Справа № 465/2148/18 Головуючий у 1 інстанції: Рудаков І.П.
Провадження № 22-ц/811/1898/19 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова в складі судді Рудакова І.П. від 24 квітня 2019 року у справі за позовом представника позивача ОСОБА_2 адвоката Олешко О. М. до Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» про визнання протиправними дій під час проведення службового розслідування та складання акту за результатами службового розслідування щодо нанесення збитків, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 24 квітня 2019 року у позові представника позивача ОСОБА_2 адвоката Олешко О. М. до Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» про визнання протиправними дій під час проведення службового розслідування та складання акту за результатами службового розслідування щодо нанесення збитків відповідачу при отриманні послуг з перевезення приватним транспортом від 15 березня 2018 року за період з 15 лютого 2018 року по 15 березня 2018 року відмовлено повністю. Судові витрати у розмірі 704,80 грн. покладено на позивача ОСОБА_2 , який здійснив їх оплату.

Вказане рішення оскаржив ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю. Покласти всі судові витрати по справі на Відповідача. Вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення Сихівський районний суд м. Львова грубо порушив норми як матеріального і процесуального права, неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи. Висновки оскаржуваного рішення не відповідають дійсним обставинам та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Зазначене свідчить про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового про повне задоволення позову. Вважає, що службове розслідування проведено з порушенням відомчих документів відповідача та вимог чинного Законодавства. Зазначає, що Відповідач, своїми протиправними діями напряму зачіпає права Позивача, в тому числі особисті немайнові права, шкодить репутації, результати неправомірної діяльності відповідача мають негативний прояв для Позивача та впливають на розроблену позицію захисту у кримінальних провадженнях, і так протиправна діяльність відповідача може бути припинена судом шляхом цілком співмірного із ст. 16 Цивільного кодексу України способу захисту припинення дії, що порушує право та відновлення становища Позивача, що існувало раніше. Також вважає, що такі висновки службового розслідування про завдання збитків є передчасними, більше того Відповідачем під час проведення службового розслідування та складання Акту порушено вимоги Інструкції «Про порядок проведення службових розслідувань на державному підприємстві «Львівський бронетанковий завод» та норми Законодавства. Звертає увагу, що і ОСОБА_4 і ОСОБА_5 мали особисту зацікавленість у результатах розслідування, що вплинуло на висновки акту службового розслідування, що є порушенням п. 3.5 Інструкції. Зазначає, що проведення службового розслідування по відношенню до Директора ДП «ЛБТЗ» Тимківа ОСОБА_6 М., яке було ініційоване т.в.о. Директора ДП «ЛБТЗ» Андрощука В.А., у складі комісії: заступник директора з безпеки Гофнера О.А.; начальника відділу безпеки Пахолків О.О., начальника бюро управління якістю Присяжнюк Л.М.; юрисконсульта 2-ї категорії юридичного відділу Рубельт М.А. є прямим порушенням ст. 147-1 КЗпП України, порушенням п. 7.3 Статуту Підприємства, п. 1.4 Контракту та перевищенням своїх повноважень головою та членами комісії, що проводила службове розслідування. Крім того зазначає, що комісія проводила службове розслідування щодо встановлення факту збитків, без первинних документів, а розмір завданих збитків визначала на підставі Акту позапланової ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності ДП «ЛБТЗ» за період з 31.08.2015 року по 30.11.2017 року, який у свою чергу редагувався декілька разів аудиторами з невідомих на те причин.

Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, відзиву на неї, апеляційної скарги, відзиву на неї, а також письмових заяв та пояснень учасників справи у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. 4, 141 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 16 Цивільного кодексу України, та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що 15 березня 2018 року комісією Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» складено акт за результатами службового розслідування щодо нанесення збитків ДП «ЛБЗ» при отриманні послуг з перевезення приватним транспортом, укладених з працівниками підприємства, зокрема ОСОБА_2 та виявлених позаплановою ревізією ДП «Львівський БТЗ». Даний акт затверджено т.в.о. директора ДП «Львівський БТЗ». У ньому встановлено, зокрема дані щодо отримання підприємством збитків при виконанні договору від 31 серпня 2018 року № 321, укладеного між ОСОБА_2 та ДП «Львівський БТЗ» з надання послуг власним транспортом з обслуговування. Визнання протиправності дій під час проведення службового розслідування та складення акту за його результатами, який не встановлює для позивача будь-яких обов`язків та містить висновки, які самі по собі не породжують правових наслідків, є різновидом претензії, не передбачено діючим законодавством в якості способу захисту прав. Зазначений акт не є угодою, договором, правовстановлюючим документом, які відповідно до вимог цивільного законодавства можуть бути оспорені, з послідуючим їх скасуванням. Акт відповідача є письмовим документом, що фіксує певну ситуацію, що трапилась, в даному випадку щодо отримання підприємством збитків. Позивач посилався у позові на ст. ст. 202, 203, 215, 512, 513, 516, 548, 553, 608, 1054 ЦК України як на правові підстави обґрунтування позову, між тим вказані норми закону регулюють договірні та зобов`язальні правовідносини, а не визнання протиправними дій під час службового розслідування та складання акту за результатами службового розслідування. Аналогію права чи аналогію закону в даному випадку застосувати неможливо. Серед способів захисту цивільних прав та інтересів, що передбачені ст. 16 ЦК України, такого способу захисту як визнання протиправними дій під час проведення службового розслідування та складання акту за результатами службового розслідування, не має. При таких обставинах показання свідка ОСОБА_7 , заявленого з боку позивача, не мають суттєвого значення для розгляду справи по суті. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання, що порушене право позивача не підлягає захисту шляхом обраного способу, а тому у позові необхідно відмовити повністю. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, понесені позивачем судові витрати суд вирішив покласти на останнього.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають.

Олешко О ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ДП «Львівський бронетанковий завод», у якому просив: визнати протиправними дії ДП «Львівський бронетанковий завод» під час проведення службового розслідування та складення Акту за результатами службового розслідування щодо нанесення збитків ДП «Львівський бронетанковий завод» при отриманні послуг з перевезення приватним транспортом» від 15.03.2018 року за період з 15.02.2018 року по 15.03.2018 року.

В обґрунтування позову покликався на те, що позивач перебував на посаді директора відповідача. 31.03.2015 між сторонами укладено договір № 321 про надання послуг обслуговування потреб відповідача власним транспортом при виконання завдань, що покладені на позивача як на директора підприємства. При проведенні держаудиту у відповідача встановлено, що за вказаним договором відповідач начебто сплатив власнику автомобіля зайві кошти, у зв`язку із чим підприємство понесло збитки. Після отримання такої інформації позивачем було повернуто відповідачу зайві компенсовані грошові кошти. Незважаючи на повернення коштів, тимчасово-виконуючий обов`язки директора підприємства створив комісії з проведення службового розслідуванням для встановлення причин та обставин завдання збитків відповідачу при виконанні умов договорів, яке проводилось у порядку передбаченому Інструкцією від 12.09.2016 № 256. За результатами службового розслідування складено спірний акт. Зазначає, що службове розслідування проводилось з порушенням вимог чинного законодавства: не на вимогу особи, з метою безпідставних, на її думку, звинувачень чи підозри; проведено особами, які мали конфлікт інтересів із позивачем, адже саме вони брали участь у погодженні та підписанні договору № 321; не досліджено пояснення адвокатів позивача щодо походження суми повернутих коштів громадянкою ОСОБА_9 за матеріальну шкоду (збитки, зайво компенсовану суму) позивача, а відтак збитки за договором № 321 відсутні. Акт сформульований у такий спосіб, щоб мати ознаки належного і допустимого доказу у межах кримінального провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Як вбачається із матеріалів справи та визнано сторонами, проводиться досудове розслідування у рамках кримінальних проваджень, що внесені до ЄДРДР №0000063 за ознакою злочину, передбаченого ч.5 ст. 191 КК України та №0000439 за ознакою злочину, передбаченого ч.5 ст. 191 КК України.

В рамках вказаних досудових розслідувань, позивача ОСОБА_2 відсторонено від посади директора ДП «Львівський бронетанковий завод» (Т1 а.с. 40-41) та залучено ДП «Львівський бронетанковий завод» як потерпілого у кримінальному провадженні внесеному до ЄДР №0000063 (Т.1 а.с. 124-125).

Крім цього, ДП «Львівський бронетанковий завод» заявлено цивільний позов про відшкодування матеріальної шкоди завданої кримінальним правопорушенням (злочином) в рамках кримінального провадження внесеного до ЄДР №0000063 (Т1 а.с. 131-132).

Також, згідно повідомлення ДП «Львівський бронетанковий завод» №529 від 15.02.2018 року вбачається, що «…Наказом по ДП «ЛБТЗ» від 15.02.2018 року №57 призначено службове розслідування за фактом нанесення збитків підприємству при отриманні послуг з перевезення приватним автотранспортом. Таким чином, по завершенню службової перевірки, ДП «ЛБТЗ», як потерпіла (юридична особа) у кримінальному провадженні (ЄДР №0000063) неодмінно скерує примірник Акту та матеріали перевірки, (як отриманий доказ, в розумінні вимог ст.ст. 84, 93 КПК України) до органу досудового розслідування…» (т.1 а.с. 54).

З матеріалів справи, також, вбачається, що 15 березня 2018 року комісією Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» складено акт за результатами службового розслідування щодо нанесення збитків ДП «ЛБЗ» при отриманні послуг з перевезення приватним автотранспортом. Даний акт затверджено т.в.о. директора ДП «Львівський БТЗ».

У ньому встановлено, зокрема дані щодо отримання підприємством збитків при виконанні договору від 31 серпня 2018 року № 321, укладеного між ОСОБА_2 та ДП «Львівський БТЗ» з надання послуг власним транспортом з обслуговування (Т1а.с. 62-71).

Крім цього, з листа ДП «Львівський бронетанковий завод» (Т.1 а.с. 61) вбачається, що оригінал акту від 15.03.2018 року з матеріалами службового розслідування скеровано на адресу військової прокуратури Західного регіону України для їх долучення до матеріалів досудового розслідування, відомості про яке 22.06.2017 року внесено до ЄДР №0000063 за ознакою злочину, передбаченого ч.5 ст. 191 КК України.

З супровідного листа ДП «Львівський бронетанковий завод» №817 від 19.03.2018 року вбачається, що акт від 15.03.2018 року за результатами службового розслідування щодо нанесення збитків ДП «ЛБЗ» при отриманні послуг з перевезення приватним автотранспортом було скеровано слідчому в особливо важливих справах слідчого відділу слідчого управління військової прокуратури Західного регіону України на його вимогу.

З наведених листів, а також інформаційних запитів, повідомлень, що мали місце між сторонами вбачається, що відповідач по даній справі ДП «Львівський бронетанковий завод», як потерпіла сторона у кримінальному провадженні та особа, якою заявлено цивільний позов, в порядку передбаченому КПК України провела службове розслідування з метою використання результатів такого, як доказу у згаданому кримінальному провадженні. Такий доказ було надіслано слідчому в особливо важливих справах слідчого відділу слідчого управління військової прокуратури Західного регіону України.

Про це додатково вказує і представник відповідача у своєму відзиві на позовну заяву, а саме: «…Акт за наслідками службового розслідування з матеріалами зібраними в ході його проведення є одним «Джерел доказів», а саме документами.

Відповідно до ст. 99 КПК України, - документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення, тощо відомості, які можуть бути використані, як доказ факту чи обставин, що встановлюється під час кримінального провадження.

До документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених ч.1 ст. 99 КПК України можуть належати: висновки ревізій та Акти перевірок.

Таким чином, Акт за наслідками службового розслідування від 15.03.2018 року і є «ДОКУМЕНТОМ» в розумінні вимог кримінально-процесуального закону, а ОСОБА_2 та його представник вочевидь намагаються в спосіб подачі надуманого цивільного позову спотворити вже зібрані у кримінальному провадженні речові (письмові) докази, до того ж на даний час заявлено цивільний позов в кримінальному провадженні, де основним документом

У тексті позовної заяви є посилання на те, що саме в рамках кримінального провадження збираються докази, у т.ч. шляхом проведення службового розслідування, а відтоді, з урахуванням позиції самого позивача спір слід було-б вирішувати в порядку кримінального судочинства, оскільки оцінка доказів на предмет їх достатності, достовірності та належності буде здійснена саме слідчим, прокурором, а в разі скерування справи до суду відповідним судом…». (Т.1. а.с. 116).

І у зв`язку з цим представником відповідача було заявлено клопотання про закриття провадження у справі, яке судом першої інстанції фактично не вирішено, ухвала з цього приводу не виносилась.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини є здатність особи безперешкодно отримати судовий захист до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових правовідносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (частина перша статті 15 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до вимог статті 19 ЦПК України (в редакції чинній на даний час), суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

За ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння:

1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов;

2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження;

3) порушення права особи на захист;

4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права;

5) порушення права на перехресний допит;

Недопустимими є також докази, що були отримані:

1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні;

2) після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень;

3) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої (розшукової) дії. Факт недопущення до участі в обшуку адвокат зобов`язаний довести в суді під час судового провадження;

4) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, якщо така ухвала винесена слідчим суддею без проведення повної технічної фіксації засідання.

Докази, передбачені цією статтею, повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду, крім розгляду, якщо вирішується питання про відповідальність за вчинення зазначеного істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок якого такі відомості були отримані.

За ст. 89 КПК України, Суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Згідно ст. 90 КПК України, рішення національного суду або міжнародної судової установи, яке набрало законної сили і ним встановлено порушення прав людини і основоположних свобод, гарантованих Конституцією України і міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, має преюдиціальне значення для суду, який вирішує питання про допустимість доказів.

Відповідно до ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню:

1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);

2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення;

3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат;

4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження;

5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання;

6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення;

7) обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

За ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого. Обов`язок доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат та обставин, які характеризують обвинуваченого, покладається на сторону, що їх подає.

Згідно ст. 93 КПК України, збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом. Сторона захисту, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, здійснює збирання доказів шляхом витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, службових та фізичних осіб речей, копій документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій, актів перевірок; ініціювання проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій та інших процесуальних дій, а також шляхом здійснення інших дій, які здатні забезпечити подання суду належних і допустимих доказів. Ініціювання стороною захисту, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, проведення слідчих (розшукових) дій здійснюється шляхом подання слідчому, прокурору відповідних клопотань, які розглядаються в порядку, передбаченому статтею 220 цього Кодексу. Постанова слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій може бути оскаржена слідчому судді. Докази можуть бути одержані на території іноземної держави в результаті здійснення міжнародного співробітництва під час кримінального провадження.

Відповідно до ст. 94 КПК України, Слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Як вбачається з наведеного позивач фактично, як особа, якої стосується розслідування у рамках кримінальних проваджень, що внесені до ЄДРДР №0000063 за ознакою злочину, передбаченого ч.5 ст. 191 КК України та №0000439 за ознакою злочину, передбаченого ч.5 ст. 191 КК України, подаючи даний позов фактично намагається отримати судове рішення, яке б мало преюдиційне значення щодо оспорюваного акту службового розслідування як доказу у рамках згаданих кримінальних проваджень, зокрема, в частині його належності та допустимості. Та суд розглядаючи даний спір фактично повинен був би вдатися в оцінки правомірності отримання такого доказу, повноважень щодо цього у осіб, якими такий складався, порядок отримання такого, дотримання процедури при його отриманні, тощо.

Однак, як вбачається зі наведених вище норм КПК України, повноваженнями щодо оцінки доказів на предмет їх належності та допустимості є суд у рамках кримінального провадження, оцінка ж доказів відноситься до компетенції слідчого, прокурора, слідчого судді, суду, знову ж у рамках кримінального провадження.

Крім цього слід вважати, що аналізуючи отриманий однією із сторін доказ у рамках кримінального провадження, зокрема, на предмет його належності та допустимості, суд, в позовному провадженні, в порядку цивільного судочинства, фактично втручався б у проведення розслідування кримінального провадження чи розгляд такого (залежно від стадії на якій перебуває кримінальне провадження), що слід вважати суперечить засадам судочинства та виходить за межі повноважень суду загальної юрисдикції в позовному провадженні в порядку цивільного судочинства.

Зважаючи на вказане відкриття провадження, розгляд даної справи в порядку цивільного судочинства та відповідно постановлене за наслідками такого розгляду оскаржуване рішення слід вважати такими що здійснені та ухвалене без дотримання вимог закону, а тому таке рішення суду залишатись в силі не може та підлягає скасуванню із закриттям провадження у даній справі (п.1 ч.1 ст. 255, ст. 377 ЦПК України).

Такі висновки по своїй суті відповідають правовим висновкам Великої палати Верховного Суду у справах зі схожими правовідносинами, а саме у постановах від 12.09.2018 року, справа №751/1921/17 провадження 14-383цс18 та від 13.06.2018 року, справа №454/143/17, провадження №14-185цс18.

Вказаним апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Крім цього, слід вказати, що розгляд даної справи не підлягає в порядку іншого судочинства, зокрема, кримінального, в позовному провадженні, оскільки існує окремий порядок перевірки належності та допустимості доказу отриманого в порядку КПК, а саме фактично оскарженого доказу (акту перевірки) у даній справі та порядку його отримання.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.4, 377, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 квітня 2019 року скасувати.

Провадження у справі за позовом представника позивача ОСОБА_2 адвоката Олешко О. М. до Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» про визнання протиправними дій під час проведення службового розслідування та складання акту за результатами службового розслідування щодо нанесення збитків закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного суду.

Повний текст постанови складено 12 березня 2020 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра