Справа № 212/7752/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2020 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді: Чорного І.Я.,

з участю секретаря с/з: Поперечної А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про стягнення моральної шкоди, в зв`язку із ушкодження здоров`я, -

ВСТАНОВИВ:

22 жовтня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про стягнення моральної шкоди, в зв`язку із ушкодження здоров`я.

В обґрунтування позовних вимог, позивач вказав, що перебував в трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «Криворізький залізорудний комбінат» з 14.05.1984 року по 11.09.1996 року за професією підземного електрослюсара.

11.04.1996 року майстром дільниці ОСОБА_2 був виданий наряд на третю зміну, гірничому робочому дільниці №21 ОСОБА_3 , який не мав права управління опрокидом, на гор.920м. у скіповому руддворі шахти «Першотравнева-1» керувати опрокидом, опрокидуючи вагони і вести облік добутої гірської маси. По завданню в.о. нач.дільниці №23 ОСОБА_4 гірничий майстер ОСОБА_5 віддав наряд на третю зміну 11 квітня 1996 року ланки машиністів електровозів у складі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , і ОСОБА_1 повинно було на гор.920м. з блоків 902,912 і люка N93 транспортувати гірську масу на опрокиди шахти «Першотравнева-1». Близько 20 годин до опрокиду №1 під`їхав машиніст електровозу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 не оглянувши склад і не перевіривши справність зцепних пристроїв вагонів, дозволив ОСОБА_1 составом заїхати в опрокид. При опрокидуванні 1-го вагону ВГ-9 в зв`язку з несправністю тросового фіксатора штиря, випав штир і сталася розцепка вагона з електровозом. ОСОБА_1 встановив положення ключа на командо-контролері «хід назад», вийшов з кабіни щоб зцепити вагон з електровозом, зайшов за огорожу і підійшов до ротору опрокиду, щоб зцепити вагон з електровозом. Потім ОСОБА_1 попрохав ОСОБА_3 , котрий не мав права управління електровозом, сісти в кабіну електровозу і поїхати електровозом в сторону опрокиду. ОСОБА_3 сів в кабіну електровозу та почав рухатись електровозом в сторону опрокида, при цьому придавило до ротору опрокида ОСОБА_1 , внаслідок чого він отримав травму.

У зв`язку з нещасним випадком позивачу встановлено діагноз - закритий поперечний перелом с/3 лівого стегна зі зміщенням. Травматичний розрив діафрагми з ліва. Розрив селезінки. Множинний двосторонній перелам ребер.

Внаслідок зазначеного нещасного випадку позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 65% та друга група інвалідності. Після неодноразових переоглядах висновком МСЕК від 12.10.2016 року встановлено 40% втрати професійної працездатності та третя група інвалідності, бестроково.

У зв`язку з вказаним нещасним випадком назавжди порушено нормальний спосіб життя позивача, в нього виникає набряк лівої стопи і гомілки, біль при ході, розширення вен. Виходячи із глибини, характеру та тривалості душевних страждань, позивач оцінює завдану шкоду у розмірі 200 000 гривень, яку просить стягнути з відповідача на свою користь.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідач, який належним чином повідомлений про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, скористався своїм правом та направив до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд у задоволені позовних вимог позивача відмовити.

Позивач, у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження, строк своїм правом подати відповідь на відзив не скористався.

Згідно ст. 279 ЦПК України суд проводить розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що позивач ОСОБА_1 з 14.05.1984 року по 11.09.1996 року перебував у трудових відносинах із відповідачем та працював підземним електрослюсарем ш. "Першотравнева" ВО "Кривбасруда", правонаступником якої є ПАТ "Кривбасзалізрудком", що підтверджується копією трудової книжки.

13 квітня 1996 року на підприємстві відповідача ш. "Першотравнева" ВО "Кривбасруда" складено акт форми Н-1 про нещасний випадок, який стався із ОСОБА_1 11 квітня 1996 року.

Відповідно до п.11 даного Акту зазначено, що 11.04.1996 року майстром дільниці ОСОБА_2 був виданий наряд на третю зміну, гірничому робочому дільниці №21 ОСОБА_3 , який не мав права управління опрокидом, на гор.920м. у скіповому руддворі шахти «Першотравнева-1» керувати опрокидом, опрокидуючи вагони і вести облік добутої гірської маси. По завданню в.о. нач.дільниці №23 ОСОБА_4 гірничий майстер ОСОБА_5 віддав наряд на третю зміну 11 квітня 1996 року ланцюгу машиністів електровозів у складі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , і ОСОБА_1 повинно було на гор.920м. з блоків 902,912 і люка N93 транспортувати гірську масу на опрокиди шахти «Першотравнева-1». Близько 20 годин до опрокиду №1 під`їхав машиніст електровозу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 не оглянувши состав і не перевіривши справність зцепних пристроїв вагонів, дозволив ОСОБА_1 составом заїхати в опрокид. При опрокидуванні 1-го вагону ВГ-9 в зв`язку з несправністю тросового фіксатора штиря, випав штир і сталася розцепка вагона з електровозом. ОСОБА_1 встановив положення ключа на командо-контролері «хід назад», вийшов з кабіни щоб зцепити вагон з електровозом, зайшов за огорожу і підійшов до ротору опрокиду, щоб зцепити вагон з електровозом. Потім ОСОБА_1 попрохав ОСОБА_3 , котрий не мав права управління електровозом, сісти в кабіну електровозу і поїхати електровозом в сторону опрокиду. ОСОБА_3 сів в кабіну електровозу та почав рухатись електровозом в сторону опрокида, при цьому придавило до ротору опрокида ОСОБА_1 , внаслідок чого він отримав травму.

Причиною нещасного випадку відповідно до п.12 у даному Акті зазначено: недоліки у навчанні безпечних умовах праці, експлуатація несправних спеціальних пристроїв, порушення трудової та виробничої дисципліни.

Працівники, які допустили порушення законодавчих та інших нормативних актів з охорони праці зазначені гірник ОСОБА_3 , машиніст електровоза ОСОБА_1 , майстер дільниці ОСОБА_10 та гірський майстер ОСОБА_11 (п.13 Акту).

Згідно довідки МСЕК про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги серії 2-18 АЗ №049034 від 11.09.1996 року ОСОБА_1 при первинному огляді встановлено 65% втрати професійної працездатності, друга група інвалідності у зв`язку з трудовим каліцтвом з переоглядом 01.10.1997 року.

Згідно довідки МСЕК про результати визначення ступеня професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги, ОСОБА_1 при повторному огляді 14.10.1997 встановлено 40% втрати професійної працездатності, третя група інвалідності у зв`язку з трудовим каліцтвом з переоглядом 01.10.1998 року.

При повторних переоглядах втрата професійної працездатності залишалась без змін, та 12.10.2016 року безстроково було встановлено 40% втрати професійної працездатності, третя група інвалідності у зв`язку з трудовим каліцтвом.

Згідно виписних епікризів ОСОБА_1 неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні у зв`язку із виробничою травмою.

У відповідності до ст.ст.15, 16 ЦК кожна особа має право на захист свого порушеного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про охорону праці» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) державна політика в галузі охорони праці базується на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників по відношенню до результатів виробничої діяльності підприємства, повної відповідальності власника за створення безпечних і нешкідливих умов праці.

Згідно до п.38 Правил відшкодування власником підприємств, установ і організацій або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових відносин, затверджених постановою КМУ від 23.06.1993 №492 (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Правил) право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Судом встановлено, що з 14.05.1984 по 11.09.1996 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із відповідачем, отримав трудове каліцтво. Висновком МСЕК від 11.09.1996 йому вперше було встановлено втрату 65% професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом та другу групу інвалідності. При подальших переоглядах процент втрати працездатності зменшився. Висновком МСЕК від 12.10.2016 року ОСОБА_1 встановлено втрату 40% професійної працездатності безстроково та підтверджено третю групу інвалідності.

Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з втратою професійної працездатності первинно виникло у позивача у 1996 році.

Згідно положень ст. 12 Закону України «Про охорону праці» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до п. 11 Правил, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі домовленості сторін (власника, профспілкового органу й потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії в трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 200 мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Згідно з ст.440-1 ЦК УРСР (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менш ніж 5 мінімальних розмірів заробітної плати.

У відповідності до роз`яснень викладених у п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Наведені вище докази свідчать про те, що ушкодження здоров`я, заподіяне позивачеві під час виконання ним трудових обов`язків, заподіює йому моральні й фізичні страждання, які обмежують можливість останнього вести звичний спосіб життя, тягнуть за собою не відновлення здоров`я, відчуття болю.

Зазначені обставини наступили у позивача у зв`язку із нещасним випадком на виробництві під час виконання ним трудових обов`язків, який призвів до встановлення стійкої втрати професійної працездатності, встановлення групи інвалідності, що було встановлено судом, тому суд приходить до висновку про те, що позивачеві заподіяна моральна шкода.

Визначаючи розмір моральної шкоди суд враховує наступне.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності й господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону в поєднанні з ст.ст. 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються в кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2014 р. №6-207цс14, яка в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України повинна враховуватися судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

У відповідності до роз`яснень викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд враховує наявність у ОСОБА_1 стійкої втрати працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом, яка була первинно встановлена у розмірі 65% та в подальшому зменшена до 40 %; глибину фізичних та моральних страждань позивача; обставини за яких стався нещасний випадок з позивачем та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ПАТ «Кривбасзалізрудком», у вигляді одноразового відшкодування в сумі 120 000,00 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб.

При цьому суд не приймає доводи представника відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки відповідно до п.3 ч.1 ст.268 ЦК України позовна давніть не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.

На підставі ст. 141 ЦПК України з ПАТ «Кривбасзалізрудком» підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 1200,00 грн..

У відповідності до ст. 440-1 ЦК УРСР, Закону України «Про охорону праці», керуючись ст. ст.ст. 4,12, 23, 76-83,141,258, 259,263,264,265, 268, 271,273 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про стягнення моральної шкоди, в зв`язку із ушкодження здоров`я - задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_1 компенсацію за спричинену моральну шкоду, в зв`язку з ушкодженням здоров`я в розмірі 120 000 (сто двадцять тисяч) гривень, без утримання податку з доходів з фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави - судовий збір в розмірі 1200,00 гривень.

У решті позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу протягом тридцяти днів з часу його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат», місце знаходження юридичної особи: 50029, м. Кривий Ріг, вул. Симбірцева, 1а, код ЄРДПОУ 00191307.

Відповідно до ч.6 ст.259 ЦПК України, якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження, залежно від складності справи складання повного рішення суду може бути відкладено на строк - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст рішення, складено та підписано без проголошення 09.12.2020 року.

Суддя: І. Я. Чорний