Єдиний унікальний номер 227/4483/19
Номер провадження 22-ц/804/932/20
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року

м. Бахмут

справа № 227/4483/19

провадження № 22-ц/804/932/20

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого Хейло Я.В.,

суддів Корчистої О.І., Тимченко О.О.

при секретарі Ситнік Д.Л.

учасники справи:

позивач

ОСОБА_1

відповідачі

Головне управління Національної поліції у Донецькій області;

Державна казначейська служба України

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в місті Бахмут цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 27 грудня 2019 року по цивільній справі № 227/4483/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції у Донецькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди (суддя Кошля А.О.), ухваленого в приміщенні суду в місті Добропілля Донецької області, -

ВСТАНОВИВ:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до Головного управління Національної поліції у Донецькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначав, що рішенням Добропільський міськрайонний суд Донецької області від 12.07.2019 року по справі №227/2878/19 було задоволено його скаргу та скасовано незаконну постанову слідчого СВ Добропільського ВП ГУНП в Донецькій області про відмову у визнанні потерпілим. Враховуючи те, що вказаним рішенням встановлено незаконність прийняття слідчим постанови про відмову у визнанні потерпілим, з посиланням на вимоги Конституції України, рішень ЄСПЛ, ст.ст. 1173, 1174 ЦК України вважає, що зазначеними діями НПУ йому спричинено моральну шкоду.

Просив стягнути на його користь, за рахунок бюджету України через Державну казначейську службу України 1 000 000 грн. компенсації моральної шкоди, спричиненої протиправними діями посадової (службової) особи НПУ, котрі полягають у порушенні його прав через винесення незаконної постанови у кримінальному провадженні.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 27 грудня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що оскарження ОСОБА_1 постанови слідчого СВ Добропільського ВП ГУНП в Донецькій області про відмову у визнанні потерпілим є реалізацією наданого процесуальним законом права ОСОБА_1 , а факт скасування постанови слідчого та задоволення скарги ОСОБА_1 не свідчать про протиправність дій органу Головного управління Національної поліції у Донецькій області та завдання моральної шкоди.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Позивач просив оскаржуване рішення скасувати, та ухвалити нове, яким стягнути на його користь за рахунок коштів бюджету України через Державну казначейську службу України 1 000 000 000 гривень компенсації моральної шкоди.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що при ухваленні рішення судом неповно з`ясовано всі обставини справи та порушено норми процесуального та матеріального права.

Зазначає, що скасована судом постанова слідчого НПУ, оскарження якої передбачено статтями 303-308 КПК України, була винесена з порушенням вимог статті 19 Конституції України, згідно якої органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з грубим порушенням імперативних положень КПК України.

Винесення незаконних постанов про закриття кримінальних проваджень, які були скасовані судом як незаконні, привело до порушення його прав споживача на доброякісні послуги з боку держави та посадових осіб, які діють від імені держави, до приниження його честі та гідності, душевних страждань, до порушення його абсолютного права на правомірну, добросовісну та кваліфіковану діяльність службових та посадових осіб органів державної влади та інших особистих немайнових прав.

Звертає увагу, що суд першої інстанції не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, а саме статтю 56 Конституції України, статтю 1174 ЦК України, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову у позові.

Посилається на правовий висновок Верховного Суду України у справі № 6-1435цс17 від 27 вересня 2017 року, відповідно до якого відмовляючи у задоволенні заявлених вимог з підстав недоведеності спричинення шкоди, суди фактично поклали на позивача обов`язок довести наявність у нього душевних страждань з приводу порушення його права, що є неприпустимим з огляду на правову природу такого права, гарантії від порушень якого закріплені Конституцією України (стаття 56 Конституції України).

Верховний Суд України вказав, що суди мали б виходити з презумпції спричинення позивачу моральної шкоди відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію (постанова від 27 вересня 2017 року у справі № 6-1435цс17).

Прямих доказів протилежного відповідач не надав. Умовою відповідальності за заподіяння моральної шкоди є протиправність поведінки, невиконання або неналежне виконання юридичного обов`язку, встановленого нормою права.

Також звертає увагу, що за відсутності підстав для застосування частини 1 статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на Державу.

Крім того судом першої інстанції не застосовано правові висновки щодо застосування статей 1166, 1167, 1176, 1173, 1174 ЦК України викладено у постановах Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 686/20012/18, від 06 лютого 2019 року у справі № 199/6713/14-ц, від 25 липня 2018 року у справі № 638/6944/16-ц, від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17.

Посилається на презумпцію статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та зазначає, що факт порушення його прав доведено в суді і саме цей факт і є доказом спричинення йому моральної шкоди в понятті презумпції статті 41 Конвенції та з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Відповідно до презумпції завдавача шкоди, позивач не повинен доводити вину відповідачів у своїх душевних стражданнях внаслідок порушення своїх прав як підставу для стягнення моральної шкоди, а відповідач доводить відсутність своєї вини.

Відповідач не надав жодного належного та допустимого доказу того, що його незаконними діями, позивачу моральної шкоди не спричинено.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Представником Головного управління Національної поліції в Донецькій області Задоєнко О.В., який діє на підставі довіреності, подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що ОСОБА_1 не відноситься до осіб, які мають право на відшкодування шкоди відповідно до норм спеціального законодавства за спірними правовідносинами, а саме Закону № 266/94-ВР та Положення № 6/5/3/41, а тому відсутні підстави для задоволення позову. Крім того, позивач не зазначає жодних фактичних обставин спричинення йому моральних або фізичних страждань, не надає жодного доказу того, що йому дана шкода спричинена і що відповідач є винним у спричиненні позивачу шкоди.

Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення без змін.

Іншими учасниками справи відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій просить розглянути справу у його відсутність.

Представник відповідача Головного управління Національної поліції в Донецькій області в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Ухвалою слідчого судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 12.07.2019 року по справі № 227/2878/19 скаргу ОСОБА_1 на постанову від 05.07.2019 року слідчого про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні № 0000835 від 13.06.2019 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України задоволено. Постанову слідчого Добропільського ВП Сацюк А.І. скасовано.

Скасовуючи постанову суд виходив з того, що слідчим не надано належної правової оцінки доводам ОСОБА_1 , а отже постанова не є належним чином вмотивованою.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди внаслідок неправомірних дій відповідача у зазначеному розміру, а сам факт скасування постанови про відмову у визнанні потерпілим не створює підстав для її відшкодування.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до частини 1 статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Оскільки у цій справі підставою для відшкодування шкоди позивач зазначає бездіяльність слідчих органу досудового розслідування щодо невжиття заходів всебічного та повного розслідування кримінальної справи, то спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України відсутні.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювача та шкодою, на яку посилається позивач.

Обставини справи свідчать про те, що оскарження позивачем ОСОБА_1 до суду постанови слідчого органу досудового розслідування про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні №0000835 від 13.06.2019 року свідчить про реалізацію ним права на оскарження процесуальної діяльності слідчого в порядку статей 303-308 КПК України і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦК України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення слідчого про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

Відповідно до статті 307 КПК України за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора постановляється ухвала.

Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 1) скасування повідомлення про підозру; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Згідно ухвали слідчого судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 12 липня 2019 року у справі №227/2878/19, скасовуючи постанову слідчого СВ Добропільського ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області Сацюк А.І. від 05 липня 2019 року про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні №0000835 від 13.06.2019 року, слідчий суддя виходив з того, що під час здійснення досудового розслідування слідчим не було надано належної правової оцінки доводам ОСОБА_1 , згідно яких ОСОБА_1 витрачались власні кошти для забезпечення медичного закладу необхідними медикаментами для лікування його матері ОСОБА_2 , а тому оскаржувана постанова слідчого є невмотивованою. (а.с. 4)

Тобто, постанова слідчого органу досудового розслідування про відмову у визнанні потерпілим, скасована слідчим суддею у зв`язку з неналежним мотивуванням.

Отже, протиправна бездіяльність органів досудового слідства не доведена.

Сам по собі факт відмови у визнанні потерпілим не свідчить про протиправність дій слідчого органу досудового розслідування, які не є неправомірними в розумінні закону та не можуть бути підставою для відшкодування шкоди.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 13 січня 2020 року у справі №227/2572/19, в якій суд вказав, що сам факт скасування за скаргою позивача слідчим суддею постанови слідчого, винесеної при проведенні досудового розслідування у кримінальному провадженні, беззаперечно не свідчить про нанесення моральної шкоди позивачу та її розмір.

Факт скасування постанови про відмову у визнанні потерпілим та задоволення скарги ОСОБА_1 з підстав невмотивованості постанови слідчого не свідчить про протиправність дій слідчого органу досудового розслідування та його бездіяльність та завдання позивачу моральної шкоди, враховуючи, що права та інтереси позивача, як потерпілого, який звернувся зі скаргою, слідчим суддею відповідними ухвалами були поновлені.

Реалізація ж позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.

Лише незгода позивача з прийнятими слідчими процесуальними рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідних кримінальних проваджень.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають правовим висновкам Верховного Суду, які викладені у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17, від 11 вересня 2019 року у справі № 243/2749/16-ц.

Доводи апеляційної скарги про незастосування судом першої інстанції до спірних правовідносин норм статті 56 Конституції України, статті 1174 ЦК України є необґрунтованими. Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами та правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Доводи апеляційної скарги про незастосування судом першої інстанції до спірних правовідносин правових висновків щодо застосування статей 1166, 1167, 1176, 1173, 1174 ЦК України, викладених у постановах Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі №686/20012/18, від 06 лютого 2019 року у справі № 199/6713/14-ц, від 25 липня 2018 року у справі № 638/6944/16-ц, від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17, не впливають на висновки суду, оскільки зазначені правові висновки стосуються застосування статей 1166, 1167, 1176, 1173, 1174 ЦК України взагалі, а не конкретно застосування цих норм права щодо дій слідчих органу досудового розслідування, зокрема, про закриття кримінального провадження, які були скасовані внаслідок судового контролю за скаргами потерпілого, та лише з причин передчасності прийняття таких рішень.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ним не встановлено дій з боку слідчого Сацюк А.І., чиї дії були оскаржені, які давали б правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування йому моральної шкоди на підставі статей 1173, 1174, 1176 ЦК України.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини справи, висновки суду відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи вищенаведене, судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду від 27 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 11 березня 2020 року.

Головуючий Я.В. Хейло

Судді: О.І. Корчиста

О.О. Тимченко