Справа № 133/3246/19
Провадження № 22-ц/801/644/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сєчко В. Л.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2020 рокуСправа № 133/3246/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів Рибчинського В.П., Денишенко Т.О.,

за участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сігнет-Центр» про визнання недійсним правочину,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Сігнет-Центр», поданої представником Кузьмінським Юрієм Володимировичем, на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 14 січня 2020 року, ухвалене у складі судді Сєчко В. Л. в приміщенні суду в м. Козятин, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сігнет-Центр» (далі - ТОВ «Сігнет-Центр») про визнання недійсним правочину.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що після смерті батьків позивач успадкувала дві земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Пиковецької сільської ради Козятинського району Вінницької області.

Позивач являється власником земельної ділянки, площею 3,2208 га (кадастровий номер :03:005:0100) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Пиковецької сільської ради Козятинського району Вінницької області, що належить їй на праві власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 476884, виданого 18 жовтня 2007 року Козятинською райдержадміністрацією на підставі розпорядження Козятинської РДА від 29.05.2006 року за №271, а також власником земельної ділянки площею 3,2597 га (кадастровий номер :03:005:0101) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Пиковецької сільської ради Козятинського району Вінницької області, що належить їй на праві власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 476498, виданого 18 жовтня 2007 року Козятинською райдержадміністрацією на підставі розпорядження Козятинської РДА від 29.05.2006 року за № 271.

Позивач у 2012 році уклала два договори оренди вказаних земельних ділянок з ТОВ «Сігнет-Центр» строком на п`ять років. З витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права вбачається, що один договір оренди на земельну ділянку, площею 3,2597 га, зареєстрований 21.08.2014, а інший - на земельну ділянку, площею 3,2208 га, зареєстрований 14.11.2014.

Восени 2018 року позивач вирішила передати свої земельні ділянки іншому орендарю та звернулася до ТОВ «Сігнет-Центр», але їй повідомили, що дія договорів не закінчилася, так як існують укладені між нею та товариством додаткові угоди про продовження терміну оренди земельних ділянок ще на 5 років та надали їй копії додаткових угод. Вказані додаткові угоди зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права.

Працівники ТОВ «Сігнет-Центр» без її відома та погодження, на підставі підроблених додаткових угод, яких вона не підписувала та навіть не бачила, продовжили термін дії оренди належних їй земельних ділянок з метою подальшого використання та отримання прибутку. У зв`язку з тим, що в діях працівників ТОВ «Сігнет-Центр» вбачаються ознаки кримінального правопорушення, а саме підроблення офіційного документа та подальшого його використання з корисливих мотивів, вона звернулася до правоохоронних органів з відповідною заявою про внесення відомостей до ЄРДР за фактом підроблення офіційних документів.

В межах кримінального провадження було проведено судово-почеркознавчу експертизу за висновками якої встановлено, що підпис у графі «орендодавець» навпроти П.І.Б. « ОСОБА_1 » в додатковій угоді № 1 про внесення змін та доповнень до договору оренди землі № б/н від 12.12.2012, за кадастровим номером :03:005:0100, виконаний не нею, а іншою особою. Також підпис у графі «орендодавець» навпроти П.І.Б. « ОСОБА_1 » в додатковій угоді № 1 про внесення змін та доповнень до договору оренди землі № б/н 12.12.2012, за кадастровим номером :03:005:0101, виконаний не нею, а іншою особою. Таким чином, позивач додаткових угод не підписувала і не мала наміру продовжувати дію договорів оренди землі. Позивач нікого не уповноважувала на підписання від її імені вищезазначених документів та згоди на укладення вказаних додаткових угод не давала.

Виходячи з наведеного, позивач просив :

-визнати недійсною додаткову угоду №1 від 01.10.2014 про внесення змін та доповнень до договору оренди землі №б/н від 12.12.2012, сторонами якої є ОСОБА_1 та ТОВ «Сігнет-Центр», земельної ділянки, площею 3,2208 га, кадастровий номер :03:005:0100, що зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень Реєстраційною службою Чечельницького районного управління юстиції Вінницької області;

-визнати недійсною додаткову угоду №1 від 01.10.2014 про внесення змін та доповнень до договору оренди землі №б/н від 12.12.2012, сторонами якої є ОСОБА_1 та ТОВ «Сігнет-Центр», земельної ділянки, площею 3,2597 га, кадастровий номер :03:005:0101, що зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень Реєстраційною службою Чечельницького районного управління юстиції Вінницької області.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 14 січня 2020 року позов задоволено.

Визнано недійсною додаткову угоду №1 від 01.10.2014 про внесення змін та доповнень до договору оренди землі №б/н від 12.12.2012, сторонами якої є ОСОБА_1 та ТОВ «Сігнет-Центр», земельної ділянки, площею 3,2208 га, кадастровий номер :03:005:0100, що зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень Реєстраційною службою Чечельницького районного управління юстиції Вінницької області;

Визнано недійсною додаткову угоду №1 від 01.10.2014 про внесення змін та доповнень до договору оренди землі №б/н від 12.12.2012, сторонами якої є ОСОБА_1 та ТОВ «Сігнет-Центр», земельної ділянки, площею 3,2597 га, кадастровий номер :03:005:0101, що зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень Реєстраційною службою Чечельницького районного управління юстиції Вінницької області.

Стягнуто з ТОВ «Сігнет-Центр» на користь ОСОБА_1 1536 гривень судового збору та 2000 гривень понесених нею витрати на правничу допомогу.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем оспорюванні правочини не підписувалися і вона не виявляла своєї волі на продовження договорів оренди і настання наслідків встановлених правочинами, тому позовні вимоги є обґрунтованими, додаткові угоди №1 від 01.10.2014 про внесення змін та доповнень до договорів оренди землі № б/н від 12.12.2012 слід визнати недійсними. Суд також виходив з того, що ОСОБА_1 дізналася про порушення свого права за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи, тобто 29.08.2019 року, тому клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягають.

Не погоджуючись із рішення суду першої інстанції, ТОВ «Сігнет-Центр» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених в рішенні, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що позивачем до справи додано незавірену копію висновку експерта, тому в силу статті 78 ЦПК України такий доказ є недопустимим та не міг прийматися судом до уваги. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про початок перебігу строку позовної давності, адже позивачу було відомо про укладені додаткові угоди від 01 жовтня 2014 року, так як вона отримувала оренду плату у 2017 - 2019 роках, тому вона знала про укладені додаткові угоди ще з 2017 року, а позивач вказала, що їй стало відомо про оспорювані додаткові угоди восени 2018 року.

Судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи у порядку загального позовного провадження та необґрунтовано розглянуто справу в порядку спрощеного позовного провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

07 квітня 2020 року на адресу Вінницького апеляційного суду надійшли письмові пояснення ТОВ «СІГНЕТ-ЦЕНТР» вх. № 1087.

У судове засідання представник апелянта підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Позивач у судове засідання не заявилась, про день та час розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

Позивачу на праві власності на належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,2208 га, кадастровий номер :03:005:0100, яка розташована на території Пиковецької сільської ради Козятинського району Вінницької області, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 476884 (а.с.9); та земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,2597 га, кадастровий номер :03:005:0101, яка розташована на території Пиковецької сільської ради Козятинського району Вінницької області, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 476498 (а.с.15).

У 2012 році між позивачем та ТОВ «Сігнет-Центр» було укладено договір оренди земельної ділянки площею 3,2208 га, кадастровий номер :03:005:0100, на виконання якого було складено та підписано акт прийому - передачі земельної ділянки (а.с.7-8,10) та договір оренди земельної ділянки площею 3,2597 га, кадастровий номер :03:005:0101, на виконання якого було складено та підписано акт прийому - передачі земельної ділянки (а.с.13-14,16). Згідно п.8 Договору - договір укладено на 5 років.

З витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію

іншого речового права вбачається, що один договір оренди б/н від 12.12.2012 на земельну ділянку, площею 3,2597 га, зареєстрований 21.08.2014 (а.с.12), а інший б/н від 12.12.2012 - на земельну ділянку, площею 3,2208 га, зареєстрований 14.11.2014 (а.с.6).

07 лютого 2019 року позивач звернулася до правоохоронних органів із заявою про внесення відомостей до ЄРДР за фактом підроблення офіційних документів працівниками ТОВ «Сігнет-Центр», а саме додаткових угод про внесення змін та доповнень до договору оренди землі (а.с.21, 22-23, 24-25).

В межах даного кримінального провадження було проведено судово-почеркознавчу експертизу (а.с.17-20) за висновками якої встановлено, що підпис у графі «орендодавець» навпроти П.І.Б. « ОСОБА_1 » в додатковій угоді № 1 про внесення змін та доповнень до договору оренди землі № б/н від 12.12.2012, за кадастровим номером :03:005:0100, виконаний не самою ОСОБА_1 , а іншою особою. Також підпис у графі «орендодавець» навпроти П.І.Б. « ОСОБА_1 » в додатковій угоді № 1 про внесення змін та доповнень до договору оренди землі № б/н 12.12.2012, за кадастровим номером :03:005:0101, виконаний не самою ОСОБА_1 , а іншою особою.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем оспорюванні правочини не підписувалися і вона не виявляла своєї волі на продовження договорів оренди і настання наслідків встановлених правочинами, тому позовні вимоги є обґрунтованими, додаткові угоди №1 від 01.10.2014 про внесення змін та доповнень до договорів оренди землі № б/н від 12.12.2012 слід визнати недійсними відповідно до статті 203, 215 ЦК України. Суд також виходив з того, що ОСОБА_1 дізналася про порушення свого права за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи, тобто 29 серпня 2019 року, тому клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягають.

Зазначений висновок суду першої інстанції зроблений за повного з`ясування обставин справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з ним погоджується також суд апеляційної інстанції.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому наявні правові підстави для визнання додаткових угод №1 від 01 жовтня 2014 року про внесення змін та доповнень до договорів оренди землі № б/н від 12 грудня 2012 року недійсними відповідно до статті 203, 215 ЦК України.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково не застосував строки позовної давності, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності, так як про порушення свого права вона дізналася ще у 2017 році, окрім цього, вона отримувала у відповідача оренду плату за додатковими угодами за 2017-2019 роки, колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі він посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідач, навпаки, повинен довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Обґрунтовуючи пропуск позивачем строку позовної давності відповідач в апеляційній скарзі посилався на те, що позивач отримувала оренду плату у 2017 - 2019 роках, тому вона знала про укладені додаткові угоди ще з 2017 року,

Проте, такі доводи не приймаються до уваги, оскільки перебіг строку позовної давності починається не з моменту отримання плати за користування земельною ділянкою, а з часу, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого майнового права, тобто укладення договору. Оскільки позивачу стало відомо про укладення додаткових угод, які вона не підписувала, восени 2018 року, то строк позовної давності позивачем не пропущено.

Крім того, підставами позову є не підписання спірних додаткових угод позивачем, що свідчить про відсутність волевиявлення на укладення правочинів на вказаних у них умовах, а саме щодо строку договору, тому для правильного вирішення вказаної справи, зокрема у частині висновків щодо початку перебігу позовної давності, важливим є така фактична обставина, як момент, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права. За вказаних обставин особа взагалі не знала про наявність спірних додаткових угод, адже їх не підписувала, тому визначальним є саме момент, коли вона довідалася про порушення свого права. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс18) вказано, що Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15.

Отже доводи відповідача ґрунтуються виключно на припущеннях, оскільки отримання орендної плати не свідчить про наявність укладених між сторонами додаткових угод та не є беззаперечним доказом укладення додаткових угод на умовах, визначених в додаткових угодах від 01 жовтня 2014 року, які позивач не підписувала.

Про існування оскаржуваних додаткових угод позивач дізналась лише восени 2018 року, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є початком перебігу позовної давності.

У роз`ясненнях, викладених у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» звернуто увагу судів на те, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково взяв до уваги копію висновку експерта, оскільки позивачем до справи додано незавірену копію висновку експерта, тому в силу статті 78 ЦПК України такий доказ є недопустимим та не міг прийматися судом до уваги, колегія суддів вважає безпідставними з наступних підстав.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово констатував, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності та що сторони провадження повинні мати право очікувати застосування вищезазначених норм.( рішення від 21.10.2010 року у справі «Дія-97 проти України», заява № 19164/04,п.47)

Відповідно до статті 2 ЦПК України одним з основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін.

Згідно статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, крім іншого і питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються та чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

На підтвердження своїх вимог позивачем був наданий, як доказ, висновок експертів за результатами проведення технічної та почеркознавчої експертизи від 29.08.2019 року № 4398/4399/4754/4755/19-21, якому суд згідно вищезазначених вимог мав надати належну оцінку та відповідно прийняти або відхилити даний доказ.

Основні положення про докази містить параграф 1 глави 5 ЦПК України.

Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підстав яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Зважаючи, що даний висновок містить інформацію щодо предмета доказування, він є належним доказом (стаття 77 ЦПК України)

З огляду на те, що даний висновок одержано без порушень порядку, встановленого законом і на його підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування він є допустимим, достовірним та достатнім доказом.

Таким чином, суд першої інстанції вірно оцінив наявний в матеріалах справи доказ та зважаючи на те, що відповідачем не було надано інших доказів на його спростування та не заявлялось клопотання про призначення судової експертизи, дійшов на підставі експертизи обґрунтованого висновку про те, що спірні додаткові угоди позивачкою підписано не було.

Оскільки, суд апеляційної інстанції покликаний забезпечити виправлення помилок суду першої інстанції як у питаннях факту (правильність оцінки доказів і встановлення обставин), так і в питаннях права (правильність застосування матеріального і процесуального права), колегія суддів прийшла висновку про долучення до матеріалів справи належним чином завіреної копії висновку експертизи, оригінал якого знаходиться в матеріалах кримінального провадження, який був наданий позивачем до відзиву на апеляційну скаргу.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи у порядку загального позовного провадження та необґрунтовано розглянуто справу в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, адже з матеріалів справи видно, що справу розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження з дотриманням норм процесуального права.

Справа, яка переглядається, не відноситься до таких, які відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України не можуть бути розглянуті у порядку спрощеного позовного провадження, тому, врахувавши вимоги частини третьої вказаної статті, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини другої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що місцевим судом справу вирішено правильно, а доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, власного тлумачення характеру спірних правовідносин, та висновків суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сігнет-Центр», поданої представником Кузьмінським Юрієм Володимировичем,залишити без задоволення.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 14 січня 2020 року у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: В. П. Рибчинський

Т. О. Денишенко

Повний текст постанови складено 15.04.2020 року.