Справа № 953/1064/20
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 березня 2020 року Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Колесник С.А.,
при секретарі - Романок А.Ф.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «ПІВДЕНДІПРОШАХТ» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки заробітної плати при звільненні працівника, -
22.01.2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 65 044 грн. 30 коп. та середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати з 27.02.2018 року, виходячи з розміру середньоденного заробітку 385,90 грн.
Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 23.01.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано час для усунення недоліків.
30.01.2020 на виконання ухвали Київського районного суду м. Харкова від 23.01.2020, ОСОБА_1 до канцелярії суду подано позовну заяву про стягнення заробітної плати працівника, в якій позивачка просить стягнути з ДП «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «ПІВДЕНДІПРОШАХТ» на її користь заробітну плату у розмірі 65 044, 30 грн.
Ухвалою судді від 31.01.2020 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін; встановлено відповідачу 5-ти денний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву (а.с. 30).
11.02.2020 позивачкою до канцелярії суду подано уточнену позовну заяву про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника, в якому ОСОБА_1 просить стягнути з ДП «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «ПІВДЕНДІПРОШАХТ» на її користь заробітну плату у розмірі 65 044, 30 грн. та середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати з 27.02.2018 року у сумі 282 092,90 грн., виходячи з розміру середньоденного заробітку 385,90 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 03.06.2015 на підставі наказу № 84 к від 03.06.2015 її було прийнято на посаду головного бухгалтера Державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «ПІВДЕНДІПРОШАХТ». Наказом № 19 к від 27.02.2018 її було звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. При звільненні відповідач не провів з нею остаточний розрахунок, внаслідок чого утворилась заборгованість по заробітній платі у розмірі 65 044, 30 грн., тому вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Також зазначила, що згідно наданої довідки бухгалтерією підприємства її середньомісячний заробіток складає 385,90 грн. в день.
Про дату, час та місце проведення судового засідання позивачка повідомлена судом своєчасно та належним чином, проте в судове засідання не з`явилася, однак 18.02.2020 через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Також просила долучити до матеріалів справи копію витягу з сайту Пенсійного фонду України про отриманні нею доходи (а.с. 43-44). Крім того, 12.03.2020 позивачка подала до суду заяву, у якій просила справу розглянути без її участі, проти винесення заочного рішення не заперечує, позовні вимоги підтримує (а.с. 56). Також подала до суду заяву про залучення до справи довідки розрахунку №12/20-17 від 27.02.2020 (а.с. 53, 54-55).
Представник відповідача Державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт»в судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлений у встановленому порядку (а.с. 48).
13.02.2020 та 27.02.2020 на адресу суду від Голови комісії з реорганізації ДП «Південдіпрошахт» Строгого В.Ф. надійшла заява про визнання позовних вимог ОСОБА_1 та розгляду справи за відсутності відповідача (а.с. 35,49). Однак, з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань вбачається, що станом на час розгляду справи ОСОБА_2 не є особою, яка у відповідності до ч. 3 ст. 55 ЦПК України може бути представником юридичної особи.
Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України та, зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з наступних підстав.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).
Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду, суд, відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. (ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі наказу від 03.06.2015 року № 84 к з 03.06.2015 прийнята на посаду головного бухгалтера Державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдніпрошахт» (а.с. 4-5). Наказом № 19 к від 27.02.2018 її було звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України з 28.02.2018 року, про що у трудовій книжці зроблено відповідний запис (а.с. 4-5).
Згідно розрахункової відомості ДП «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдніпрошахт» станом на 21.02.2018 року, заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати ОСОБА_1 складає 65 044,30 грн. (а.с. 12).
Таким чином, при звільненні позивача і до теперішнього часу з нею не були проведені остаточні розрахунки, що є підставою для стягнення з відповідача суми нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні та суми середнього заробітку за час затримки по виплаті заробітної плати.
Відповідно до вимог ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому вигляді, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно вимог ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Статті 116, 117 КЗпП України структурно віднесені до розділу VII „Оплата праці" вказаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов`язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.
Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Згідно правової позиції Верховного Суду України викладеної 29 січня 2014 року у справі № 6-144ц13, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Розрахунок середнього заробітку здійснюється за останні два повні робочі місяці: відповідно до вимог Постанови КМУ від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».
Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови КМУ від 08.02.1995 № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Виплати ОСОБА_1 за грудень 2017 року та січень 2018 року склали 7 911,01 грн., за кожен місяць.
Обчислення середньої заробітної плати здійснюється на підставі абз. 1 п. 8 Постанови КМУ від 08.02.1995 № 100, яким встановлено, що середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством на число календарних днів за цей період.
Відповідно, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 визначається наступним чином: 7 911,01 (зарплата за місяць) х 2 (місяці)= 15 822,02 грн. : 61 (календарний день) = 259,37 грн.
Отже, загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку складає 192 971,28 грн. (259,37 грн. х 744 днів), що і підлягає стягненню в межах позовних вимог.
На підставі викладеного, суд вважає, що своїми діями відповідач порушив вимоги законодавства про працю, що, в свою чергу, потягло порушення законних прав позивача при звільненні.
При звільненні позивачу ОСОБА_1 не було виплачено остаточного розрахунку, у зв`язку з чим утворилась заборгованість з нарахованої, але невиплаченої заробітної плати в розмірі 65 044,30 грн., суми середнього заробітку за час затримки заробітної плати по день фактичного розрахунку в розмірі 192 971,28 грн., яка стягується на користь позивача з відповідача, враховуючи межі позовних вимог.
Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.
Розглянувши справу в межах заявлених вимог та підстав, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та з підстав, передбачених ст. 141 ЦПК України стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп. та судовий збір на користь позивача у розмірі 1 929,76 грн., пропорційно до частини вимог, задоволених судом (2 821,00 х 192 971,28 : 282 092,90).
Суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині стягнення на користь позивача заробітну плату в межах суми платежу за один місяць.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 141, 264, 265, 279-282, 430 ЦПК України, ст.ст. 47, 115-117, 233 КЗпП суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» про стягнення заборгованості по заробітній платі задовольнити частково.
В решті позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його складення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
На рішення суду першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Харківського апеляційного суду. У випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення, строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Відповідно до вимог п. 15 Перехідних положень ЦПК України (в ред. з 15.12.2017 року) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , адреса мешкання: АДРЕСА_1 .
Повний текст судового рішення складено та підписано 12.03.2020 року.
Суддя Колесник С.А.