем.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наданий позивачем розрахунок від 09.10.2017 №4496/09 теплового навантаження на опалення приміщення АДРЕСА_3 частин якого належить відповідачу, не може бути взятий за основу для проведення нарахувань за спожиту відповідачем теплову енергію, а тому у задоволені позову слід відмовити у зв`язку з недоведеністю належними та допустимими доказами кількості наданих послуг та розміру заборгованості. А тому і відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення інфляційний втрат та 3% річних, які є видами цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення судових витрат позивачем не оскаржено, тому в цій частині рішення суду першої інстанції колегією суддів не переглядається.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанцій по суті вирішення спору та не дають підстав вважати, що судом неправильно застосовано та порушено норми матеріального і процесуального права.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення - судові витрати в силу ст. 141 ЦПК України перерозподілу не підлягають, відповідно не підлягають задоволенню й вимоги щодо стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 липня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11 грудня 2020 року.

Головуючий

Судді: