Ухвала

15 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 711/10317/17

провадження № 61-41206св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Романій Наталія Василівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14 березня 2018 року у складі судді Колода Д. Д. та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 21 червня 2018 року у складі колегії суддів: Вініченка Б. Б., Бондаренка С. І., Храпка В. Д.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Романій Н. В. (далі - ПНЧМНО Романій Н. В. ), про визнання недійсними договору про відступлення права вимоги від 27 квітня 2017 року та про передачу прав за договором забезпечення від 27 квітня 2017 року.

Позовна заява мотивована тим, що 18 липня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ML-F00/163/2006. Умовами вказаного кредитного договору передбачено обов`язок банку щодо надання ОСОБА_1 валютного кредиту в розмірі 42 075 доларів США для придбання нерухомого майна з остаточним терміном повернення кредиту 19 липня 2021 року.

У забезпечення боргових зобов`язань за зазначеним кредитним договором між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № PML-F00/163/2006 від 18 липня 2006 року, за яким предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 , яка придбана у кредит.

24 грудня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набуло прав кредитора за даним кредитним договором та договором іпотеки.

У подальшому ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відступило право вимоги по вказаним договорам ОСОБА_2 на підставі відповідних договорів від 27 квітня 2017 року, а саме: договору відступлення права вимоги за «кредитним договором № ML-F00/163/2006 від 18 липня 2006 року» від 27 квітня 2017 року та договору про відступлення права вимоги за «договором іпотеки № PML-F00/163/2006 від 18 липня 2006 року» від 27 квітня 2017 року.

Умовами зазначених договорів передбачено, що новому кредитору передається право вимоги до ОСОБА_1 у розмірі 330 287 грн 29 коп.

27 квітня 2017 року було здійснено реєстрацію прав ОСОБА_2 як іпотекодержателя за договором іпотеки № PML-F00/163/2006 від 18 липня 2006 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

15 травня 2017 року ОСОБА_2 було направлено ОСОБА_1 вимогу про усунення порушення боргового зобов`язання (іпотечне повідомлення), в якому надано термін 30 календарних днів з моменту отримання вимоги для сплати заборгованості по кредитному договору в розмірі 25 293 335 грн 80 коп.

Вказувала, що частиною третьою статті 1079 ЦК України визначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції, проте ОСОБА_2 не є фінансовою установою у розумінні закону, яка може надавати фінансові послуги у формі факторингу.

Крім того, вказувала, що і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» також не мало юридичного права здійснювати факторингові операції, оскільки товариство виключено з Державного реєстру фінансових установ та анульовано його свідоцтво про реєстрацію фінансової установи та додаток до нього.

Також вказувала, що відповідно до листа Міністерства юстиції України від 29 січня 2016 року № 3/28/1172 «Щодо питань посвідчення договорів відступлення права вимоги за іпотечними договорами», яким роз`яснено нотаріусам, що нотаріус не має правових підстав для посвідчення договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором на користь фізичної особи, оскільки стаття 1054 ЦК України не передбачає фізичну особу на стороні кредитодавця в кредитних правовідносинах. Отже, ні фізична особа, ні юридична особа, якщо вона не є банком або іншою фінансовою установою, не можуть бути іпотекодержателями за договором іпотеки, який забезпечує виконання зобов`язання за кредитним договором.

Враховуючи вищевикладене ОСОБА_1 просила суд: визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги (факторингу) від 27 квітня 2017 року, який укладено між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та фізичною особою ОСОБА_2 щодо відступлення права вимоги за «кредитним договором № ML-F00/163/2006 від 18 липня 2006 року» від 27 квітня 2017 року; визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги від 27 квітня 2017 року, який укладено між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та фізичною особою ОСОБА_2 щодо відступлення права вимоги за «договором іпотеки № PML-F00/163/2006 від 18 липня 2006 року», посвідчений ПНЧМНО Романій Н. В., зареєстрований 27 квітня 2017 року за № 3704.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14 березня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним договір про відступлення прав вимоги від 27 квітня 2017 року за договором іпотеки № PML-F00/163/2006 від 18 липня 2006 року, укладений між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та фізичною особою ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом ПНЧМНО Романій Н. В., зареєстрований 27 квітня 2017 року за № 3704.

В іншій частині позову відмовлено.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 в частині щодо вимог по договору відступлення права вимоги за іпотечним договором, суд першої інстанції виходив із того, що згідно Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України від 2 жовтня 1992 року №2654-ХІІ «Про заставу» та/або предметом іпотеки, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті. В даному випадку було надано кредит на споживчі цілі - придбання нерухомого майна, а тому в порушення законодавства ПНЧМНО Романій Н. В. посвідчила договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором на користь ОСОБА_2 .

Вирішуючи питання щодо визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги за кредитним договором, місцевий суд виходив із того, що зазначений договір регулюється положеннями статей 512-519 ЦК України та не є договором факторингу в розумінні Глави 73 ЦК України, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 21 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14 березня 2018 року в частині позовних вимог щодо визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги від 27 квітня 2017 року за договором іпотеки № PML-F00/163/2006 від 18 липня 2006 року, укладеного між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та фізичною особою ОСОБА_2 , посвідченого ПНЧМО Романій Н. В., зареєстрованого 27 квітня 2017 року за № 3704, скасовано.

Ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У решті рішення суду залишено без змін.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Ухвалюючи вказане судове рішення, апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанцій в частині відсутності ознак факторингу в договорі про відступлення права вимоги за кредитним договором від 27 квітня 2017 року, оскільки укладений договір є відступлення права вимоги вже утвореного боргу ОСОБА_1 , на стягнення якого кредитору не потребується отримання спеціальної ліцензії.

Разом із тим, апеляційний суд не погодився із висновком місцевого суду в частині визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги від 27 квітня 2017 року за договором іпотеки № PML-F00/163/2006 від 18 липня 2006 року, укладеного між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та фізичною особою ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом ПНЧМНО Романій Н. В., зареєстрованого 27 квітня 2017 року за № 3704, оскільки право вимоги за основним зобов'язанням перейшло до ОСОБА_2 , а тому і право вимоги за іпотечним договором їй було правомірно відступлено. Крім того, апеляційний суд зазначив, що посилання суду першої інстанції на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», є помилковим, тому що в даному спорі предметом розгляду є питання визнання недійсними правочинів, а не звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому до даних правовідносин не підлягає застосуванню вказаний закон, оскільки він не регулює питання відступлення прав вимоги.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та скасувати рішення місцевого суду в частині відмови у визнанні недійсним договору про відступлення прав вимоги від 27 квітня 2017 року та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати вказаний договір недійсним. Також просить залишити в силі рішення місцевого суду в частині визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 27 квітня 2017 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У липні 2018 року до Касаційного цивільного суду у складі Верхового Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_4 .

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31 липня 2018 року справу призначено судді-доповідачеві Лесько А. О.

Ухвалою Верховного Суду від 29 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до розпорядження керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року № 1750/0/226-19 та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 жовтня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2020 року заяву судді Верховного Суду Шиповича В. В. про самовідвід задоволено.

Касаційне провадження передано на повторний автоматизований розподіл для визначення складу колегії суддів у порядку, встановленому ЦПК України.

Відповідно до розпорядження керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 02 березня 2020 року № 624/0/226-20 та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 березня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 квітня 2020 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Мотивуючи доводи касаційної скарги, ОСОБА_1 вказувала, що місцевий суд дійшов обґрунтованого та справедливого висновку в частині щодо визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги від 27 квітня 2017 року за договором іпотеки № PML-F00/163/2006 від 18 липня 2006 року.

Разом із тим, зазначає, що в іншій частині рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що на момент відступлення права вимоги за кредитним договором від ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до фізичної особи ОСОБА_2 діяв Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який встановлює пряму заборону щодо відступлення права вимоги за відповідною категорією кредитних договорів, та підлягав обов'язковому застосуванню судами.

Крім того, кредитором згідно чинного законодавства може бути виключно юридична особа, яка отримала спеціальні дозволи та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку, натомість ОСОБА_2 таких дозволів не має та не включена до державного реєстру фінансових установ.

Відповідно Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг ОСОБА_2 не мала жодного юридичного права отримувати право вимоги за кредитним та іпотечними договорами, а приватний нотаріус не мав прав вчиняти правочин щодо їх посвідчення.

Також посилається на те, що 17 листопада 2017 року без згоди власника квартири, тобто її, відповідачі переоформили право власності на квартиру за договором іпотеки за ОСОБА_2 , яка 05 грудня 2017 року продала її ОСОБА_5 , при наявності заборони відчуження іпотечного майна відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Вказує, що наявні підстави для визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги за кредитним та іпотечними договорами.

Відзиву на касаційну скаргу сторонами не подано

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів вважає за необхідне зупинити провадження у справі, виходячи з наступного.

Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2019 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 638/22396/14-ц (провадження

№ 61-23099св18) за позовом акціонерного товариства закритого типу «Гея» до ОСОБА_6 , товариства з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг», публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Макушева Н. В., про визнання договору про відступлення прав недійсним, за касаційною скаргою акціонерного товариства закритого типу «Гея» на рішення апеляційного суду Харківської області від 17 травня 2017 року.

В ухвалі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначено, що висновком Великої Палати Верховного Суду щодо відступлення кредитними спілками права вимоги за кредитними договорами є те, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі послуги надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов'язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб'єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа з погодження Національного банку України.

Верховний Суд виходив з того, що необхідно відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі № 6-667цс15 та від 15 квітня 2015 року у справі № 6-59цс15) та постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18).

Аналіз ухвали Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 638/22396/14-ц (провадження № 61-23099св18) свідчить, що оскаржені судові рішення у цій справі та оскаржені рішення у справі, яку передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду, ухвалені у подібних правовідносинах.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року зазначену справу № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20) прийнято до розгляду.

Пунктом 10 частини першої статті 252 ЦПК України встановлено, що у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу, до закінчення перегляду справи в касаційному порядку.

Частиною другою статті 415 ЦПК України передбачено, що процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Оскільки справа у подібних правовідносинах передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, суд вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у справі, що переглядається, до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20).

Керуючись пунктом 10 частини першої статті 252, пунктом 14 частини першої статті 253, статтею 260 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі № 711/10317/17 (касаційне провадження № 61-41206св18) за позовом представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Романій Н. В., про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги та про передачу прав за договором забезпечення, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 21 червня 2018 року, до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20).

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта