справа № 489/881/18 провадження №2/489/28/20
РІШЕННЯ

Іменем України

04 грудня 2020 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

секретаря судового засідання Долгорученко Т.С.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, визнання майна особистою приватною власністю та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, поділ нерухомого майна та визнання права власності,

встановив:

У лютому 2018 року позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в якому просить поділити майно подружжя, визнати майно особистою приватною власністю.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.09.1993 по 15.08.2017. За час шлюбу позивач набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_2 ; земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,081 га, кадастровий номер :02:024:0022, розташовану в СВТ ГО «Зорька»; садовий будинок № НОМЕР_1 , що також розташований в СВТ ГО «Зорька». Зазначає, що частину цього майна, а саме: земельну ділянку та садовий будинок він набув за особисті кошти, які йому надала його матір ОСОБА_6 після відчуження нею належного їй майна.

Посилаючись на викладене, просить визнати спільною сумісною власністю подружжя вищезазначені квартири; в порядку поділу майна подружжя залишити за ним право власності на 1/2 частку цих квартир, а іншу 1/2 виділити у власність ОСОБА_4 ; визнати особистою приватною власністю земельну ділянку та садовий будинок АДРЕСА_3 , що розташовані в СВТ ГО «Зорька»; вирішити питання про розподіл судових витрат.

Відповідач 10.04.2018 направила відзив на позовну заяву, в якому в частині позовних вимог щодо поділу квартир, зазначила, що обраний позивачем спосіб захисту у вигляді подання позову про визнання ідеальних, а не реальних часток на спірне майно не відповідає вимогам закону та інтересам чоловіка, дружини, дітей. Не заперечувала в порядку реального поділу майна подружжя проти визнання за нею права власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , оскільки вона після розірвання шлюбу проживає з неповнолітньою донькою, а позивачу виділити у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 із стягненням з неї на його користь 40 969 грн. різниці між вартістю спірного майна. Також заперечувала проти визнання особистою приватною власністю позивача земельної ділянки та садового будинку, оскільки такі вимоги є необґрунтованими та недоведеними.

17.04.2018 ОСОБА_4 подала зустрічний позов до ОСОБА_5 про визнання садового будинку № НОМЕР_1 , розташованого в СВТ ГО «Зорька», спільною сумісною власністю подружжя; виділення їй у власність в порядку поділу майна подружжя 1/2 частки вказаного садового будинку із залишенням за позивачем права власності на 1/2 частку цього ж майна; визнання за нею права власності на 1/2 частку земельної ділянки № НОМЕР_1 площею 0,081 га, кадастровий номер :02:024:0022, розташованої в СВТ ГО «Зорька». Вимог про реальний поділ спірних квартир не заявлено.

В обґрунтування вимог послалась на те, що спірний садовий будинок збудовано сторонами у шлюбі, за їх спільні кошти, зокрема її як приватного підприємця, а тому він є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, яке підлягає поділу шляхом визнання за сторонами права власності на 1/2 його ідеальних часток. Крім того, визнаючи факт приватизації позивачем земельної ділянки № НОМЕР_1 в СВТ ГО «Зорька», вважає що 1/2 частки повинна бути виділена їй на підставі статті 120 ЗК України та статі 377 ЦК України, оскільки на такій земельній ділянці знаходиться будівля, що є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу.

У відзиві на зустрічний позов від 11.06.2018 представник позивача заперечує факт фінансової участі ОСОБА_4 в будівництві спірного садового будинку, що, зокрема, підтверджено наданими нею копіями декларацій про її доходи з 2002 по 2007 роки (період будівництва), оскільки її сукупний дохід за цей період склав лише 7081,77 грн. В частині вимог про визнання за ОСОБА_4 1/2 частки земельної ділянки наголошує, що вона набута ним у власність шляхом приватизації, а тому відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 СК України є його особистою приватною власністю. Посилаючись на викладене, просить відмовити у задоволенні зустрічного позову.

У відповіді на відзив на зустрічний позов ОСОБА_4 зазначила, що незначний розмір її чистого доходу від підприємницької діяльності не має правового значення при визначенні майна, набутого за час шлюбу, оскільки позивачем не надано доказів того, що воно придбане за його особисті кошти.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 05.03.2018 відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено її розгляд у підготовчому судовому засіданні на 08.10.2019.

Ухвалою від 18.04.2018 первісний позов об`єднано в одне провадження із зустрічним.

Ухвалою від 05.04.2019 за наслідками повторного перерозподілу вказана справа прийнята до провадження суддею Коваленком І.В.

Ухвалою від 15.07.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Бєлова Р.В. вимоги за первісним позовом підтримала та просила задовольнити, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 просила відмовити за необґрунтованістю.

Представник відповідача - адвокат Власенко С.О. в задоволенні позовних вимог за первісним позовом в частині визнання за позивачем права власності садовий будинок та земельну ділянку просив відмовити за недоведеністю, а в частині поділу квартир не заперечував, вимоги зустрічного позову просив задовольнити з підстав, викладених у ньому.

Заслухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.09.1993 по 15.08.2017 (а.с.67-68). В період перебування у шлюбі позивач став власником наступного майна:

1)двокімнатної квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу № 0021-Н від 24.05.1999 (а.с.34);

2)однокімнатної квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 14.09.2012 (а.с.48-50);

3)земельної ділянки № НОМЕР_1 площею 0,081 га для ведення садівництва, кадастровий номер :02:024:0022, розташованої в СВТ ГО «Зорька» на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 13100981 від 20.11.2013 (а.с.12,13);

4)садового будинку № НОМЕР_1 літ. А, площею 60 кв. м з сараєм літ Б., вбиральнею літ В., душем літ. Г з огорожами та спорудами, розташованих в СВТ ГО «Зорька» на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 15960266 від 10.01.2014 (а.с.22).

Сторони не заперечують, що квартири придбані ними за спільні кошти подружжя. Також сторони не заперечують, що право власності на земельну ділянку та садовий будинок позивач набув шляхом приватизації.

Відповідно до вимог частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно роз`яснень, викладених в абзаці 3 пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі Постанова) при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частин другої, третьої статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).

Матеріали справи не містять доказів щодо домовленості між сторонами про збільшення або зменшення часток майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

При вирішенні даного спору, суд не бере до уваги доводи відповідача, викладені у відзиві щодо можливості виділу у її власність двокімнатної квартири, а позивачу однокімнатної, з посиланням, що після розірвання шлюбу їх неповнолітня донька проживає з нею (а.с.111-114) та суд вважає за необхідне наголосити на тому, що чинним законодавством встановлена презумпція рівності часток подружжя, підстави для відступу від якої потребують доведення.

Враховуючи, що ОСОБА_4 на підтвердження вказаних доводів не надано відповідних доказів (ані проживання з нею неповнолітньої доньки, ані того, що розмір аліментів, встановлений у рішенні Ленінського районного суду м. Миколаєві від 09.10.2017 недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку доньки сторін), хоча в силу статті 81 ЦПК України, це є її обов`язком, суд приходить до висновку, що підстави для відступу від рівності часток подружжя відсутні.

Також враховуючи, що позивачем подано первісний позов про виділ сторонам ідеальних, а не реальних часток спірних квартир, відповідачем у зустрічному позові вимог про поділ майна в натурі також не заявлено, доводи ОСОБА_7 про можливість грошової компенсації нею різниці у вартості спірних квартир у розмірі 40969,00 грн., суд не приймає до уваги, бо вони ґрунтуються на невірному розумінні змісту позовних вимог та неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального права.

Враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_5 щодо поділу квартир підлягають частковому задоволенню шляхом визнанні спірних квартир спільною сумісною власністю сторін, оскільки вони були придбані у період шлюбу, та в порядку поділу за сторонами слід визнати право власності на 1/2 часток квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

Водночас, суд звертає увагу, що відповідно до роз`яснень, викладених в абзаці 6 пункту 30 Постанови інтереси неповнолітньої дитини, можуть враховуватися судом при подачі позову про визначення способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток.

Що стосується вимог первісного та зустрічного позову щодо поділу земельної ділянки та судового будинку, то суд дійшов наступного.

Відповідно до вимог статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Згідно довідки СВТ ГО «Зорька» від 05.05.2018 мати позивача ОСОБА_6 в 2002 року придбала (стала членом Товариства) земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 530 кв.м у вказаному СВТ, а з 2008 року його членом та користувачем спірної земельної ділянки сам став позивач і за ним закріплена садова ділянка № НОМЕР_1 площею 810 кв. м (а.с.144).

Шляхом приватизації земельної ділянки № НОМЕР_1 площею 0,081 га для ведення садівництва, кадастровий номер :02:024:0022, розташованої в СВТ ГО «Зорька» та садового будинку № НОМЕР_1 літ. А, площею 60 кв. м з сараєм літ Б., вбиральнею літ В., душем літ. Г з огорожами та спорудами, розташованих в СВТ ГО «Зорька» на підставі свідоцтв про право власності на нерухоме майно № 13100981 від 20.11.2013 та № 15960266 від 10.01.2014 відповідно позивач став власником спірного майна (а.с. 12, 13, 22).

Згідно копії технічного паспорту на садовий будинок АДРЕСА_3 в СВТ ГО «Зорька» сам садовий будинок літ. А-1, та прибудова до нього літ А1 збудовані в 2007 році, а сарай літ Б., вбиральня літ В., душ літ. Г збудовані в 2003 році. Тобто в період, коли користувачем земельної ділянки була мати позивача, а не позивач (а.с.57).

Згідно копії книжки членом СВТ ГО «Зорька» ОСОБА_5 став з 20.04.2008 у зв`язку з прийняттям в члени згідно рішення, оформленого протоколом № 20 від 20.04.2008 (а.с.159).

Згідно показів свідка ОСОБА_8 , який з 2007 року працював охоронником в СВТ ГО «Зорька», а з 2015 року став головою правління, в 2007 році садова будівля на ділянці позивача вже існувала, при ньому будівництво на ній не велося, окрім заміни даху в 2015 році.

Свідок ОСОБА_9 , яка має сусідню із спірним садовим будинком земельну ділянку і з 2011 року постійно проживає в сусідньому садовому будинку, показала, що всі роботи на спірній земельній ділянці здійснює мати позивача, яка проживає в спірному садовому будинку, і з 2011 року ніяких будівельних робіт не велось.

Вказані показання свідків в сукупності із вищенаведеними письмовими доказами дозволяють суду дійти висновку про те, що хоч спірний садовий будинок і набутий позивачем у 2014 році шляхом приватизації, проте він вже був побудований у 2007 році, коли спірна земельна ділянка була у користуванні матері позивача ОСОБА_6 як члена товариства, тобто до того, як ОСОБА_5 став членом СВТ ГО «Зорька» у 2008 році.

Доказів того, що спірний садовий будинок до 2007 року був побудований за кошти сторін матеріали справи не містять.

Отже, відсутні підстави для визнання садового будинку № НОМЕР_1 в СВТ ГО «Зорька» спільною сумісною власністю подружжя та визнання за сторонами права власності по 1/2 частки на це майно.

Враховуючи вищевказані висновки суду, відсутні і підстави для визнання за ОСОБА_4 права власності на приватизовану її чоловіком земельну ділянку на підставі статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України, оскільки на такій земельній ділянці знаходиться будівля, що не є спільною сумісною власністю подружжя.

За такого, вимоги зустрічного позову ОСОБА_4 не підлягають задоволенню.

Водночас, не може бути задоволена вимога позивача за первісним позовом в частині визнання особистою приватною власністю ОСОБА_5 спірного садового будинку як набутого за його особисті кошти, оскільки надані позивачем докази набуття та відчуження його матір`ю ОСОБА_6 в період з 1997 року належного їй майна (а.с.145-153) жодним чином не підтверджують ані передачу нею в період будівництва садового будинку таких коштів ОСОБА_5 , ані їх використання ним на будівництво.

Також суд вважає, що визнання садового будинку особистою приватною власністю ОСОБА_5 може порушити права не залученої до участі у справі ОСОБА_6 , оскільки позивач не зазначив та не довів підстав та обставин будівництва ним садового будинку, який збудовано у 2007 році, для своєї матері, бо саме вона була користувачем земельної ділянки № НОМЕР_1 в СВТ ГО «Зорька» в той період.

Що стосується вимоги ОСОБА_5 про визнання його особистою приватною власністю земельної ділянки № НОМЕР_1 площею 0,081 га для ведення садівництва, кадастровий номер :02:024:0022, розташованої в СВТ ГО «Зорька», то вона підлягає задоволенню відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 СК України.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_5 піддягає частковому задоволенню з підстав, викладених у рішення суду, а зустрічний позов ОСОБА_4 не підлягає задоволенню за недоведеністю.

Відповідно до пунктів другого, третього частини другої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 5626,27 грн. (4550,95/2 +4141,26/2 + 1280,16) (а.с.29,38,8).

Керуючись статтями 12, 13, 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, визнання майна особистою приватною власністю задовольнити частково.

Визнати об`єктом права спільної сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

Решту 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 залишити у власності ОСОБА_3 .

Визнати земельну ділянки № НОМЕР_1 площею 0,081 га для ведення садівництва, кадастровий номер :02:024:0022, розташовану в СВТ ГО «Зорька» особистою приватною власністю ОСОБА_3 .

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 5626,27 грн. (п`ять тисяч шістсот двадцять шість гривень 27 коп.).

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, поділ нерухомого майна та визнання права власності відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Ленінський районний суд м. Миколаєва або безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

позивач: ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_4

відповідач: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 .

Повний текст судового рішення складено 04.12.2020.

Суддя І.В.Коваленко