ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2020 року

м. Харків

справа № 638/11860/15-ц

Провадження № 22-ц/818/47/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Кругової С.С., Маміної О.В.,

за участю секретаря Прокопчук І.В.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_3

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 червня 2019 року в складі судді Штих Т.В.-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся що суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Із зустрічним позовом звернувся ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору позики та договору цесії недійсним.

В обґрунтування доводів зустрічної позовної заяви зазначає, що підпис на договорі позики виконаний від імені позичальника не належить ОСОБА_2 , є підробленим тобто таким, що виконаний іншою особою. Відповідачі здійснили підроблення, утворили «штучний правочин» та шахрайство з використанням підробленого документу.

Відповідно до ухвали від 26 січня 2016 року вказані позовні заяви об`єднані в одне провадження.

Відповідно до ухвали від 24 березня 2016 року у справі призначено судову почеркознавчу та технічну експертизи.

Згідно з ухвалою від 30 червня 2016 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Відповідно до ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справ Апеляційного суду Харківської області від 08 грудня 2016 року ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 червня 2016 року скасовано, справу повернуто для продовження розгляду.

11 квітня 2017 року ОСОБА_1 уточнив позовні вимоги.

ОСОБА_1 мотивує свої уточнені позовні вимоги тим, що 25 жовтня 2014 року між ОСОБА_3 , як позикодавцем та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів у розмірі п`ятсот двадцять тисяч гривен, що на той час було еквівалентом сорока тисяч доларів США, за умови повернення ОСОБА_2 грошових коштів у строк до 25 листопада 2014 року. Як зазначає ОСОБА_1 ОСОБА_3 передав кошти ОСОБА_2 , тобто виконав покладені на нього договором обов`язки, проте ОСОБА_2 не повернув кошти у визначений договором термін. У подальшому 09 липня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір відступлення права вимоги за вказаним договором позики. Відповідно до положень, якого ОСОБА_1 виплатив ОСОБА_3 суму 878800 гривен. Як зазначає ОСОБА_1 він вважає, що всі права вимоги за договором позики зі ОСОБА_2 перейшли до нього, тому просить стягнути з відповідача на його користь 980200 гривен, як суму боргу та суму процентів, зазначених у договорі.

В зустрічному позові ОСОБА_2 посилається на те, що жоден з договорів з ОСОБА_3 він не укладав, не знайомий з ОСОБА_1 чи ОСОБА_3 та не отримував від них кошти, підпис на договорі позики не належить йому, і тому, вбачаючи схему по відібранню у нього житла шахрайськими діями вже звернувся до правоохоронних органів. Просить визнати вказані договори фіктивними.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики залишено без задоволення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору позики та договору цесії недійсними задоволено.

Визнано договір позики, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 25 жовтня 2014 року, та договір відступлення права вимоги (цесії) за договором позики від 09 липня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , недійсними.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити первісний позов, відмовити у зустрічному позові, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зазначає, що судова почеркознавча експертиза у справі проведена не була. Позивач не обґрунтовував яким чином договір цесії порушує його права. Отримання згоди позивача за зустрічним позовом на укладання договору відступлення права вимоги не передбачено.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи зустрічний позов та відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що умовами договору є передача ОСОБА_3 » суми сорок тисяч гривен з кінцевим строком повернення не пізніше 25 листопада 2014 року. Анкетні дані зазначені в договорі не відповідають анкетним даним відповідача по первинному позову, а саме правильним даним - « ОСОБА_2 ». Порівнюючи підписи ОСОБА_3 на двох вказаних договорах та на копії паспорта громадянина України ОСОБА_3 суд прийшов до висновку, що вказані підписи суттєво відрізняються. Із пояснень ОСОБА_2 вбачається, що в нього не вперше намагаються відібрати квартиру, тому мабуть і з`являються вказані підробні договори. Він зазначає, що його волі на укладання договору позики не було. До матеріалів справи долучено копії повісток викликів до слідчого Московського РВ ГУМВС України в Харківській області ОСОБА_5 на січень 2015 року. Відповіло до витягу з ЄРДР від 18 січня 2016 року зареєстровано повідомлення про вчинення кримінального правопорушення за ч.4 ст. 358 КК України за фактом підроблення договору займу грошових коштів на сорок тисяч доларів США, я кий ОСОБА_2 не підписував. Досудове слідство триває. Суд також вважав недійсним договір відступлення права вимоги (цесії) на підставі вимог 229, 234 ЦК України.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд доходить висновку, що рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 червня 2019 року вищезазначеним вимогам закону не відповідає.

Судовим розглядом встановлено та підтверджено наявними в справі доказами, що 25 жовтня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики.

Згідно умов договору ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_2 520000 грн зі строком повного погашення боргу не пізніше 25 листопада 2014 року. Позичальник свідчив, що отримав гроші від позикодавця повністю, ще до підписання договору. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики по одній з фіксованих процентних ставок , вказаних в цьому пункті один раз на місяць на суму позики. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється п. 5 договору.

Сторони погодили, що при укладанні договору діяли свідомо і добровільно, на власний розсуд, бажають реального настання правових наслідків, усвідомлювали значення своїх дій та керувались ними, не помилялись щодо обставин укладання договору, не намагаючись приховати інший правочин, діли без впливу оману, попередньо ознайомлені з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений договір.

Договір позики від 25 жовтня 2014 року підписано сторонами договору.

Посилання суду першої інстанції, що спірний договір не підписано від імені ОСОБА_2 , а містить слово « ОСОБА_6 », є безпідставним.

З позовної заяви ОСОБА_2 ; копії паспорту ОСОБА_2 , оригінал якого було оглянуто в судовому засіданні судом апеляційної інстанції; інших документів, які були надані ОСОБА_2 в обґрунтування своїх вимог вбачається, що підписання документів ОСОБА_2 здійснює шляхом написання ім`я « ОСОБА_6 ».

Зазначаючи в рішенні суду, як підставу для задоволення позову ОСОБА_2 , що анкетні дані зазначені в договорі не відповідають анкетним даним відповідача по первинному позову, суд першої інстанції не послався на жодний доказ у справі.

Разом з тим, оглядом судом апеляційної інстанції оригіналу паспорту ОСОБА_2 , копія якого мається в матеріалах справи, вбачається, що прізвище, ім`я, по-батькові відповідача за первісним позовом - ОСОБА_2 .

Заперечуючи проти позову ОСОБА_2 зазначає, що підпис в договорі позики виконано іншої особою, а не ним.

Згідно з частиною другою 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 березня 2016 року клопотання представника ОСОБА_2 ОСОБА_7 задоволено. Призначено по справі почеркознавчу та технічну експертизу договору позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , проведення експертизи доручено спеціалістам ХНІСЕ ім.. заслуженого професора Бокаріуса М.С.

09 червня 2016 року ХНІСЕ ім. заслуженого професора Бокаріуса М.С. складено повідомлення про неможливість надання висновку по цивільній справі № 638/11860/15-ц.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Для з`ясування питань чи підписував ОСОБА_2 спірний договір позики необхідні знання у сфері іншій, ніж право, оскільки суд не є фахівцем у цій галузі.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 не надано належних, допустимих та достатніх доказів підтверджуючих відсутність його волевиявлення на час укладення спірного договору позики. Доказів того, що в договорі позики підпис від імені ОСОБА_2 виконано не останнім, матеріли справи не містять. Для підтвердження цих обставин, які безпосередньо стосуються предмету доказування та мають значення для ухвалення рішення в справі сторона зобов`язана надати докази.

Крім того, колегія суддів враховує, що внесення відомості до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення за фактом підробки договору позики не є належним та допустимим доказом підтверджуючим відсутність волевиявлення ОСОБА_2 в укладенні договору позики.

Враховуючи вищезазначене та враховуючи надані сторонами докази в обґрунтування своїх вимог та заперечень, колегія суддів не вбачає підстав для визнання договору позики недійсним.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1662цс17.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право у встановленому порядку, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням наведених правил правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Підстав відступити від цього правового висновку не встановлено.

ОСОБА_2 заперечував проти укладання договору позики, але належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог не надав.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів підтверджуючих, що ОСОБА_2 сплатив ОСОБА_3 або ОСОБА_1 борг у розмірі 520000 грн згідно умов договору позики від 25 жовтня 2014 року.

Оскільки відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 не повернув грошові кошти відповідно до умов договору позики та враховуючи наявні в матеріалах справи докази, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів у розмірі 520000 грн підлягають задоволенню.

Щодо стягнення відсотків за договором позики колегія суддів зазначає наступне.

Звертаючись до суду з позовом, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просить стягнути відсотки за період з 16 травня 2015 року по 14 липня 2015 року у розмірі 460200 грн, які нараховані відповідно до пп. «а» п. 5 договору позики.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В оцінці дій сторін та відповідних їм правових наслідків апеляційний суд застосовує правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказівка в договорі на те, що «договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором» свідчить про відсутність визначення в договорі строку його дії.

З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку про відсутність у ОСОБА_1 правових підстав нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за договором позики у цій цивільній справі з огляду на те, що позика надавалася строком з 25 жовтня 2014 року по 25 листопада 2014 року , після чого право позикодавця нараховувати відсотки за договором припиняється.

У разі невиконання позичальником свого обов`язку щодо повернення суми кредиту та процентів за його користування у строк кредитування, кредитодавець має право на нарахування неустойки (ст. 549 ЦКУ) та індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦКУ)

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з ОСОБА_2 відсотків за період з 16 травня 2015 року по 14 липня 2015 року задоволенню не підлягають.

Що ж стосується позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 09 липня 2015 року, колегія суддів зазначає наступне.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 09 липня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір відступлення права вимоги (цесії) за договором позики. Відповідно до умов договору ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 , а останній набув право вимоги, належне цементові, і стає кредитором за договором позики від 25 жовтня 2014 року. Сума переданого відповідно до п. 1 цього договору вимоги становить 878800 грн., втому числі: 520000 грн. за договором позики від 25 жовтня 2014 року та 358800 грн заборгованості по сплаті процентів за п.п. «а» п. 5 договору позики від 25 жовтня 2014 року станом на 01 липня 2015 року.

Ухвалюючи рішення про визнання договору відступлення права вимоги від 09 липня 2015 року недійсним, суд першої інстанції керувався вимогами ст. ст.. 229, 234 ЦПК України та не врахував, що зазначені підстави є взаємовиключні, з урахуванням фактичних обставин справи.

Відповідно до вимог статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Таким чином для визнання правочину недійсним з підстав вчинення правочину під впливом обману, позивач повинен довести наявність умислу в діях відповідача і сам факт обману.

За змістом статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Тлумачення статті 234 ЦК України, свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Враховуючи вищезазначене, підстави для одночасного застосування вимог ст. 229, 234 ЦК України як самостійну підставу задоволення позову, з урахуванням фактичних обставин справи, відсутні.

Крім того, колегія суддів враховує, що за змістом статті 16ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи скористатися заходами правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги. Тобто сторонами в судовому процесі є суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення.

Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Відповідно до положень частини 1 статті 215ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

У розумінні наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Отже, суб`єкт, право якого порушено, може захистити його у конкретний спосіб, що передбачений законом або договором. Способи захисту порушеного права або охоронюваного законом інтересу, які передбачені законом (договором), спрямовані на відновлення прав та інтересів позивачів.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені у правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ наголосив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, що його застосування не повинно бути ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

Отже, ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що станом на момент укладення договору відступлення права вимоги від 09 липня 2015 року , ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання за договором позики належним чином не виконував.

За загальним правилом до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Належних та допустимих доказів того, що під час переходу від ОСОБА_3 до ОСОБА_1 прав кредитора у зобов`язанні, будь-яким чином збільшився та/або змінився обсяг зобов`язань за договором позики, матеріали справи не містять.

Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження тієї обставини, що від визнання у судовому порядку недійсними договору відступлення права вимоги від 09 липня 2015 року залежить подальша можливість законної реалізації ОСОБА_2 обов`язку щодо погашення заборгованості за договором позики.

При відступлені прав вимоги зобов`язання не припиняється, не змінюється - залишається одним і тим самим; відбувається тільки заміна особи на стороні позичальника.

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що під час укладення договору відступлення права вимоги від 09 липня 2015 року, з урахуванням того факту, що підстави для визнання договору позики недійсним відсутні, відповідачами за зустрічним позовом не було порушено прав та обов`язків ОСОБА_2 .

З урахуванням зазначеного, підстави для визнання договору відступлення права вимоги від 09 липня 2015 року відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист правлюдини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

За таких обставин рішення суду не може вважатись законним і обґрунтованим, суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції необхідно скасувати, прийняти нову постанову про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України колегія суддів здійснює розподіл судових витрат у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції та переглядом справи судом апеляційної інстанції пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бірючинського Едуарда Олександровича - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 червня 2019 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстрований у АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) заборгованість за договором позики у розмірі 520000 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстрований у АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 2011 грн 53 коп. у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції.

В задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору позики та договору цесії недійсними відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстрований у АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 3017 грн 29 коп. у зв`язку з переглядом справи судом апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках передбачених статтею 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 12 березня 2020 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : С.С. Кругова

О.В. Маміна