Номер провадження: 22-ц/813/1920/20
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 523/15130/18

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П.,

- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Віцько А.І.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,

- відповідач - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживачів фінансових послуг, стягнення коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду міста Одеси, ухвалене у суладі судді Кисельова В.К., о 11 годині 20 хвилин 08 липня 2019 року,

встановив:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на його користь: 1) інфляційні втрати у розмірі - 52 045,54 грн.; 2) три відсотки річних від простроченої суми пеню за прострочення зобов`язання у розмірі - 11 718,71 грн.; 3) відшкодування упущеної вигоди у розмірі - 45 323,39 грн.; 4) моральну шкоду у розмірі - 5 000 грн.; 5) поштові витрати у розмірі - 309,72 грн..

ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що 18.04.2016 року між ним та ПАТ «Банк Михайлівський» (далі - Банк) був укладений договір про надання та використання платіжної картки «Депозит вклад» № 200506668 від 18.04.2016 року. Відповідно до умов даного Договору банківського рахунку Банк по ініціативі Клієнта відкриває Клієнту на його ім`я поточний рахунок № НОМЕР_1 у гривні (з дебетовим порядком обслуговування) для зберігання грошей та проведення операцій за допомогою Картки відповідно до умов Договору та розпоряджень.

23.05.2016 року між ОСОБА_1 та Банком був укладений Договір банківського вкладу (депозиту) «Перше знайомство» № НОМЕР_2 , відповідно до умов якого було внесені кошти у розмірі - 190 153,00 грн..

23.05.2016 року на підставі рішення Правління НБУ №14/БТ «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №812 про запровадження у Банку з 23.05.2016 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Банку. На момент введення тимчасової адміністрації на рахунках Позивача у Банку знаходилися грошові кошти в сумі - 198 138,73 грн., які гарантувались та підлягали виплаті (поверненню) позивачу в порядку, встановленому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відповідно до рішення Правління НБУ від 12.07.2016 року №124-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Банку», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 12.07.2016 року №1213 «Про початок процедури ліквідації Банку та делегування повноважень ліквідатора банку». Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд інформує свою діяльність шляхом опублікування інформації на офіційному сайті. Позивач дізнався, що з 15.07.2016 року почались виплати гарантованої суми вкладникам через банки-агенти. Для тримання гарантованої суми відшкодування вкладникам необхідно було звернутися до банків-агентів для отримання коштів, але позивач дізнався про, те що його не було включено до переліку вкладників, як особу, яка має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду.

У зв`язку із чим, позивачем неодноразово було направлено заяви із вимогою включити до переліку вкладників, які мають право на отримання коштів у відповідності до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в межах суми у розмірі - 200 000 грн.. Проте, жодної відповіді на заяви позивач не отримав. За інформацією банків-агентів не був включений до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду.

05.08.2016 року позивач зателефонував до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з метою з`ясування питання про включення його до реєстру вкладників. Співробітник ФГВФО повідомив про відсутність позивача у реєстру, але запевнив, що з 10.08.2016 року по 25.08.2016 року він буде включений до реєстру. На цій підставі 10.08.2016 року позивач уклав договір банківського вкладу «Депозит Online Строковий» № НОМЕР_4 в БМ Банку на суму - 198 138,00 грн. з нарахуванням 22,15% річних та відстрочкою внесення грошових коштів (Додаток №1), для того щоб розмістити отримані від Фонду кошти на цьому рахунку.

Однак, позивача так і не було включено до реєстру вкладників, а усі звернення до банку-агенту щодо отримання передбаченого законом гарантованого відшкодування за вкладом залишились безрезультатними.

04.05.2017 року Позивачем було подано позов до адміністративного суду про захист порушених прав. Постановою Одеського окружного адміністративного суду по справі №815/2592/17, яка після апеляційного оскарження набрала законної сили 26.04.2018 року, було визнано бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у Банку протиправною щодо не включення повної інформації до переліку рахунків вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб стосовно всієї гарантованої суми належної до виплати ОСОБА_1 .. Зобов`язано уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у Банку - Волкова О.Ю. внести зміни до переліку рахунків вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб стосовно включення всієї суми відшкодування належної до виплати позивачу ОСОБА_1 , а саме - 189 530,75 грн..

Позивач вважав, що відшкодування коштів за вкладом мало бути здійснене ще під час тимчасової адміністрації, тобто в період до 13.07.2016 року. З 15 липня 2016 року виникло зобов`язання Фонду з виплати коштів вкладникам Банку за договорами банківського вкладу, строк дії яких закінчився до дня початку процедури виведення Банку з ринку, а також за договорами банківського рахунку (поточні та карткові рахунки). Отже, зобов`язання з виплати відшкодування за рахунками Позивача виникло з 15.07.2017 року, і саме з цього дня, як на думку позивача, має бути нараховано суми, передбачені ст. 625 ЦК України (до дня фактичної виплати вкладів). 22.12.2016 року ФГВФО повернув - 8607,98 грн. від рахунку Позивача в Банку обліковувались кошти у розмірі - 198138,73 грн.. Ці кошти протиправно утримувались Відповідачем всупереч волі Позивача, а саме з 15.07.2016 року до 22.12.2016 року виплата - 8607,98 грн. та з 15.07.2016 до 30.07.2018 року виплата - 189 530,75 грн..

У зв`язку з вищенаведеними обставинами, позивач вважає, що настає відповідальність відповідача згідно ст. 625 ЦК України, у розмірі трьох відсотків річних суму за весь період прострочення боржника, а саме за весь період затримки 8607,98 грн. - 160 дні, та суми - 189 530,75 грн. -745 дні, (8607,98 х 3% х 160/365 = 113,20 грн).+ (189530,75 х 3% х 745/365 = 11605,51) грн., тобто всього сума у розмірі - 11 718,71 грн..

Окрім того, позивач вважає, що відповідач повинен сплатити інфляційні втрати, оскільки несвоєчасно виконав свої зобов`язання.

Позивач також посилається на те, що неправомірні дії відповідача та його працівника, які призвели до обмеження користування своїми грошовими коштами, спричинили позивачу моральні й фізичні страждання. Позивач був сильно занепокоєний неможливістю повернення коштів, він вимушений був багато часу витрачати на юридичні консультації, складання заяв, клопотань тощо. Ризик втрати грошей призвів до нервового розладу. Позивач вимушений був звертатись до лікарів для поновлення здоров`я та налагодження свого звичного способу життя. У зв`язку із чим, позивач просить стягнути з відповідача відшкодування моральної шкоди у розмірі - 5 000 грн..

Окрім того, позивач посилається на те, що розмістивши відповідні грошові кошти на депозитному рахунку в іншому банку за період з 15.07.2016 року по 12.08.2017 року він мав би можливість отримати вигоду в сумі - 45 323,39 грн..

Позивач також вказує на його витрати по відправленню кореспонденції, які склали суму в розмірі 309,72 грн. (а. с. 1 - 6 зворотна сторона).

Позивач у судове засідання суду першої інстанції не з`явився. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача у судовому засіданні суду першої інстанції заперечував проти задоволення позовних вимог.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 08 липня 2019 року позовні вимоги було залишено без задоволення у повному обсязі.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачу були відшкодовані кошти за вкладами у відповідності до вимог чинного законодавства. Відповідач виконав свій обов`язок перед позивачем. Також, позивач не звертався до Банку із заявою про дострокове повернення вкладів. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не вступав з позивачем в жодні договірні відносини. Під час тимчасової адміністрації не передбачено можливості нарахування відсотків, як і не передбачена грошова відповідальність у порядку ч. 2 ст. 625 ЦПК України (а. с. 83 - 88).

В апеляційній скарзіОСОБА_1 просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08 липня 2019 року. Ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин справи, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального.

Апелянт зазначає, що він не погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що відповідач виконав свій обов`язок перед позивачем. Відповідач зобов`язаний почати виплати гарантованого відшкодування у строк не пізніше 20 робочих днів з дня початку процедури виведення Банку з ринку, та завершити виплати не раніше дня подання документів до реєстру про ліквідацію Банку як юридичної особи. Право вкладника на отримання відшкодування від фонду виникає з 21 дня з початку процедури виведення Банку з ринку. Відповідач 15 липня 2016 року розпочав виплату відшкодування іншим вкладникам Банку, однак не було виплачено кошти позивачу, а також, згодом відповідачем відмовлено позивачу у своєчасному виконанні зобов`язання з виплати гарантованого відшкодування. Вказане свідчить про порушення зобов`язань і прострочення боржника у розумінні ст. ст. 610, 612 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - адвокат Дворніченко Л.В. заперечує проти апеляційної скарги. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції просить залишити без змін. Вказує на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відсутність договірних відносин між позивачем та відповідачем.

У відповіді на вказаний вище відзив ОСОБА_1 підтримує доводи та вимоги апеляційної скарги. Заперечує проти доводів та вимог вищевказаного відзиву на апеляційну скаргу. Зазначає про те, що доводи відзиву на апеляційну скаргу є такими, які не мають наслідком відхилення апеляційної скарги.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Від ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції надійшла заява про перенесення розгляду справи, яка обґрунтована тим, що останній не має можливості з`явитись у судове засідання, призначене на 20 лютого 2020 року у зв`язку із знаходженням позивача у відрядженні 20 лютого 2020 року.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені спору, недоведеність обставин, на які посилається апеляент-позивач у вищенаведеній заяві про перенесення розгляду справи належними доказами, прохання апелянта в апеляційній скарзі про розгляд справи за його відсутності, надання апелянтом відповіді на відзив на апеляційну скаргу, колегія суддів ухвалила у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про перенесення розгляду справи відмовити, справу розглянути за відсутності її учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї та відповіді на відзив на апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів вважає, що рішення суду не відповідає вищевказаним вимогам законодавства.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «суд встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

За правилами частин першої та другої статті 15 ЦПК суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Частиною першою статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 цього Кодексу).

З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Помилковим є застосування статті 19 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень), натомість визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлюються Законом № 4452-VI. Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, НБУ, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Цей Закон є спеціальним у регулюванні спірних правовідносин.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 2 зазначеного Закону уповноважена особа Фонду - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

За змістом статті 3 Закону № 4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно із частиною першою статті 4 вказаного Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Для цього Фонд наділено відповідними функціями, визначеними частиною другою статті 4 Закону № 4452-VI, серед яких, зокрема: ведення реєстру учасників Фонду; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників.

На підставі частин першої та другої статті 6 цього Закону в межах своїх функцій та повноважень Фонд здійснює нормативне регулювання системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд приймає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами.

Відповідно до частин першої та другої статті 26 Закону № 4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 тисяч гривень. Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.

У разі прийняття НБУ рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність», Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за вкладами, включаючи відсотки, на день початку процедури ліквідації банку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку (частина шоста статті 26 Закону № 4452-VI).

Нормами статті 27 цього Закону установлено порядок визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, зокрема: уповноважена особа Фонду складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку; уповноважена особа Фонду формує перелік рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню; виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду; Фонд не пізніше ніж через 20 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку розміщує оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам на офіційному веб-сайті Фонду та оприлюднює оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам у газеті «Урядовий кур`єр» або «Голос України».

Відповідно до частини першої статті 28 цього Закону, Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів у національній валюті України в порядку та у черговості, встановлених Фондом, не пізніше 20 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку.

За приписами частини першої статті 54 Закону № 4452-VI рішення, що приймаються відповідно до цього Закону НБУ, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Гарантії Фонду є гарантіями держави, передбаченими Законом № 4452-VI. Для виконання Фондом відповідних зобов`язань можуть залучатися державні кошти. Тому рішення та дії Фонду чи уповноваженої особи Фонду щодо включення вкладника до переліку осіб, яким необхідно здійснити виплату відшкодувань сум вкладів за рахунок коштів Фонду, є рішеннями та діями суб`єкта владних повноважень, який реалізує делеговані державою повноваження щодо виведення з ринку неплатоспроможних банків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 761/10730/18 викладено правовий висновок про те, що «правовідносини між Фондом і вкладником, який претендує на отримання гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної суми, складаються без участі банку-боржника та мають управлінський характер.

У цих правовідносинах Фонд виконує управлінські функції щодо гарантованої державою виплати відшкодування за банківським вкладом у межах граничного розміру за рахунок коштів Фонду незалежно від перебігу процедури ліквідації банку (продажу його майна). А тому у вказаних відносинах у фізичних осіб виникають майнові вимоги не до банку-боржника, що ліквідується, а до держави в особі Фонду.

Отже, спір щодо права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду у сумі, що не перевищує 200 000 грн. (якщо адміністративна рада Фонду згідно з пунктом 17 частини першої статті 9 Закону № 4452-VI не прийняла рішення про збільшення граничної суми такого відшкодування), є публічно-правовим і пов`язаний з виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування. А тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16, від 23 травня 2018 року у справі № 820/3770/16, від 6 червня 2018 року у справі № 727/8505/15-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 285/489/18-ц).

Вимоги позову по даній справі про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних за прострочення грошового зобов`язання, відшкодування упущеної вигоди та моральної шкоди, стягнення поштових витрат звернені до Фонду та стосуються безпосередньо правомірності дій останнього, пов`язаних із виплатою відшкодування за вкладами, відповідно також підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Ураховуючи вищенавдеені обставини по справі, вищевказані правові висновки Великої Палати Верховного Суду, апеляційний суд приходить до висновку, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на його користь інфляційних втрат, трьох процентів річних за прострочення грошового зобов`язання, відшкодування упущеної вигоди та моральної шкоди, стягнення поштових витрат є такими, що підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а саме в частині скасування рішення суду першої інстанції, однак не з підстав визначених доводами апеляційної скарги, а з підстав порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо підвідомчості спору.

Виходячи із зазначеного, колегія суду вважає, що рішення суду підлягає скасуванню, а провадження у справі підлягає закриттю.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19 - 22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

На підставі вищевикладеного, у зв`язку з порушенням судом норм процесуального права щодо підвідомчості спору, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції необхідно скасувати, провадження у справі необхідно закрити.

Згідно із ст. 381 ЦПК України процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом апеляційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 377, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 08 липня 2019 року- скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживачів фінансових послуг, стягнення коштів- закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної ухвали.

Повна ухвала складена 28 лютого 2020 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

О. М. Таварткіладзе