Номер провадження: 22-ц/813/672/20
Номер справи місцевого суду: 505/2609/19
Головуючий у першій інстанції Вергопуло А. К.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.04.2020 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Ващенко Л.Г.

суддів - Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

у порядку ст. 369 ЦПК України, розглянула апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Катран» на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 22 жовтня 2019 року (одноособово суддя Вергопуло А.К.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Катран» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

12.08.2019 року ОСОБА_1 звернулась із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Катран» (далі-Товариство) про стягнення середньої заробітної плати в розмірі 27 879,52 гривень за час затримки розрахунку при звільненні.

Позов обґрунтовано наступним.

ОСОБА_1 працювала у відповідача старшим оператором АЗС з 03.11.2017 року у і була звільнена з роботи 04.04.2018 року. Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 04.04.2019 року з Товариства на користь позивачки суд стягнув компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 1 282,80 гривень, а 31.07.2019 року відповідач сплатив заборгованість в розмірі 1 282,80 гривень.

Посилаючись на те, що з 04.04.2018 року по 31.07.2019 року відповідач не проводив з нею повний розрахунок, позивачка просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період у розмірі 27 879,52 гривень.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 22.10.2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Суд стягнув з Товариства на користь позивачки ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 27 879,52 гривень, а також судові витрати у розмірі 768,40 гривень.

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

Товариство не погодилось із рішенням суду від 22.10.2019 року і в особі представника подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про часткове задоволення позову в розмірі 6 765,08 гривень, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга представника Товариства зазначає:

Суд першої інстанції не врахував доводи відповідача, що позивачка не вірно вказала період, за який повинна розраховуватись заборгованість. ОСОБА_1 , наказом № 2060 від 03.11.2017 року, була прийнята на роботу, а наказом № 2147 від 04.04.2018 року звільнена з роботи за згодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

В день звільнення, відповідно до ст. 116 КзпП України, із позивачкою був проведений повний розрахунок, однак ОСОБА_1 частково не погодилась із розрахунком, що стало причиною для звернення із позовом до суду. Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області по справі № 505/415/19 від 04.04.2019 року з Товариства на користь позивачки суд стягнув компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1 282,80 гривень.

Позивачка не зверталась до Товариства за повним розрахунком, тому 31.07.2019 року, на підставі виконавчого провадження, Товариство погасило заборгованість з компенсації за невикористану відпустку на користь ОСОБА_1 , дотримавшись вимог ст. 116 КЗпП України.

У постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі № 6-195цс14 зазначено, що суд може зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, за таких умов як, наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення працівника.

Товариство у день звільнення ОСОБА_1 нарахувало і виплатило заборгованість по заробітній платі у розмірі 1 148,29 гривень, а інша сума була предметом спору у суді в період з 04.02.2019 року по 04.04.2019 року. Оскільки між позивачкою та Товариством тривали судові спори у період з 04.02.2019 року по 04.04.2019 рік, розрахунки ОСОБА_1 (326*8*10,69=27 879,52 гривень), є помилковими.

Згідно з ч. 2 ст.117 КЗпП України, при наявності спору про розмір належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Судовий спір між ОСОБА_1 і Товариством вирішений 04.04.2019 року, а 31.07.2019 року Товариство погасило заборгованість у розмірі 1 282,80 гривень, затримка у виплаті склала 79 робочих днів, а саме: у квітні 20, у травні 22, у червні 18 і у липні 19 робочих днів, тобто 79*8*10,69=6 756,08 гривень.

(узагальнення доводів та заперечень інших учасників справи)

Позивачка ОСОБА_1 у відзиві на скаргу зазначила:

Відповідач, не погоджуючись із рішенням суду, просить зменшити суму стягнення і в якості підстав для зменшення суми стягнення посилається на те, що суд неправильно встановив строк затримки розрахунку заборгованості по заробітній платі.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що позивачка звільнилась 04.04.2018 року і на час звільнення їй не було виплачена заборгованість із заробітної плати в сумі 1 282,80 гривень, яка погашена відповідачем 31.07.2019 року.

Застосований апелянтом спосіб тлумачення ст. 117 КЗпП України суперечить способу застосування норм права судом першої інстанції і рішенням Верховного Суду: рішення ВС від 30 січня 2018 року в справі 295/10900/16-ц; рішення ВС від 28 березня 2018 року в справі 408/2306/17-ц, рішення ВС від 11 липня 2018 року в справі 513/1083/15-ц, рішення ВС від 28 березня 2018 року в справі 661/3830/16-ц, рішення ВС від 30 травня 2018 року в справі 461/6803/16-ц, рішення ВС від 6 червня 2018 року в справі 756/10829/15-ц, рішення ВС від 15 серпня 2018 року в справі 569/6578/16-ц, рішення ВС від 19 вересня 2018 року в справі 337/3085/16-ц, рішення ВС від 12 червня 2019 року справа №569/79/18, рішення ВС від 19 червня 2019 року в справі №820/3313/17, рішення ВС від 09 серпня 2019 року в справі №420/5793/18.

Судом вірно застосовані норми ст. ст. 116,117 КЗпП України. Статті 116,117 КЗпП України передбачають право зменшення суми лише у разі часткового задоволення вимог працівника про стягнення сум заборгованості. Якщо вимоги працівника були задоволені в повному обсязі то зменшення розміру суми стягнення не передбачено.

При зменшенні суми, суди користуються принципом пропорційності та свої рішення обґрунтовують постановою ВСУ від 27.04.2016 року в справі №6- 113ЦС16, і, шляхом порівняння слід дійти висновку, що фактичні обставини мають істотні відмінності, як в сумах так і в пропорціях, а також щодо обставин виявлення заборгованості та дій відповідача щодо її виплати. В описово-мотиваційній частині зазначеного рішення ВСУ вказано: «Разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати».

Враховуючи вищенаведену постанову ВСУ, принцип співмірності не може бути застосовано в даній справі у зв`язку із такими обставинами: умисне тривале ухилення відповідача від виконання обов`язку покладеного на нього ст. 216 КЗпП України; значний розмір заборгованості перед позивачем порівняно із його середньомісячною заробітною платою; вирішення спору щодо сум на користь позивача; в порівнянні з ситуацією в справі 6-113цс16, невелика сума відшкодування відносно суми заборгованості.

Апелянтом не надано жодних доказів, того що стягнення суми 27 879,52 гривень завдасть відповідачу непропорційної шкоди порівняно із розміром заборгованості. Зважаючи, що видом діяльності відповідача (апелянта) є продаж паливо-мастильних матеріалів, що відноситься до прибуткового бізнесу, неможливо зменшувати суму стягнення, встановлену рішенням суду.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої інстанції встановлені і сторонами неспорені такі обставини.

Наказом №2060 від 03.11.2017 року ОСОБА_1 прийнята на роботу до Товариства старшим оператором АЗС. Наказом №2147 від 04.04.2018 року ОСОБА_1 звільнена з роботи за згодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України (а.с.6,7).

19.04.2018 року позивачка звернулась до відповідача із заявою про виплату компенсації за невикористану відпустку, перерахунок заробітної плати з урахуванням поднанормових та вилату зарплати за 4 робочі дні у квітні 2018 року (а.с.8).

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 04.04.2019 року у справі №505/415/19 за позовом ОСОБА_1 до Товариства про стягнення компенсації за невикористану відпустку, з Товариства на користь позивачки суд стягнув 1 282,80 гривень компенсації за невикористану відпустку (а.с.11).

31.07.2019 року Товариство перерахувало на картку позивачки 1 282,80 гривень /1 276,39 грн.+6,41 грн. комісії), а.с.12.

Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 (Реєстр Пенсійного фонду України застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, форма ОК-5, далі-Реєстр ПФУ), заробітна плата позивачки у листопаді 2017 року становила 1 909,09 гривень, у грудні 2017 року - 3 200 гривень, у січні 2018 року - 3 723 гривень, у лютому 2018 року - 3 723 гривень, у березні 2018 року - 3 969,68 гривень, а у квітні 2018 року - 1 426,45 гривень (а.с.9,10).

Судом апеляційної інстанції нові обставини не встановлювались і нові докази не досліджувались.

Між сторонами виникли правовідносини з приводу стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, які регулюються нормами КЗпП України, Законом України «Про оплату праці».

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Суд першої інстанції, задовольняючи позов і стягуючи середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 04.04.2018 року по 31.07.2019 року в розмірі 27 879,52 гривень виходив з того, що відповідач не у повному обсязі сплатив в день звільнення всі належні позивачці суми, зокрема компенсацію за невикористану відпустку, яку стягнуто на підставі рішення суду від 04.04.2019 року у справі №505/415/19, що набрало чинності 10.05.2019 року (а.с. 40,41).

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (ст. 94 ч.1 КЗпП України). Оплата праці (заробітна плата) - грошове вираження вартості та ціни робочої сили, яка виступає в ролі заробітку, виплаченого власником підприємства працівнику за виконану роботу (ст. 1 ч.1 Закону України «Про оплату праці»).

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства,

установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (ст. 116 ч. 1 КЗпП України).

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 ч.1 КЗпП України).

З матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_1 звільнена з роботи 04.04.2018 року. 19.04.2018 року позивачка звернулась до відповідача із заявою про виплату компенсації за невикористану відпустку, перерахунок заробітної плати з урахуванням поднанормових та вилату зарплати за 4 робочі дні у квітні 2018 року.

Відповідач, всупереч ст. 116 КЗпП України, в день звільнення (04.04.2018 року) і на наступний день після пред`явлення позивачкою вимоги про розрахунок (20.04.2018 року), не виплатив позивачці компенсацію за невикористану відпустку.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 04.04.2019 року, яке набрало чинності, з Товариства на користь позивачки суд стягнув компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1 282,80 гривень.

31.07.2019 року, на виконання рішення суду від 04.04.2019 року, Товариство виплатило позивачці 1 282,80 гривень компенсації за невикористану відпустку.

Таким чином, період затримки розрахунку при звільненні має розраховуватись з 04.04.2018 року по 31.07.2019 року.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ст. 117 КЗпП України)

Визначаючи розмір середнього заробітку, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що позивачка ОСОБА_1 має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, при цьому, факт невиплати позивачці всіх виплат у день звільнення 04.04.2018 року встановлений на підставі рішення суду від 04.04.2019 року.

Разом з тим, визначений судом першої інстанції розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку не відповідає вимогам закону.

Порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках,передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України (ч.1 ст. 27 Закону України Про оплату праці»).

У всіх випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата (п.2 абз.3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року, далі-Постанова №100).

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (п. 5 Постанови №100).

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин…Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (п. 8 Постанови №100).

За розрахунками суду апеляційної інстанції розмір середнього заробітку ОСОБА_1 , виходячи з відомостей про заробітну плату позивачки у Реєстрі ПФУ, повинен бути наступний: останні 2 календарні місяці роботи, що передували події, з якою пов`язана відповідна виплата, беручи до уваги, що позивачку звільнено 04.04.2018 року - лютий і березень 2018 року; у лютому 2018 року заробітна плата позивачки за 20 робочих днів становила 3 723 гривень, а у березні 2018 року заробітна плата позивачки за 21 робочий день становила 3 969,68 гривень.

Середня заробітна плата позивачки у лютому-березні 2018 року становила 3 846,34 гривень (7 692,68 (3 723+3 969,68): 2).

Середньоденна заробітна плата позивачки у лютому-березні 2018 року становила 33,81 гривень (3 846,36:41 робочий день (20 р.д.+21 р.д.).

Період затримки розрахунку пари звільненні з 04.04.2018 року по 31.07.2019 року становить 326 робочих днів, а тому середній заробіток за час затримки розрахунку у вказаний період повинен становити 11 022,06 гривень (326х33,81).

Зважаючи на те, що відповідач не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, рішення суду в цій частині підлягає зміні з викладенням резолютивної частини рішення суду у новій редакції про стягнення середнього заробітку за період з 04.04.2018 року по 31.07.2019 року у розмірі 11 022,06 гривень, з відрахуванням із зазначеної суми податків та обов`язкових платежів.

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Доводи представника відповідача у скарзі, що: позивачка не зверталась до Товариства за повним розрахунком, тому 31.07.2019 року, на підставі виконавчого провадження, Товариство погасило заборгованість з компенсації за невикористану відпустку на користь ОСОБА_1 , дотримавшись вимог ст. 116 КЗпП України; у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі № 6-195цс14 зазначено, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за наявності спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення працівника; між позивачкою та Товариством тривали судові спори у період з 04.02.2019 року по 04.04.2019 рік, тому розрахунки ОСОБА_1 (326*8*10,69=27 879,52 гривень), є помилковими; судовий спір між ОСОБА_1 і Товариством вирішений 04.04.2019 року, а 31.07.2019 року Товариство погасило заборгованість у розмірі 1 282,80 гривень і затримка у виплаті склала 79 робочих днів, а саме: у квітні 20, у травні 22, у червні 18 і у липні 19 робочих днів, тобто 79*8*10,69=6 756,08 гривень,- не заслуговують на увагу.

Позивачка звільнена з роботи 04.04.2018 року, 19.04.2018 року зверталась до відповідача із заявою, зокрема, про виплату компенсації за невикористану відпустку.

Товариство, всупереч ст. 116 КЗпП України, в день звільнення (04.04.2018 року) і на наступний день після пред`явлення позивачкою вимоги про розрахунок (20.04.2018 року), не виплатив позивачці компенсацію за невикористану відпустку.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 04.04.2019 року, що набрало чинності, з Товариства на користь позивачки суд стягнув компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 1 282,80 гривень, яку Товариство сплатило позивачці 31.07.2019 року.

Суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що оскільки позивачка звільнена 04.04.2018 року, розмір середнього заробітку має обчислюватися з дня, наступного за днем її звільнення, що узгоджується із вимогами ст. 116 КЗпП України.

Разом з тим, доводи відповідача щодо неправильності визначення судом першої інстанції розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку прийняти до уваги і є підставою для зміни рішення суду в цій частині.

Ствердження позивачки у відзиві на скаргу щодо правильності розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 27 879,52 гривень, а також, що оскільки видом діяльності відповідача є продаж паливно-мастильних матеріалів, який відноситься до прибуткового бізнесу, неможливо зменшувати суму стягнення, встановлену рішенням суду, - до уваги не приймаються.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться відповідно до Постанови №100.

За розрахунками апеляційного суду, відповідно до Постанови №100, середній заробіток за час затримки розрахунку у період з 04.04.2018 року по 31.07.2019 року становить 11 022,06 гривень, тому рішення суду в частині визначення розміру відшкодування підлягає зміні, при цьому, із зазначеної суми підлягають відрахуванню податки та обов`язкові платежі.

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Оскільки відповідач порушив право позивачки на своєчасне отримання всіх виплат при звільненні, порушене право позивачки підлягає захисту шляхом часткового задоволення позову.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Підставами для зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ст. 376 ч.1 п.п.1-4, ч.4 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про право позивачки на середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 04.04.2018 року по 31.07.2019 року, разом з тим, розрахунки суду щодо розміру відшкодування середнього розрахунку не відповідають Постанові № 100, рішення суду підлягає зміні, з викладенням резолютивної частини рішення у новій редакції.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ч.1 ЦПК України).

Апеляційна скарга представника Товариства не містить доводів стосовно неправильності стягнення судових витрат у вигляді судового збору, який суд стягнув з відповідача на користь позивачки, тому рішення суду в цій частині підлягає залишенню без змін.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1, ч.2 п.п.1-3 ЦПК України).

Апеляційна скарга Товариства підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції зміні зі зменшенням розміру відшкодування. Судовий збір за подачу апеляційної скарги сплачений у розмірі 1 152,60 гривень (а.с.46) і відшкодуванню не підлягає, оскільки сплачений виходячи з мінімального розміру (768,40х150%). З огляду на зазначені обставини, судовий збір у розмірі 768,40 гривень за розгляд справи в суді першої інстанції, який стягнуто з відповідача на користь позивачки, також не підлягає зменшенню та відшкодуванню.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.п.1,2, 375 ч.1, 376 ч.1 п.п.1-4, ч.3, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Катран» - задовольнити частково.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 22 жовтня 2019 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку - змінити, виклавши рішення суду в цій частині і новій редакції: стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Катран» () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІІН № НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.04.2018 року по 31.07.2019 року у розмірі 11 022 (одинадцять тисяч 22 гривні) 06 копійок, з відрахуванням із зазначеної суми податків та обов`язкових платежів.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 22 жовтня 2019 року в частині стягнення судового збору в розмірі 768,40 гривень - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженнюу касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 13.04.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська

Є.С. Сєвєрова