Ухвала

27 лютого 2020 року

місто Київ

справа № 527/2121/18

провадження № 61-3270ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Глобинська районна державна адміністрація, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - Сектор державної реєстрації Глобинської районної державної адміністрації,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року у складі судді Триголова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про визнання недійсним та скасування розпорядження Глобинської районної державної адміністрації від 23 березня 2004 року № 236 щодо затвердження проектів відведення земельних ділянок для передачі у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ; визнання недійсними та скасування державних актів на право власності на земельні ділянки; скасування реєстраційних записів про право власності на земельні ділянки; відновлення попереднього стану зазначених земельних ділянок, повернувши їх у постійне користування ОСОБА_1 .

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 24 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

04 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 24 жовтня 2019 року.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження. У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 24 жовтня 2019 року відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовувалося тим, що апеляційна скарга подана з пропуском строку на апеляційне оскарження, встановленого законом, оскільки матеріали справи містять достатні відомості про те, що позивач, отримавши 30 жовтня 2019 року копію рішення суду першої інстанції, мала достатньо часу для подання апеляційної скарги. Судом апеляційної інстанції відхилено доводи представника ОСОБА_4 , що у період з 20 листопада 2019 року до 01 грудня 2019 року він перебував у додатковій відпустці з метою оздоровлення, при цьому, позивач у період з 25 листопада 2019 року до 05 грудня 2019 року перебувала на амбулаторному лікуванні. Такі доводи відхилено з тих підстав, що з моменту отримання позивачем копії рішення суду першої інстанції до початку відпустки представника та лікування позивача сплинув значний проміжок часу (понад 20 днів), протягом якого позивач мала можливість подати апеляційну скаргу.

18 лютого 2020 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу суду апеляційної інстанції, яку просила скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга подана представником ОСОБА_4 та обґрунтовувалася тим, що апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подана після спливу строку на апеляційне оскарження, встановленого законом, оскільки за сімейними обставинами він перебував у відпустці. Вважає, що суд апеляційної інстанції безпідставно вимагає письмові докази у підтвердження перебування у відпустці з метою оздоровлення, а заявнику радить звернутися до іншого представника. Відхиляючи доводи щодо підстав пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції керувався суб`єктивними міркуваннями. Зазначає, що процесуальний закон не містить вичерпного переліку підстав, які можуть бути визнанні судом поважними для поновлення процесуального строку. Вважає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення частини першої статті 127 ЦПК України.

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвалу суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності та неправильності.

Такий висновок суд зробив з огляду на таке.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Згідно з частиною першою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

За правилами частини першої статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 отримала копію вступної та резолютивної частини рішення 24 жовтня 2019 року, а також поштою копію повного тексту судового рішення 30 жовтня 2019 року.

Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень повний текст судового рішення від 24 жовтня 2019 року оприлюднено в цьому реєстрі 29 жовтня 2019 року.

ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_4 04 грудня 2019 року звернулася з апеляційною скаргою на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 24 жовтня 2019 року.

Таким чином заявник звернулася до суду апеляційної інстанції з пропуском строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, а так само з пропуском тридцятиденного строку з дня вручення їй копії повного рішення суду.

Згідно з частиною другою статті 354 ЦПК України учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Відповідно до частини третьої статті 354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_4 , залишено без руху з підстав, зокрема необхідності наведення інших обґрунтованих підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції, відхиляючи доводи заявника щодо наявності підстав для поновлення стоку на апеляційне оскарження, зазначив, що тридцятиденний строк на апеляційне оскарження розпочався 30 жовтня 2019 року, а у відпустку представник позивача ОСОБА_4 відбув 20 листопада 2019 року. Позивач ОСОБА_1 перебувала на амбулаторному лікуванні з 25 листопада 2019 року до 5 грудня 2019 року.

Згідно з частиною першою статті статтею 126 ЦПК право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у поновленні строку на апеляційне оскарження та відкриття апеляційного провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 24 жовтня 2019 року, встановив, що копія повного тексту оскаржуваного рішення суду першої інстанції заявником отримано 30 жовтня 2019 року, а апеляційна скарга подана 04 грудня 2019 року, тобто із пропуском строку на апеляційне оскарження. Також враховано, що з часу отримання ОСОБА_1 копії рішення суду першої інстанції та початку відпустки представника ОСОБА_4 сплинув період тривалістю в 20 днів.

Отже, ОСОБА_1 об`єктивно мала реальну можливість реалізувати свої процесуальні права на подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, не очікуючи настання негативних наслідків, які перешкоджали зверненню до суду апеляційної інстанції.

Також суд апеляційної інстанції правильно відхилив доводи, що ОСОБА_1 з 25 листопада 2019 року перебувала на амбулаторному лікуванні.

Ураховуючи, що відпустка представника ОСОБА_4 розпочалася 20 листопада 2019 року, а початок амбулаторного лікування заявника з 25 листопада 2019 року, ОСОБА_1 , як сторона у справі, добросовісно користуючись процесуальними правами, усвідомлюючи наслідки вчинення або невчинення дій на захист своїх прав, мала можливість звернутися до іншого фахівця у галузі права або вимагати від представника своєчасного та належного виконання своїх обов`язків за укладеним договором.

Тобто зазначені обставини свідчать про об`єктивну можливість заявника звернутися до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції у межах процесуальних строків, визначених законом.

Для цілей перевірки дотримання особою, яка бере участь у справі, процесуальних строків, визначених законом, суди мають керуватися нормами процесуального права та враховувати фактичні обставини справи. Посилання особи на свою неоднозначність не може розцінюватися як безумовний факт підтвердження або спростування таких обставин.

Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Доказів, які б свідчили про добросовісну реалізацію ОСОБА_1 своїх процесуальних прав та належне виконання процесуальних обов`язків, зокрема вчинення усіх можливих та залежних від неї дій, спрямованих на виконання своїх процесуальних обов`язків щодо оскарження рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, заявник не надала.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень частини першої статті 127 ЦПК України не приймаються до уваги Верховним Судом, оскільки зазначена частина наведеної статті регулює правила поновлення пропущеного процесуального строку, встановленого законом, у разі якщо суд визнає причини його пропуску поважними.

За встановленими обставинами, визначивши, що заявник брала участь у судовому розгляду, отримала копію вступної та резолютивної частини рішення суду, мала об`єктивну можливість звернутися до суду апеляційної інстанції зі скаргою у встановлені процесуальним законом строки, були відсутніми обставини, що унеможливлювали своєчасне звернення цієї сторони до суду зі скаргою, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для поновлення ОСОБА_1 процесуального строку для подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» ЄСПЛ зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії»).

Оцінюючи підставність доводів поданої касаційної скарги, Верховним Судом додатково враховано, що її обґрунтовано аргументами необхідності переоцінки досліджених судом апеляційної інстанцій доказів, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції та за межі його процесуальних повноважень.

З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року є необґрунтованою.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суд дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 3 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Глобинської районної державної адміністрації, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Сектор державної реєстрації Глобинської районної державної адміністрації про визнання недійсним та скасування розпорядження Глобинської районної державної адміністрації від 23 березня 2004 року № 236 щодо затвердження проектів відведення земельних ділянок; визнання недійсними та скасування державних актів на право власності на земельні ділянки; скасування реєстраційних записів про право власності на земельні ділянки; відновлення попереднього стану земельних ділянок, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко