Справа № 132/2356/17
Провадження № 22-ц/801/2291/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Аліменко Ю. О.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 рокуСправа № 132/2356/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Голоти Л.О., Панасюка О.С.,

за участю секретаря судового засідання Кузьменка Б.І.,

за участю сторін: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , апелянта ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №132/2356/17 за позовом ОСОБА_1 до Мирненської сільської ради Калинівського району Вінницької області про визнання права власності за набувальною давністю,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 11 грудня 2017 року, яке ухвалене суддею Аліменко Ю.О. в Калинівському районному суді Вінницької області, повний текст складено 21 грудня 2017 року,

в с т а н о в и в :

В липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Мирненської сільської ради Калинівського району Вінницької області про визнання права власності за набувальною давністю, мотивуючи позов тим, що з червня 2003 року він зі своєю дружиною стали проживати у його діда ОСОБА_5 , в будинку АДРЕСА_1 . За час проживання їхня сім`я обробляла присадибну земельну ділянку і відремонтувала будинок.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, але позивач з сім`єю продовжує проживати у цьому ж будинку до теперішнього часу.

Відповідно до відомостей з погосподарської книги №7 головою двору - будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , і поховання якої здійснив нині вже покійний ОСОБА_5 .

Після смерті ОСОБА_6 , ніхто із спадкоємців протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, не вчинив дій, що свідчили б про прийняття спадщини, а тому позивач просив на підставі статті 344 ЦК України визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 11 грудня 2017 року, визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований за АДРЕСА_1 , а саме: А - житловий будинок, вартістю 43326 грн, а - веранда, вартістю 6174 грн, П/а - погріб, вартістю 1318 грн, Б - сарай з літньою кухнею, вартістю 6929 грн, П/Б - погріб, вартістю 19754 грн, Б1 - сарай, вартістю 2440 грн, б - убиральня, вартістю 6768 грн, Є - жомова яма, вартістю 3515 грн, Ж - жомова яма, вартістю 3885 грн, №1 - ворота, вартістю 1946 грн, №2 - огорожа, вартістю 4013 грн, загальною вартістю 1000,68 грн за набувальною давністю. Стягнуто з Мирненської сільської ради Калинівського району Вінницької області на користь ОСОБА_1 1000,68 грн судового збору.

Не погодившись із рішенням суду представник ОСОБА_3 , (особи, яка не брала участі у справі) ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій обґрунтував своє право на подання апеляційної скарги вирішенням судом питання про його права та/або обов`язки. Також посилається на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення та ухвали нове про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив всі обставини справи, зокрема, що спірний будинок належав його бабі ОСОБА_6 , після смерті якої в порядку спадкування за законом перейшов у власність її сина, його батька ОСОБА_7 , який був визнаний безвісті відсутнім, а в подальшому померлим. Отже, в порушення норм процесуального права апелянт ОСОБА_3 не був залучений до участі у справі, хоча має право на спадкування за законом, а Мирненська сільська рада є неналежним відповідачем, оскільки право власності на спірний будинок як на відмерлу спадщину нею оформлено не було.

У відзив на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 07 травня 2019 року, рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 11 грудня 2017 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 18 листопада 2020 року, постанову Вінницького апеляційного суду від 07 травня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Таким чином, під час нового розгляду, апеляційний суд, враховує вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції від 18 листопада 2020 року (ч.1 ст.417 ЦПК України).

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що добросовісне, відкрите та безперервне володіння позивачем ОСОБА_1 житловим будинком з господарськими будівлями АДРЕСА_1 понад десять років не викликає сумніву та є доведеним, а відтак наявні підставі визнати за ним права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України.

Колегія суддів, не погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до записів погосподарської книги власником будинку по АДРЕСА_1 є ОСОБА_6 (а.с.83-85), яка 26 жовтня 1991 року на випадок своєї смерті склала заповіт, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті на що вона матиме право заповіла своєму сину ОСОБА_7 (а.с.88).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.87).

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 24 листопада 2016 року, яке набуло чинності 05 грудня 2016 року, ОСОБА_7 визнано безвісті відсутнім з 01 січня 2001 року (а.с.73, 74), а рішенням Калинівського районного суду Вінницької області 24 квітня 2018 року (справа № 132/1201/18) ОСОБА_7 оголошено померлим. Зазначене рішення набуло законної сили (а.с.75).

Постановою Вінницького апеляційного суду у справі №132/1201/18 від 17 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено, рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 24 квітня 2018 року скасовано та прийнято нове, яким заяву ОСОБА_3 залишено без розгляду через те, що дану вимогу слід вирішувати в порядку позовного провадження.

Постановою Верховного Суду від 27 листопада 2019 року, постанову Вінницького апеляційного суду від 17 липня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, через те, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що вказана справа повинна вирішуватися в порядку позовного провадження.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 16 січня 2020 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Власюка А.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 24 квітня 2018 року закрито, оскільки судом першої інстанції не вирішувалося питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 , оскільки останній жодних спадкових прав не заявляв.

Крім того, позивач ОСОБА_1 у 2015 та 2016 роках звертався до Калинівського районного суду Вінницької області з позовом до Мирненської сільської ради Калинівського району Вінницької області, із залученням до участі в даній справі як третьої особи ОСОБА_3 про встановлення юридичного факту та визнання права власності на житловий будинок.

Зміст зазначених позовів вказує на те, що ОСОБА_1 було достеменно відомо про наявність спадкоємця ОСОБА_3 , який є внуком померлої власниці спірного будинку розташованого по АДРЕСА_1 та сином ОСОБА_7 , а також про те, що ОСОБА_3 також заявив про свої права на вказаний житловий будинок.

Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 30 травня 2016 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Кіровської сільської ради Калинівського району, з викликом зацікавленої особи ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та зустрічним позовом ОСОБА_3 до Кіровської сільської ради Калинівського району, ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування залишено без розгляду.

Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 14 червня 2017 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Кіровської сільської ради Калинівського району, за участю третьої особи ОСОБА_3 про встановлення юридичного факту та визнання права власності на житловий будинок залишено без розгляду.

Зокрема, 06 серпня 2018 року, тобто в шестимісячний строк з дня ухвалення судового рішення про визнання померлим ОСОБА_7 його син ОСОБА_3 звернувся до Калинівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після батька, що підтверджується копією такої заяви (а.с.93).

Як вбачається з матеріалів справи на момент звернення до суду з цим позовом, ОСОБА_1 знав про наявність особи, яка претендує на прийняття спадщини після смерті власника спірного будинку ОСОБА_6 її внука ОСОБА_3 , тобто був обізнаний про відсутність у нього правових підстав для набуття права власності на це майно.

У частині першій статті 352 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 23 липня 2020 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_7 таким, що відмовився від спадщини, яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_2 після смерті ОСОБА_6 в с. Польова Лисіївка Калинівського району Вінницької області. Рішення набрало законної сили.

Зазначеним рішенням суду встановлено, що до ОСОБА_3 підлягає переходу право на спадщину на спірний житловий будинок після смерті батька ОСОБА_7 , адже останній після смерті своєї матері ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , в установлений законом шестимісячний строк прийняв спадщину в порядку спадкування за заповітом, адже фактично вступив в управління спадковим майном, адже розпискою від 11 листопада 1997 року передав спірний будинок для тимчасового проживання ОСОБА_8 , тобто вчинив дії по розпорядженню майном як його власник.

Отже, доведеним є те, що ОСОБА_7 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_6 .

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків».

Колегія суддів, приходить до висновку, що оскільки батько апелянта ОСОБА_3 ОСОБА_7 прийняв спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_6 , що встановлено вищезазначеним судовим рішення, відтак оскаржуване рішенням суду у цій справі стосується прав, інтересів та (або) обов`язків ОСОБА_3 , а тому він має процесуальне право на його оскарження в апеляційному порядку. Підстави передбачені п.3 ч.1 ст.362 ЦПК України щодо закриття апеляційного провадження відсутні.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 344 ЦК України встановлює правові підстави набуття права власності за набувальною давністю.

Згідно з цією статтею особа, яка добросовісно заволоділа чужим нерухомим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти ним протягом десяти років, набуває право власності на дане майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю є встановлення моменту виникнення права власності за набувальною власністю та строк володіння, характер володіння (добросовісне, недобросовісне, відкрите, безперервне), обставини, за яких виникло володіння спірним майном, та чи відповідає це володіння ознакам безтитульного володіння, а також юридичний статус спірного майна.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідно враховувати, зокрема, наступне: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Зазначене узгоджується з пунктом 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

За набувальною давністю особа може набути право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки у діях позивача відсутня така необхідна умова добросовісності володіння як непоінформованість про незаконність свого володіння.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (ч. 1 ст. 48 ЦПК України).

Відповідачем є особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

У силу ч. 5 ст. 12 ЦПК України обов`язком суду першої інстанції є, зокрема роз`яснення у випадку необхідності учасникам судового процесу їхніх процесуальних прав та обов`язків, наслідків вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяння повному та всебічному з`ясуванню обставин справи, що включає встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу сторони справи на власний розсуд розпоряджаються наданими їм законом правами та обов`язками щодо предмета спору (ст. 13 ЦПК України), а суд на засадах змагальності сторін може лише сприяти застосуванню таких прав та виконанню обов`язків, ураховуючи при цьому принципи справедливості та рівності учасників процесу перед законом та судом.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

З огляду на встановлені обставини справи належним відповідачем мав бути саме апелянт ОСОБА_3 , а не територіальна громада в особі сільської ради.

Апеляційним судом, встановлено, що суд першої інстанції, задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_1 , вирішив питання про права і обов`язки ОСОБА_3 , якого не було залучено до участі у справі, що на підставі пункту 4 частини 3 статті 376 ЦПК України, є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення, та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

Зазначене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 23 червня 2020 року в справі № 680/214/16-ц (провадження № 14-445цс19) та висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 25 травня 2020 року в справі № 352/2155/17 (провадження № 61-47070св18), від 23 вересня 2020 року в справі № 585/2106/17 (провадження № 61-179св19).

Таким чином, неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права відповідно до п. 1, 3, 4 ч. 1, п.4 ч.3 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до частин 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в задоволенні позову на позивача.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

З матеріалів справи вбачається, що адвокат Піпко А.М. подав заяву про розподіл судових витрат, якою просив стягнути із ОСОБА_1 на користь апелянта ОСОБА_3 судові витрати, понесені останнім у зв`язку з розглядом справи, які складаються із судового збору у розмірі 960 грн, сплаченого при поданні апеляційної скарги та витрат на правничу допомогу в розмірі 7684 грн.

До зазначеної заяви адвокатом додано: договір про надання правової допомоги від 28 лютого 2019 року; акт приймання-передачі наданих послуг від 22 квітня 2019 року; розрахунок часу, витраченого на надання правничої допомоги (детальний опис робіт); рахунок на суму 7684 грн та копію квитанції про сплату гонорару в розмірі 7684 грн.

Згідно з пунктом 3.3 договору про надання правової допомоги від 28 лютого 2019 року оплата за надані послуги (гонорар) здійснюється клієнтом Адвокатському бюро у розмірі 40% прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Актом приймання-передачі наданих послуг підтверджується надання юридичних послуг відповідно до укладеного договору та сплату гонорару відповідно до розрахунку на суму 7684 грн.

Відповідно до розрахунку часу з детальним описом робіт виконаних адвокатом, останнім витрачено на надання правничої допомоги ОСОБА_3 всього 10 години, із яких: 30 хвилин - на вивчення матеріалів справи, 8 годин - на складання апеляційної скарги з додатками та 1 год 30 хв на складання заяви про розподіл витрат. Вартість вказаних послуг становить 7684 грн = 10 год * (1921*40%)

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, скасуванням рішенням суду першої інстанції і постановленням апеляційним судом нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, з позивача на користь відповідача слід стягнути судові витрати документально підтверджені витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 960 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7684 грн.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 11 грудня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Мирненської сільської ради Калинівського району Вінницької області про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати по справі витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 960 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7684 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 09 грудня 2020 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Голота Л.О.

Панасюк О.С.