Справа № 476/385/20
Провадження № 2/476/142/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.12.2020 року с.м.т. Єланець

Єланецький районний суд Миколаївської області

в складі: головуючого судді Чернякової Н.В.

за участю секретаря Минаєвої Н.П.

позивачки ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідачів ОСОБА_3 , відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання дійсним договору купівлі-продажу автомобіля, визнання права власності на авто, витребування з чужого незаконного володіння

В С Т А Н О В И В :

15.06.2020 року позивачка ОСОБА_5 , в інтересах якої дії її представник ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання дійсним договору купівлі-продажу автомобіля, визнання права власності на авто, витребування з чужого незаконного володіння.

Свої вимоги мотивує тим, що 02.06.2011 року вона та відповідач ОСОБА_4 дійшли згоди щодо укладення договору купівлі-продажу автомобіля марки "ВАЗ 2121", реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1980 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , ЛЕГКОВИЙ УНІВЕРСАЛ-В, тип ТЗ ЛЕГКОВИЙ, на виконання якого нею передано відповідачу кошти, що відповідали вартості авто, а останнім складено на її ім`я розписку про їхнє отримання. Між тим, договір купівлі-продажу вказаного автомобіля між ними укладено не було, натомість відповідач ОСОБА_4 склав на її ім`я та ім`я ОСОБА_8 довіреність з правом розпорядження вказаним транспортним засобом та передав усі документи на нього, що свідчить про те, що вони вчинили усі необхідні дії з виконання умов договору купівлі-продажу транспортного засобу, які призводять до правових наслідків, які настають за договором купівлі-продажу.

Починаючи з червня 2011 року вона вільно та відкрито володіла та користувалася вказаним транспортним засобом, вважаючи, що автомобіль належить їй. Однак, наразі автомобіль протиправно вибув з її володіння та знаходиться у відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Відповідачем ОСОБА_4 скасовано довіреність на право розпорядження вказаним майном, видану на її ім`я та ім`я ОСОБА_8 , та видано нову довіреність з правом розпорядження автомобілем на ім`я відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Посилаючись на вищевикладене, просила визнати дійсним договір купівлі-продажу вищевказаного автомобіля, укладений 02.06.2011 року між нею та відповідачем ОСОБА_4 , визнати за нею право власності на транспортний засіб, витребувати його від відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та стягнути на її користь понесені судові витрати.

Позивачка ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Суду пояснили, що вказаний автомобіль перебував у власності позивачки з 2011 року. Обставини придбання вказаного транспорту позивачці невідомі, оскільки даним питанням вона особисто не займалася. Протягом тривалого часу позивачка вільно та відкрито володіла та користувалася вказаним транспортним засобом та вважала себе його законним власником. Маючи намір відчужити спірний транспортний засіб, вона погодилася продати його ОСОБА_9 та передала останньому вказаний автомобіль, погодившись також відстрочити сплату коштів за автомобіль на деякий час. З часом, не дочекавшись від покупця сплати вартості автомобіля, її чоловік попросив останнього повернути автомобіль, після чого ОСОБА_10 зник. Через деякий час спірний автомобіль було виявлено у відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Однак, відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 кошти у рахунок вартості спірного авто після його отримання не сплатили. Будь-яких договорів про купівлю-продаж транспортного засобу вони з відповідачами не укладали, також вона не отримувала від останніх розписок про отримання ними спірного авто та зобов`язання щодо передачі коштів. Згодом їй стало відомо, що відповідачем ОСОБА_4 скасовано довіреність на право розпорядження вказаним майном, видану на її ім`я та ім`я ОСОБА_8 , та видано нову довіреність на ім`я відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що свідчить про порушення її прав та законних інтересів щодо володіння, користування та розпорядження спірним майном.

Відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у судові засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснив, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію є власником спірного транспортного засобу, між тим, у 2004 році передав автомобіль третій особі, видавши довіреність з правом розпорядження ним. З позивачкою ніколи не зустрічався та спірний автомобіль їй не відчужував. Пояснити походження, зміст та обставини складання розписки від 02.06.2011 року не зміг. Також суду повідомив про те, що нещодавно до нього звернулися відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та повідомили, що придбали спірний транспортний засіб, відремонтували його, після чого попередні власники намагалися відібрати транспортний засіб у них, а тому він на прохання відповідачів скасував дію попередньої довіреності на право розпорядження транспортним засобом та видав нову на ім`я останніх.

Представник відповідачів ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їхню безпідставність та необґрунтованість, вважає, що продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Такі вимоги є суттєвими умовами при укладенні договору купівлі-продажу автомобіля і їх недотримання не дає підстав вважати, що такий правочин відбувся. Оскільки, законодавством визначено виключний перелік документів, які підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, твердження позивачки щодо фактичного набуття нею права власності на спірний транспортний засіб є безпідставними. Видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом не вважається укладеним договором та не дає підстав для набуття права власності на спірний транспортний засіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Вислухавши позивачку та її представника, відповідача та представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд приходить до наступного висновку.

Так, за Конституцією України, ст. 4, 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у ході розгляду справи, відповідач ОСОБА_4 є власником транспортного засобу "ВАЗ 2121", реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1980 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , ЛЕГКОВИЙ УНІВЕРСАЛ-В, тип ТЗ ЛЕГКОВИЙ, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 (а. с. 8).

02.06.2011 року власником транспортного засобу ОСОБА_4 видано довіреність з правом розпорядження спірним автомобілем строком на 25 років на ім`я позивачки ОСОБА_5 та ОСОБА_8 . Вказана довіреність посвідчена державним нотаріусом Новоодеської державної нотаріальної контори Магда Г.В. та зареєстрована у реєстрі за №1-1095 (а. с. 6, 12).

Також у матеріалах справи міститься розписка від 02.06.2011 року, згідно з якою ОСОБА_4 отримав оплату за машину "Нива", претензій до нового власника ОСОБА_5 не має (а. с. 7). Між тим, у ході судового розгляду сторони походження та дійсний зміст вказаної розписки, а також обставини її складання пояснити не змогли.

Судом встановлено, що договір купівлі-продажу вказаного автомобіля у письмовій формі між сторонами вчинено не було.

Позивачка та її представник вважають, що видача довіреності від 02.06.2011 року та розписка від 02.06.2011 року свідчать про укладення між позивачкою ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_4 договору купівлі-продажу спірного транспортного засобу.

29.05.2020 року відповідачем ОСОБА_4 видану іншу довіреність строком на 1 рік з правом розпорядження вищевказаним транспортним засобом на ім`я відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , посвідчену приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Шульгачем Р.С., зареєстровану у реєстрі за №917 (а. с. 13).

30.05.2020 року на підставі заяви відповідача ОСОБА_4 припинено дію довіреності від 02.06.2011 року, виданої на ім`я позивачки ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , відомості про що внесено до Єдиного реєстру довіреностей (а. с. 12).

На думку сторони позивачки, вказаними діями відповідачів порушено права позивачки щодо володіння, користування та розпорядження належним їй майном, а тому нині захист її прав та законних інтересів можливий лише у судовому порядку шляхом визнання дійсним договору купівлі-продажу вищевказаного автомобіля, укладеного 02.06.2011 року між нею та відповідачем ОСОБА_4 , визнання за нею права власності на транспортний засіб, витребування його від відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Так, відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні покупцеві, а покупець приймає або зобов`язується передати майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною першою статті 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до статті 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову).

Отже, ураховуючи, що, відповідно до статті 328 ЦК України, набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України .

Крім того, загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

Відповідно до статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, пунктом 1 якого визначено, що цим Порядком встановлюється єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків.

Відповідно до пункту 8 вказаного Порядку, державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність),

Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Такі вимоги є суттєвими умовами при укладенні договору купівлі-продажу автомобіля і їх недотримання не дає підстав вважати, що такий правочин відбувся.

Оскільки, законодавством визначено виключний перелік документів, які підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, твердження позивача щодо фактичного набуття ним права власності на спірний транспортний засіб, є безпідставними. Обов`язковий порядок, щодо відчуження транспортного засобу, не дотримано, що суперечить вимогам чинного законодавства, яке встановлює особливий порядок укладання договорів щодо транспортних засобів.

Судом встановлено, що письмовий договір купівлі-продажу спірного автомобіля між позивачкою ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_4 не укладався, власником вказаного автомобіля досі є відповідач ОСОБА_4 . Вказане свідчить, що сторони не дотрималися порядку укладення договору купівлі-продажу автомобіля, а відтак, суд не може вважати його укладеним. За фактом неукладеності договору у сторін не виникає жодних цивільних прав та обов`язків щодо спірного майна.

З аналізу положень ч. 2 ст. 220 ЦК України слідує, що вимога про визнання правочину дійсним може бути заявлена якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення.

Між тим, чинним законодавством не передбачено обов`язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу транспортного засобу, більш того, суд прийшов до переконання, що видача довіреності від 02.06.2011 року та розписки від 02.06.2011 року не свідчать про укладення договору купівлі-продажу спірного автомобіля, тому у задоволенні позову у частині визнання договору дійсним суд вважає за необхідне відмовити.

Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

Згідно з частиною третьою статті 244 ЦК України, довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Оскільки, судом встановлено, що позивачка ОСОБА_5 не набула право власності на спірний транспортний засіб, то відповідно не підлягають задоволенню і вимоги про витребування його від відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

У зв`язку з відмовою у задоволення позову не підлягають стягненню з відповідачів на користь позивачки судові витрати по справі, у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

До закінчення судових дебатів у справі представником відповідачів заявлено про вирішення питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог у зв`язку з необхідністю подання доказів, що підтверджують розмір понесених відповідачами судових витрат, у відповідності до ст. 246 ЦПК України. З огляду на викладене, вказане питання буде вирішено у додатковому рішенні за умови подання відповідної заяви та доказів на підтвердження понесених судових витрат.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 12, 81, 263, 264, 265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволені позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання дійсним договору купівлі-продажу автомобіля, визнання права власності на авто, витребування з чужого незаконного володіння відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Єланецький районний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення буде виготовлено 17.12.2020 року.

Суддя Н.В. Чернякова