ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2573/20 Справа № 199/5480/19 Суддя у 1-й інстанції - Подорець О. Б. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Деркач Н.М., Петешенкової М.Ю.

за участю секретаря судового засідання Бондаренка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства Страхова компанія Універсальна про захист порушеного права споживача страхових послуг шляхом визнання частково недійсним пункту договору страхування, стягнення неустойки та збитків, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до ПАТ «СК «Універсальна» про захист порушеного права споживача страхових послуг шляхом визнання частково недійсним пункту договору страхування, стягнення неустойки та збитків.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 28 серпня 2017 року між ОСОБА_1 та ПАТ «СК «Універсальна» був укладений Договір страхування у формі страхового сертифікату № 109946728 до Генерального договору № 1619/300/000001 комплексного страхування подорожуючих за кордоном від 12 травня 2009 року (надалі - Договір страхування).

30 серпня 2017 року, перебуваючи у туристичній подорожі у Туреччині із ним стався страховий випадок, а саме травматичне ушкодження голови внаслідок невдалого падіння (відкрита черепно-мозкова травма, часткове скальпування із накладанням 18-швів) в зв`язку із чим його у непритомному стані було терміново доставлено до лікарні м. Бодрум та прооперовано.

Пунктом 9.2 договору страхування передбачено, що у разі, якщо Застрахована особа (позивач) самостійно сплатила вартість медичних чи додаткових послуг, страхова виплата здійснюється безпосередньо Застрахованій особі (Страхувальнику/Вигодонабувачу).

Після отримання всіх невідкладних медичних процедур, оперативного втручання та ургентної допомоги, ОСОБА_1 сплатив вартість таких послуг згідно наданого лікарнею м. Бодрум рахунку № НОМЕР_1 в сумі 2 554,13 доларів США.

Позивач вказує, що страхова компанія (відповідач по справі) виконала свої зобов`язання перед позивачем частково, сплативши лише відшкодування в розмірі 70 доларів США (1780,80 гривень сплачено 11.12.2017).

Вважаючи такі дії відповідача незаконними, а такий розмір сплаченого відшкодування необґрунтовано заниженим, у лютому 2018 року позивач звернувся до Амур- Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська із відповідним позовом про захист порушеного права споживача страхових послуг з метою стягнення страхового відшкодування у повному обсязі.

За результатами розгляду вказаної справи, рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2018 року по справі №199/1108/18, яке частково змінене постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2019 року лише в частині розподілу судових витрат, позовні вимоги позивача задоволенні частково, із страховика стягнуто страхове відшкодування в розмірі 62 433,07 гривень та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2100 гривень.

Вказане судове рішення відповідачем виконане 27 червня 2019 року у відповідь на заяву представника позивача від 26 червня 2019 року.

Посилаючись на положення ст.ст. 625,525,526, п.7.1.4 Генерального договору №1619/300/000001 від 12 травня 2009 комплексного страхування подорожуючих, Закону України «Про захист прав споживачів», позивач в уточненій редакції позовної заяви від 30 липня 2019 року, просив суд визнати недійсним п.7.1.4 Генерального договору комплексного страхування подорожуючих за кордоном № 1619/300/000001, в частині обмеження нарахування пені в розмірі, що не перевищує 10% від суми страхової виплати, стягнути із відповідача на користь позивача пеню за весь термін прострочки у виплаті страхового відшкодування в розмірі 5 150,73 гривень, розмір інфляційних втрат 9 673,91 гривень, та три відсотки річних 2894,16 гривень, а всього стягнути 17 718,80 гривень та покласти на відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4500 гривень (а.с.1-6, 37-42).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 до ПАТ «СК «Універсальна» про захист порушеного права споживача страхових послуг шляхом визнання частково недійсним пункту договору страхування, стягнення неустойки та збитків - задоволено в повному обсязі.

Визнано недійсним п. 7.1.4 Генерального договору комплексного страхування подорожуючих за кордоном № 1619/300/000001 від 12 травня 2009 року з моменту його укладання, в частині обмеження нарахування пені в розмірі, що не перевищує 10% від суми страхової виплати.

Стягнуто з ПАТ «СК «Універсальна» на користь ОСОБА_1 пеню за весь термін прострочки у виплаті страхового відшкодування в розмірі 5 150,73 гривень, розмір інфляційних втрат 9 673,91 гривень, та три відсотки річних 2894,16 гривень, а всього стягнуто 17 718 грн. 80 коп.

Стягнуто з ПАТ «СК «Універсальна» на користь ОСОБА_1 судові витрати, що пов`язані із оплатою професійної правничої допомоги в розмірі 4500 гривень.

Стягнуто з ПАТ «СК «Універсальна» на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2305 грн. 20 коп (а.с.69-71).

Не погодившись з вказаним рішенням, ПАТ «СК «Універсальна» звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі (а.с.128-130).

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Зазначає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. З моменту укладення договору він має обов`язкову силу для сторін. Сторони пов`язуються взаємними правами та обов`язками і не можуть в односторонньому порядку відмовлятися від виконання зобов`язання або змінювати його умови, крім випадків передбачених домовленістю сторін або законом.

Крім того, вказує, що розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між ОСОБА_1 та ПАТ «СК «Універсальна» був укладений Договір страхування у формі страхового сертифікату № 109946728 до Генерального договору №1619/300/000001 комплексного страхування подорожуючих за кордоном від 12 травня 2009 року (надалі Договір страхування).

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами, що 30 серпня 2017 року в Туреччині із позивачем стався страховий випадок.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2018 року по справі №199/1108/18, яке частково змінене постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2019 року, позовні вимоги позивача задоволенні частково, із страховика стягнуто страхове відшкодування в розмірі 62 433,07 гривень та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2100 гривень.

Зазначене рішення суду відповідачем ПАТ «СК «Універсальна» виконано у добровільному порядку 27 червня 2019 року.

Генеральним договором № 1619/300/000001 від 12.05.2009 комплексного страхування подорожуючих (надалі - Генеральний договір страхування) у п. 7.1.4 визначено, що страховик (відповідач) за несвоєчасну виплату страхового відшкодування зобов`язаний сплатити страхувальнику (позивачу) пеню у розмірі 0,05% від суми, що підлягала сплаті, за кожен день прострочення, але не більше 10% від суми страхової виплати.

Позивачем надано розрахунок неустойки (пені) за весь термін прострочки у його сплаті позивачу (з дати часткової сплати відшкодування відповідачем 11 грудня 2017 року по дату виконання рішення суду по справі № 199/1108/18 27 червня 2019 року) в розмірі 5 150,73 гривні (365 дні прострочки з урахуванням строку позовної давності для вимог по сплаті неустойки * 62 433,07 грн. * 0,05%) - 6 243,31 гривень сплачена пеня відповідачем після відкриття провадження по справі), розмір інфляційних втрат 9 673,91 гривні, та три відсотки річних 2 894,16 гривень.

Задовольняючи позовні вимоги, в частині визнання частково недійсним пункту договору страхування, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог, оскільки обмеження нарахування пені в розмірі, що не перевищує 10% страхової виплати є такою, що порушує права страхувальника, свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків, дають можливість страховику майже без будь-яких санкцій для себе тривалий час затримувати виплату страхового відшкодування (не виконувати зобов`язання належним чином).

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені та збитків в порядку ст. 625 ЦК, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитись з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання правочину недійсним.

Згідно із статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до пункту 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Таким чином, на підставі аналізу вищевказаних правових приписів та з урахуванням роз`яснень наданих у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», можна зробити висновок, що до відносин, які регулюються нормами Закону України «Про захист прав споживачів», належать, зокрема, відносини, які виникають при укладенні договору страхування.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09.04.1985 №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Згідно з вимогами статті 16 Закону України «Про страхування», статті 979 ЦК України договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, відповідно до якої страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно з положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч.2 статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Так, встановлено, що між ОСОБА_1 та ПАТ «СК «Універсальна» був укладений Договір страхування у формі страхового сертифікату № 109946728 до Генерального договору №1619/300/000001 комплексного страхування подорожуючих за кордоном від 12 травня 2009 року .

Генеральним договором № 1619/300/000001 від 12 травня 2009 комплексного страхування подорожуючих у п. 7.1.4 визначено, що страховик (відповідач) за несвоєчасну виплату страхового відшкодування зобов`язаний сплатити страхувальнику (позивачу) пеню у розмірі 0,05% від суми, що підлягала сплаті, за кожен день прострочення, але не більше 10% від суми страхової виплати.

При укладанні договору позивач своїм підписом погодив узгоджені умови договору, у тому числі і межі відповідальності страховика.

За час дії договору позивач не порушував питання щодо зміни умов договору або дострокового його розірвання.

Отже, спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог або заперечень щодо умов спірного договору.

Колегія суддів, керуючись статтею 627 ЦК України, згідно якої сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, та виходячи з того, що договірні умови передбачені зазначеним договором не створює дисбаланс прав та обов`язків на користь будь-якої сторони цієї угоди, а тому вказані умови не можна кваліфікувати, як несправедливі та дискримінаційні, що порушують права позивача.

За викладених обставин справи, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про доведеність, та обґрунтованість вимог позивача щодо визнання недійсним п. 7.1.4 Генерального договору комплексного страхування подорожуючих за кордоном № 1619/300/000001, в частині обмеження нарахування пені в розмірі, що не перевищує 10% від суми страхової виплати.

Щодо вимог позивача про стягнення неустойки, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Генеральним договором № 1619/300/000001 від 12 травня 2009 комплексного страхування подорожуючих у п. 7.1.4 визначено, що страховик (відповідач) за несвоєчасну виплату страхового відшкодування зобов`язаний сплатити страхувальнику (позивачу) пеню у розмірі 0,05% від суми, що підлягала сплаті, за кожен день прострочення, але не більше 10% від суми страхової виплати.

Враховуючи зазначені вимоги, колегія суддів вважає, що пеня, яку відповідач повинен сплатити позивачу становить 6 243,31 гривен ( 62 433,07 грн. * 10%).

Однак, як встановлено судом та не заперечується сторонами, ПАТ «СК «Універсальна», після відкриття провадження по справі, сплачено позивачу пеню у розмірі 6 243,31 гривень.

Таким чином, ПАТ «СК «Універсальна» виконано вимоги, щодо сплати заборгованості за пенею, тому підстави для стягнення пені відсутні.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам в частині стягнення із позивача збитків за користування чужими грошима в порядку статті 625 ЦК України, колегія суддів виходить з наступного.

Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

За частиною другою цієї статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у випадку прострочення або невиплати страхового відшкодування, яке є договірним грошовим зобов`язанням, до страховика застосовується відповідальність згідно статті 625 ЦК України (висновки Верховного Суду України у справах № 6-1003цс16 від 21 грудня 2016 року та № 6-126цс14 від 11 березня 2015 року).

Позивачем надано розрахунок, який перевірений колегією суддів та встановлено правильність нарахування розміру інфляційних втрат у сумі 9 673,91 гривні та три відсотки річних у сумі 2 894,16 гривень.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно стягнуто з відповідача на користь позивача збитки за користування чужими грошима в порядку статті 625 ЦК України.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частинами восьмою, дев`ятою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Позивачем на підтвердження понесених ним витрат на правничу допомогу подано копію Договору про надання професійної правничої допомоги від 01 липня 2019 року, розрахунок гонорару до Договору про надання професійної правничої допомоги від 01 липня 2019 року, квитанція в підтвердження оплати адвокатського гонорару від 04 липня 2019 року, ордер адвоката, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльність від 17 листопада 2008 року.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно стягнуто витрати на правничу допомогу, що підтверджується квитанцією про оплату адвокатського гонорару від 04 липня 2019 року у розмірі 4 500 грн.

Щодо стягнення судового збору з відповідача на користь держави, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог статті 4 Закону України «Про судовий збір», за подання позовних заяв в порядку цивільного судочинства майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Водночас відповідно Закону України «Про захист прав споживачів» позивачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Згідно з частини 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 1 січня 2019 року становить 1921,00 грн.

Таким чином, при подачі даної позовної заяви до сплати підлягав судовий збір у розмірі 1536,80 грн ( за дві вимоги із розрахунку 768,40 грн судового збору за кожну) а не 2305,20 (за три самостійні вимоги із розрахунку 768,40 грн судового збору за кожну), як зазначено судом першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції слід скасувати в частині визнання недійсним п. 7.1.4 Генерального договору комплексного страхування подорожуючих за кордоном № 1619/300/000001 від 12 травня 2009 року з моменту його укладання, в частині обмеження нарахування пені в розмірі, що не перевищує 10% від суми страхової виплати та в частині стягнення пені та у задоволенні цих вимог відмовити. В частині стягнення розміру судового збору, рішення суду підлягає зміні, шляхом зменшення стягнутого судового збору з відповідача на користь позивача з 2305,20 грн до 545, 03 грн. В решті рішення суду першої інстанції має бути залишено без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги, публічному акціонерному товариству «Страхова компанія «Універсальна» слід компенсувати судовий збір у розмірі 2639,46 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2019 року в частині визнання недійсним п. 7.1.4 Генерального договору комплексного страхування подорожуючих за кордоном № 1619/300/000001 від 12 травня 2009 року з моменту його укладання, в частині обмеження нарахування пені в розмірі, що не перевищує 10% від суми страхової виплати та в частині стягнення пені скасувати, у задоволенні цих вимог відмовити.

Змінити рішення суду в частині стягнення розміру судового збору з публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» на користь держави, зменшивши цей розмір з 2305,20 грн до 545, 03 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Компенсувати публічному акціонерному товариству «Страхова компанія «Універсальна» судовий збір у розмірі 2639,46 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: