Справа № 417/213/20
Провадження № 2-о/417/86/20
РІШЕННЯ

Іменем україни

"11" березня 2020 р. смт Марківка Луганської області

Марківський районний суд Луганської області в складі: головуючого судді Шкирі В. М.,за участі секретаря Грибєнік О. В.,розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с. Марківка Лугської області цивільну справу окремого провадження за заявою представника заявника - адвоката Скиртача Сергія Вікторовича, що діє в інтересах заявника - ОСОБА_1 заінтересована особа: Марківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області про встановлення факту що має юридичне значення,-

встановив:

10.02.2020 представник заявника - адвокат Скиртач С.В., що діє в інтересах заявника - ОСОБА_1 , заінтересована особа: Марківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області звернувся до Марківського районного суду Луганської області з заявою про встановлення факту перебування заявника на утриманні її чоловіка.

В обґрунтування своєї заяви вказав, що ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

Заявниця з часу укладання шлюбу і до смерті чоловіка проживала разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають на обліку в Марківському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Луганської області та отримували пенсію за віком.

На момент смерті чоловіка заявниці єдиним суттєвим джерелом існування їхньої сім`ї становила пенсія померлого, оскільки підприємницькою діяльністю заявниця не займалася, ніяких додаткових доходів не отримувала. Заявниця перебуває на пенсії та отримує пенсію, яка в декілька разів є меншою за пенсію чоловіка. Тому основним і постійним джерелом засобів до існування була допомога чоловіка.

Встановлення даного факту їй необхідно для призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

Сторони, їх представники в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Від представника зявника, до початку розгляду справи через канцелярію суду, надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності.

Заінтересована особа - Марківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області, надіслала відзив на заяву, в якому просить відмовити заявнику в задоволенні вимог, оскільки вона отримує пенсію за віком та перебування на утриманні чоловіка грунтується виключно на припущеннях щодо її тяжкого матеріального стану під час шлюбу з посиланням на низький рівень доходу (пенсії). Крім того вважає, що сам по собі факт отримання заявником доходу у меншому розмірі, ніж у померлого, на що вона посилається в обгрунтуванні заяви, не є підставою для задоволення заяви. Також просить розглянути справу за відсутністю її представника.

Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України особа, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Враховуючи, що сторони не скористалися правом брати участь у судовому засіданні та надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, суд розглядає цивільну справу за наявними у справі матеріалами.

Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши докази, які містяться у справі, встановив наступні обставини.

Заявник ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянкою України, що підтверджено копією паспорта серії НОМЕР_1 виданим 26.11.1997 року, місцем реєстрації з 23.05.1995 є АДРЕСА_5 (а.с.7-8) їй присвоєно ідентифікаційний номер НОМЕР_2 (а.с.9)

З 09 січня 1971 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 , виданим 09.01.1971 (а.с. 10).

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого Марківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Луганській області ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Суходільськ м. Сорокине Луганської області. (а.с.11).

Згідно копії Акту обстеження матеріально-побутових вимог від 25.12.2019 ОСОБА_1 по день смерті ОСОБА_2 проживала разом по АДРЕСА_1 (а.с.13), що підтверджується також копією Акту від 29.01.2020 (а.с.14).

Із письмових пояснень свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вбачається, що вони являються сусідами подружжя ОСОБА_1 та знайомі з 1992 року. ОСОБА_2 більше 30 років працював у вугільній промисловості, а заявник в Суходольському виконкомі. Він останнім часом отримував пенсію в розмірі 12 000 гривень, а його дружина 2000 гривень, а тому перебувала на його утриманні. Інших доходів вона не має, домашнє господарство не веде та іншої допомоги не отримує (а.с.15-18).

Згідно довідки Марківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області від 25.02.2020 ОСОБА_1 перебуває на обліку в Марківському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Луганської області та отримала пенсію за віком за період з 01.01.2019 по 31.12.2019 в розмірі 25675,2 грн, що в середньому за місяць складає близько 2100 гривень. (а.с.47).

Згідно довідки Марківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області від 25.02.2020, ОСОБА_2 перебуває на обліку в Марківському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Луганської області та отримав пенсію за віком за період з 01.02.2019 по 31.12.2019 в розмірі 144167,3 грн., що в середньому за місяць складає близько 12 300 гривень. (а.с.46).

Станом на 09.02.2020 ОСОБА_1 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань облікових записів не має (а.с.15) (а.с.22).

Таким чином у заявника виникла необхідність встановлення факту перебавання на утриманні чоловіка, оскільки вона має намір перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Вирішуючи заявлену вимогу суд виходить з наступного.

Згідно ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів, одним із способів якого є встановлення фактів, які мають юридичне значення.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

У відповідності із вимогами ч.3 ст.294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України - суд розглядає справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: 1. Факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення. 2. Встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах. 3. Заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо). 4. Чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058- IV) непрацездатні громадяни - це особи, які досягли встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Статтею 5 Закону № 1058-IV визначено, що цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються, зокрема: коло осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.

Відповідно до ч.3 ст. 4 Закону № 1058-IV види пенсійного забезпечення, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення визначаються виключно законами про пенсійне забезпечення.

У ч.1 ст.9 Закону № 1058-IV наведено види пенсійних виплат: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Статтею 10 Закону № 1058-IV передбачено право вибору пенсійних виплат - особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Статтею 36 цього Закону встановлено, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у ч.2. ст. 32 цього Закону, - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування.

Згідно з ч.2 вказаної норми непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема, чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, передбаченого ст.26 цього Закону.

До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника (ч.3 ст. 36 Закону № 1058-IV).

Аналіз норм ст. 4, 5,10,26,36 Закону № 1058-IV дає підстави для висновку про те, що чоловік (дружина) став непрацездатними, а саме, досягнув пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього закону, мають право на отримання пенсії (за їх вибором) за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника, за умов, що вони були на повному утриманні померлого годувальника, та за умов наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності.

Отже, заявниця ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , як така, що досягнула пенсійного віку відповідно до положень статті 26 Закону №1058-IV та отримала пенсію за віком, має право перейти на пенсію у зв`язку із втратою годувальника за умови знаходження на повному утриманні свого чоловіка ОСОБА_2 .

Згідно ст. 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення`члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Отже, факт перебування фізичної особи на утриманні померлого, має значення для переходу на пенсію вразі втрати годувальника, яку може бути призначено за умови, що утримання було повним або допомога, яка надавалась утриманцю, була постійним і основним джерелом засобів до існування навіть, коли утриманець (заявник) мав заробіток, одержував пенсію, стипендію тощо.

Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити,чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.

Під час судового розгляду встановлено, що заявник ОСОБА_1 з 09.01.1971 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . На день смерті подружжя фактично проживало за місцем їх реєстрації в АДРЕСА_1 так званої ЛНР

Подружжя перебувало на обліку в Марківському об`єднаному управлінну Пенсійного фонду України Луганської області . За 2019 рік заявник отримав 25675,20 грн, а її чоловік - 144167,30 грн.

Суд констатує той факт, що ОСОБА_2 фактично отримував пенсію, яка в чотири з половиною рази перевищувала розмір пенсії його дружини ОСОБА_1

Станом на 09.02.2020 ОСОБА_1 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань облікових записів не має (а.с.15)

Свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які згідно копії поспортів зареєстровані по АДРЕСА_6 таАДРЕСА_7 відповідно також засвідчили, що подружжя проживало разом, а після смерті чоловіка заявник залишилася без засобів джерела до існування, оскільки покійний отримував значно більшу пенсію та фактично утримував дружину (а.с.15,19)

Суд не приймає посилання представника відповідача на ту обставину, що оскільки заявник має власну пенсію тому доказів перебування на утриманні чоловіка не має, оскільки це спростовується матеріалами справи. Хоча заявник і отримує власну пенсію, проте суд вважає, що допомога чоловіка для неї була постійним і основним джерелом засобів до існування заявника.

Така ж позиція міститься у Постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі №

Оцінюючи ці докази з точки зору належності та допустимості суд констатує наступне.

Згідно копії Актів від 25.12.2019 та від 29.01.2020 виданих органами так званої ЛНР ОСОБА_1 проживала спільно з чоловіком з дня укладення шлюбу та по день його смерті в АДРЕСА_1 . (а.с.13-14).

Постановою ВРУ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» (від 17.03.15 р. № 254-VIII) визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до ЗУ "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Місто Краснодон Луганської області, відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015. №1276-р, є тимчасово окупованою територією, не підконтрольною українській владі,

В Україні визнається та діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави, а чинні міжнародні договори, згода на які надана Верховною Радою, є частиною національного законодавства України.

Так, стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», які говорять про те, що документи видані окупаційною владою, повинні визнаватись, якщо їх невизнання тягне за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що «держави члени ООН зобовязані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки від імені або щодо Намібії, але, «у той час, як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей та шлюбів».

Така позиція знайшла своє відображення у практиці Європейського суду з прав людини, яка, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», визнається джерелом права в Україні.

Так, у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey 18/12/1986&a в;45), Європейський суд обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, а у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v.Turkey 10/05/2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia 23/02/2016 &a21;142) Європейський суд приділив значну увагу аналізу цьому висновку.

У справі «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) Європейський суд з прав людини констатував: «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться у цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території життя триває. І це життя потрібно робити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [Європейський судом з прав людини]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавити людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».

Спираючись на сформульований у вищезазначеній справі підхід, Європейський суд з прав людини у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) зауважив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]».

Враховуючи те, що визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу, суд, оцінив документи, видані «ТОВ «Єверест- Макс» від 29.01.2020 та Суходольської міської ради Луганської області від 25.12.2019 » так званої ЛНР, як докази, адже це має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на пенсійне забезпечення гарантоване ст.46 Конституції України.

На підставі викладеного, суд вважає доведеним той факт, що ОСОБА_1 на момент смерті її чоловіка ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_3 проживала з ним разом по АДРЕСА_1 та перебувала на його утриманні, а в зв`язку з його смертю втратила постійне і основне джерело засобів до існування, а тому заява є такою що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Судові витратина підставі ч.7 ст.294 ЦПК України не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 7, 8,12, 81, 258-259, 263, 265, 273, 293, 294, 315, 319, 352, 352, 355 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

Заяву представника заявника - адвоката Скиртача Сергія Вікторовича, що діє в інтересах заявника - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ), заінтересована особа: Марківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області (місце реєстрації: 92400, Луганська область, с.Марківка, вул.Центральна,20 код ЕЖРПОУ 41247405) про встановлення факту що має юридичне значення - задовольнити.

Встановити факт перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на утриманні чоловіка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , як особи, яка у зв`язку з його смертю втратила постійне і основне джерело засобів до існування.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Луганського апеляційного суду через Марківський районний суд Луганської області або безпосередньо до Луганського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складання. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя: В. М. Шкиря