Справа № 131/1669/19
Провадження № 22-ц/801/2186/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Олексієнко О. Ю.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 грудня 2020 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,

суддів Міхасішина І.В., Сопруна В.В.

розглянувши в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на заочне рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 06 серпня 2020 року, ухвалене суддею Олексієнко О.Ю., повний текст якого складено того ж дня,

в справі №131/1669/20

за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (позивач)

до ОСОБА_1 (відповідач)

про стягнення заборгованості, -

встановив:

АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування якого посилалось на те, що відповідно до укладеного 04.06.2008 договору б/н останній отримав кредит у розмірі 3000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% на рік на суму залишку заборгованості.

Банк посилається також на те, що ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на сайті складає між ним та банком складають Договір про надання банківських послуг.

Щодо зміни кредитного ліміту банк керується п. 3.2, 3.3 договору, якими визначено, що відповідач при укладенні цього договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

Разом з тим, свої зобов`язання відповідач не виконав, у зв`язку з чим станом на 27.11.2019 виникла заборгованість у розмірі 41 002,09 грн, яка відповідно до розрахунків банку складається із: 3 000 грн заборгованості за кредитом, 27 908,42 грн заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 7 665 грн заборгованості за комісією, 500 грн штрафу (фіксованої частини) та 1 928,67 грн штрафу (процентної складової).

Просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 41 002,09 грн.

Заочним рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 18 вересня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитом по кредитному договору б/н від 04.06.2008 в розмірі 3000 грн та судовий збір у сумі 140,20 грн.

Не погоджуючись із таким рішенням, позивач АТ КБ «ПриватБанк» через представника Крилову О.Л. подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність рішення, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення норм матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення і ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що вимоги банку щодо стягнення заборгованості за відсотками та комісію є недоведеними, оскільки у заяві позичальника, яка підписана відповідачем сторони погодили оплату процентів за користування кредитними коштами, а також розмір процентної ставки та щомісячної комісії.

Від відповідача ОСОБА_1 , відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції частина 3 статті 360 ЦПК України.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду в справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 9 статті 19 ЦПК України встановлено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 176 ЦПК України ціна позову в даній справі визначається сумою, яка стягується 41 002,09 грн, що є меншим ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, спір у ній не належить до категорій, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження (частина 4 статті 274 ЦПК України), а тому справа з урахуванням її конкретних обставин може бути розглянута без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, позовних вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційну скаргу подано позивачем на судове рішення в частині відмови в стягненні заборгованості за процентами за користування грошовими коштами та комісією.

В іншій частині, зокрема, в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, та штрафними санкціями рішення суду першої інстанції позивачем не оскаржується і апеляційним судом не перевіряється.

Судом першої інстанції встановлено, що 04.06.2008 року між АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №б/н, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 3000,00 грн шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

Своїм підписом у анкеті-заяві відповідач підтвердив, що підписана ним анкета-заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. При цьому у вказаній заяві процентна ставка дійсно не визначена.

Разом з тим, поза увагою суду першої інстанції залишилася та обставина, що за змістом анкети-заяви позичальник підтвердив отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи з обраних ним умов кредитування, зокрема, про те, що базова процентна ставка по кредиту становить 2% на місяць (а.с. 14, зворот).

Згідно з статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Договором приєднання (стаття 634 ЦК України) є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Статтею 1056-1 ЦК України встановлено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

ОСОБА_1 свої зобов`язання за вищевказаним кредитним договором належним чином не виконував, унаслідок чого за розрахунком банку станом на 27.11.2019 виникла заборгованість у розмірі 41 002,09 грн, яка відповідно до розрахунків банку складається із: 3000 грн заборгованості за кредитом, 27 908,42 грн заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 7 665 грн заборгованості за комісією, 500 грн штрафу (фіксованої частини) та 1 928, 67 грн штрафу (процентної складової).

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції помилково виходив із недоведеності позовних вимог в частині стягнення з відповідача складових заборгованості за кредитом, зокрема заборгованості за відсотками за користування ним.

Разом з тим, розрахунки банку також не відповідають умовам укладеного між сторонами договору і вимогам закону.

Так, за розрахунками банку, станом на 27.11.2019 року за кредитним договором від 04.06.2008 року нараховано і не сплачено позичальником відсотки за користування кредитом в сумі 27 908,42 грн, а також комісію в сумі 7 665 грн.

Встановлена банком щомісячна комісія у розмірі 3,5 %, що зазначена у заяві позичальника, є платою за дії, які банк здійснює на власну користь, як додатковий тягар до сплати відсоткової ставки, а не як надання окремої послуги.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів» (далі Закон).

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами другим та третім частини четвертої статті 11 Закону (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Отже, крім заборгованості за кредитом в розмірі 3000 грн, з ОСОБА_1 також слід стягнути відсотки за користування кредитом в розмірі 8 289,06 грн за період з 04.06.2008 по 27.11.2019 (11 років 5 місяців і 23 дні) виходячи з процентної ставки 2% на місяць або 24% на рік.

Розрахунки банку в частині обчислення процентів за кредитом є невірними, оскільки за ними банк нараховував на прострочену заборгованість за кредитом проценти за підвищеною ставкою 180 % річних, що не передбачено договором. Зазначене призвело до необґрунтованого збільшення суми процентів до 27 809,42 грн.

Тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково, скасувати рішення частині відмови в задоволенні вимог про стягнення відсотків за користування кредитом та стягнути з відповідача заборгованість в зазначеній сумі, а також перерозподілити судові витрати.

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Згідно з ч. 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так, банком по справі сплачено судовий збір в сумі 4 802,50 грн (1 921 грн за подання позовної заяви і 2 881,50 грн за подання апеляційної скарги) й заявлено вимоги на суму 41 002,09 грн. Судом задоволено позовні вимоги на загальну суму 11 289,06 грн, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати по справі пропорційно до задоволеної частини позовних вимог в сумі 1 322,13 грн.

Неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду і ухвалення судом апеляційної інстанції нового рішення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 368, 376, 382, 384 ЦПК України, Суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити задовольнити частково.

Заочне рішення Іллінецького районного суду Вінницької області 18 вересня 2020 року скасувати в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення заборгованості за відсотками за прострочений кредит.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» заборгованість по сплаті відсотків за кредитним договором б/н від 04.06.2008 станом на 27.11.2019 року в сумі 8289,06 грн, а також судові витрати в сумі 1322,13 грн.

В решті заочне рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 18 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий І.М. Стадник

Судді В.В.Сопрун

І.В. Міхасішин