Справа № 348/2570/19
Провадження № 22-ц/4808/1048/20
Провадження № 22-ц/4808/1286/20
Головуючий у 1 інстанції Грещук Р. П.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

за участю секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Державної казначейської служби України на рішення Надвірнянського районного суду від 21 липня 2020 року, повний текст якого виготовлено 30 липня 2020 року, та на додаткове рішення Надвірнянського районного суду від 28 серпня 2020 року, ухвалені в складі судді Грещука Р.П. в м. Надвірній Івано-Франківської області, у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення компенсації в розмірі трьох відсотків річних, суми інфляційних втрат за несвоєчасне виконання рішення суду та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Державної казначейської служби України про стягнення компенсації в розмірі трьох відсотків річних, суми інфляційних втрат за несвоєчасне виконання рішення суду та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що на виконанні в Головному управлінні Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області перебував виконавчий лист, виданий Городенківським районним судом 03 червня 2013 року про стягнення з УМВС України в Івано-Франківській області на його користь 200 000,00 грн моральної шкоди та 700,00 грн витрат, понесених на юридичну допомогу. Всупереч частини 4 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконавчий лист не було виконано у трьохмісячний строк з дня надходження. Натомість кошти перераховані на банківський рахунок лише 20 березня 2017 року, тобто з прострочкою 1229 днів. Тому згідно зі статтею 5 вказаного Закону він має право на компенсацію в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми. Крім того, відповідач зобов`язаний відшкодувати суму інфляційних втрат, що передбачено частиною другою статті 625 ЦК в разі порушення грошового зобов`язання. У відповідь на його звернення в липні 2017 року Державна казначейська служба України визнала лише вимогу про виплату трьох відсотків річних.

Також зазначає, що тривале протиправне невиконання рішення суду спричинило йому моральну шкоду, що полягала в душевних стражданнях, пов`язаних з розладом нормального життя, нервовою напругою, переживаннями та необхідністю захищати порушене право.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 21 липня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 компенсацію за прострочення перерахування коштів за рішенням суду в розмірі 20 273,45 грн, 221 733,36 грн інфляційних втрат, 50 000, 00 грн заподіяної моральної шкоди.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що виконавчий лист виконаний відповідачем поза межами трьохмісячного строку із затримкою у 1229 днів. При цьому компенсація за прострочення виконання у розмірі 3% річних відповідно до статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» була розрахована ним добровільно. Крім того, суд дійшов висновку, що сума інфляційних втрат за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання підлягає стягненню з Державної казначейської служби України на підставі статті 625 ЦК України, яка поширюється на всі види грошових зобов`язань, в тому числі, які виникли за рішенням суду. Постановляючи рішення в частині відшкодування моральної шкоди, суд виходив з факту її заподіяння позивачу, що підтверджене тривалим невиконанням ухваленого на його користь рішення. Визначений розмір такого відшкодування суд вважав обґрунтованим з огляду на моральні страждання ОСОБА_1 , витрачені додаткові зусилля для організації життя, неодноразове звернення до відповідача з приводу виконання рішення тощо.

Додатковим рішенням Надвірнянського районного суду від 28 серпня 2020 року стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 6 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. Компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції - судовий збір у розмірі 3 260,87 грн.

Задовольняючи частково заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Васютина Я.В. суд з врахуванням його вимог про стягнення витрат на правничу допомогу до закінчення судових дебатів, співмірності цих судових витрат та наявності доказів, що підтверджують їх розмір, на підставі частини 8 статті 141 ЦПК України дійшов висновку про стягнення на користь позивача 6 000,00 грн витрат на правничу допомогу.

В апеляційній скарзі на рішення суду Державна казначейська служба України посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Вказує, що нарахована компенсація за порушення строку перерахування коштів відповідно до виконавчого листа Городенківського районного суду від 03 червня 2013 року у сумі 20 273,45 грн виплачується за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою» в порядку черговості у третю чергу. На даний час Казначейством в межах бюджетних асигнувань здійснено виконання судових рішень, які відносяться до першої черги заборгованості. Виконання рішення поза чергою є неможливим, призведе до перевищення повноважень працівників служби та порушить права інших стягувачів.

Що стосується вимог про стягнення суми інфляційних втрат, вважає, то такі взагалі не підлягають до задоволення. Так, положеннями Законів України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено нарахування індексу інфляції на суму коштів, які стягуються, і самого порядку такого нарахування. Натомість встановлений інший спосіб відповідальності за несвоєчасне виконання рішення суду.

В даній справі спір виник у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. А тому до нього не можуть застосовуватись норми про цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання, передбачені статтею 625 ЦК України. Норми цієї статті поширюються на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, що підтверджується правовими висновками Верховного Суду України.

На думку апелянта, перерахування коштів є одним з етапів особливої процедури виконання судового рішення, передбаченим Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». А тому порушення строку такого перерахування є процедурним, а компенсація - різновидом процедурної, а не цивільної, відповідальності.

Також вказує, що Казначейство не порушувало жодних прав та інтересів ОСОБА_1 , незаконних дій не вчиняло, будь-якої шкоди йому не завдавало, а тому підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення Державна казначейська служба України посилається на порушення судом норм процесуального права.

Зазначає, що розгляд даної справи завершився 21 липня 2020 року при оголошенні вступної та резолютивної частини. При цьому судове засідання щодо розгляду питання розподілу судових витрат не призначалось.

На думку апелянта, стягнутий судом розмір витрат на правничу допомогу не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг). Крім того, повноваження представника не підтверджене належними доказами.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що дана справа належить до справ незначної складності. Аналіз та вивчення матеріалів здійснювався адвокатом по одній кримінальній справі, визначені в рахунку та акті адвоката послуги були ідентичними по чотирьох аналогічних цивільних справах. Судове засідання 03 березня 2020 тривало до 30 хвилин, а не годину, як вказано в рішенні. Аналогічно у виставленому адвокатом рахунку та акті певні види правової допомоги належать до одного виду адвокатської діяльності і не можуть бути розмежовані.

Неправильним вважає і додаткове рішення в частині компенсації за рахунок держави судового збору. Згідно постанови Кабінету Міністрів України №590 від 27 квітня 2006 року зі змінами «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних,адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» компенсація судових витрат у цивільних справах здійснюється за рахунок і в межах бюджетних асигнувань судів, якими винесено відповідне рішення.

У відзивах на апеляційні скарги представник ОСОБА_1 адвокат Васютин Я.В. покликається на законність та обґрунтованість судових рішень. Вважає, що правових підстав для їх скасування та відмови в позові немає.

На його думку, доводи Державної казначейської служби України про відсутність відповідальності спростовуються тим, що рішення суду саме з їхньої вини не виконувалось тривалий час. В зв`язку з цим в нього виникло право на стягнення компенсації в розмірі трьох відсотків річних, суми інфляційних втрат та моральної шкоди.

Неспроможними вважає і посилання апелянта на відсутність у казначейства повноважень для встановлення або зміни бюджетних призначень, зміни черговості виплати заборгованості за рішенням суду. Такі суперечать Положенню про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011.

Аналогічно неприйнятними є також мотиви скарги щодо безпідставності стягнення інфляційних втрат за порушення виконання зобов`язання. Адже положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати з рішення суду. Тому, встановивши несвоєчасне виконання виконавчого листа, суд дійшов вірного висновку про наявність підстав, вказаних цією статтею для стягнення інфляційних втрат.

Обґрунтованість відшкодування моральної шкоди та її розмір визначені судом правильно, відповідно до характеру та тривалості душевних страждань. З огляду на що вважає необґрунтованими доводи скарги і в цій частині.

На його думку, у суду були також законні підстави для ухвалення додаткового рішення, оскільки в судовому засіданні 21 липня 2020 року представник позивача повідомив суд, що докази судових витрат позивачем буде надано додатково в порядку статті 141 ЦПК України. Дана справа не відноситься до категорії справ незначної складності, як помилково вважає апелянт. Останній, завчасно отримавши заяву про ухвалення додаткового рішення, не звертався до суду із заявою про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу та не надав доказів неспівмірності заявлених стороною витрат на правову допомогу або їх завищення.

Посилання апелянта про те, що вказані адвокатом види наданої правової допомоги не можуть бути розмежовані для визначення відповідних витрат, не спростовують підстав для компенсації позивачу таких витрат. Повноваження адвоката були перевірені судом та допущено його до участі у цивільній справі.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 адвокат Васютин Я.В. доводи апеляційних скарг заперечив, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвалених судом рішень.

Представник Державної казначейської служби України будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явився повторно. Відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод розглядові справи в зв`язку з його неявкою не встановлено.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішень місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов висновку, що скарги підлягають до часткового задоволення з таких підстав.

За положеннями частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалені в справі судові рішення відповідають не повністю.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, вироком Городенківського районного суду від 10 травня 2012 року, залишеним в цій частині без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 квітня 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 лютого 2014 року, з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 стягнуто 200 000,00 грн моральної шкоди та 700,00 грн витрат, понесених за юридичну допомогу (а.с. 5-23).

Фактичними підставами для стягнення моральної шкоди було те, що під час виконання службових обов`язків працівники міліції злочинними діями заподіяли батьку ОСОБА_1 - ОСОБА_2 умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть останнього.

При цьому суд виходив із заподіяння шкоди цивільним позивачам під час виконання підсудними службових обов`язків, тому завдану працівниками у відповідності до статті 1172 ЦК України шкоду вирішив стягнути з юридичної особи - Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області.

На підставі вироку судом 03 червня 2013 року видано виконавчий лист. Згідно заяви позивача від 08 серпня 2013 року його пред`явлено до виконання Головному управлінню Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області (а.с.24).

Згідно копії виписки по рахунках (а.с.25) виконавчий лист було виконано 20 березня 2017 року. Наведена обставина не заперечувалася також представником відповідача і в судовому засіданні.

Зі змісту рішення №116 від 17 серпня 2017 року про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів вбачається, що строк простроченого платежу складає 1229 днів. Відтак ОСОБА_1 нараховано компенсацію в розмірі трьох відсотків, що становить 20 273, 45 грн (а.с.27).

Як видно з відповіді ДКС України від 22 жовтня 2019 року №5-06-06/18136 на адвокатський запит представника позивача ОСОБА_3 на виконанні в Казначействі за бюджетною програмою 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою» обліковується рішення №116 щодо перерахування коштів на користь ОСОБА_1 . Відповідно до абзацу 2 підпункту 1 пункту 9 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України та пункту 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за черговістю надходження таких рішень. Зазначене вище рішення підлягає виконанню у третю чергу і за Програмою можливо виконати тільки після погашення заборгованості по першій та другій черзі (а.с.30).

Таким чином вважаючи дії відповідача незаконними, а свої права порушеними, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Щодо стягнення компенсації в розмірі трьох відсотків річних.

В силу частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Конституції України)

За положеннями частини першої статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі Закон № 4901-VI ) держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).

Згідно з частиною першою статті 3 цього Закону виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Частиною другою, четвертою статті 3 Закону № 4901-VI визначено, що стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

За частиною першою статті 5 Закону у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

З метою реалізації пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4901-VI постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2014 року № 440 затверджено Порядок погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою. Пунктом 2 Порядку передбачено, що боржник - це зазначений у рішенні суду або виконавчому документі суб`єкт, який повинен сплатити кошти або вчинити інші дії майнового характеру щодо особи, на користь чи в інтересах якої ухвалено це рішення.

Згідно з пунктом 50 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується: Казначейством, якщо боржником є державний орган; державним виконавцем, якщо боржником є підприємство, установа, організація або юридична особа, зазначені в пункті 48 цього Порядку.

Компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів.

З наведених вище норм частини першої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», положень пунктів 33 і 47 Порядку № 845, відповідальним за виконання судових рішень, що гарантовані державою, а також виплати компенсації стягувачу, у разі неперерахування коштів за рішенням суду, є саме ДКС України (Казначейство), яка є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

При цьому за приписами статті 5 Закону № 4901-VI компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду виплачується у зв`язку із затримкою виконання судових рішень про стягнення коштів.

Отже, виходячи з аналізу норми, закріпленої у частині першій статті 5 вказаного Закону підставою для виплати стягувачу компенсації, передбаченої цим Законом, слугує порушення органом казначейства строків перерахування коштів на виконання рішення суду про стягнення коштів з органу державної влади.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався положеннями статей 3, 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» і виходив з того, що судове рішення, яке набрало законної сили підлягає обов`язковому і своєчасному виконанню. Компенсація, яку стягнено на користь позивача, передбачена статтею 5 Закону і її виплата обумовлюється фактом пропуску тримісячного строку для виплати коштів відповідно до судового рішення, на виконання якого поширюються гарантії держави відповідно до статті 2 Закону.

Відтак судом зроблено висновок про наявність підстав для виплатити ОСОБА_1 відповідно до частини 1 статті 5 Закону № 4901-VI компенсації в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми, починаючи з дня закінчення тримісячного строку з дня надходження необхідних документів та відомостей до Державної казначейської служби України до моменту виконання виконавчих документів.

При цьому суд правильно врахував, що незважаючи на добровільне нарахування стягувачу суми компенсації, є підстави для вирішення цього питання в судовому порядку, адже казначейством така не виплачена з серпня 2017 року. Разом з тим недостатність бюджетних коштів чи їх відсутність не звільняють державу від обов`язку виплатити компенсацію за порушення строків виконання рішення суду.

Висновки суду в цій частині є обгрунтованими, відповідають нормам матеріального права, і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Щодо суми інфляційних втрат за несвоєчасне виконання рішення суду.

В частині задоволення цих позовних вимог колегія суддів також погоджується з висновками суду з огляду на таке.

Обгрунтовуючи свої вимоги в цій частині ОСОБА_1 посилався на цивільно-правову відповідальність ДКС України за невиконання грошового зобов`язання, що передбачено, зокрема, положеннями статті 625 ЦК України.

В силу частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням.

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписами частини першої та другої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

У даному випадку між сторонами виникло грошове зобов`язання, оскільки одна сторона зобов`язана сплатити певну, визначену грошову суму стягувачу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Спеціальним законом (в даному випадку Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень») не передбачено, що положення частини другої статті 625 ЦК України стосовно зобов`язання боржника, який прострочив виконання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, не поширюється на спірні правовідносини.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, за яким дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

У судовому рішенні про стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди та витрат на правничу допомогу визнано грошові зобов`язання держави, визначено їх розмір; ці зобов`язання належним чином не виконані, тому в даному випадку підлягають застосуванню вимоги частини другої статті 625 ЦК України.

Аналогічні висновки зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), а також Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постановах від 26 червня 2019 року в справі № 757/21050/16-ц (провадження № 61-17790св18), від 08 квітня 2020 року в справі № 339/400/16-ц (провадження № 61-14114св19), від 06 липня 2020 року в справі № 522/16531/17 (провадження № 61-16035св19), від 12 серпня 2020 року в справі № 757/28275/17-ц (провадження № 61-42409св18).

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи наведене та встановивши, що Державною казначейською службою України прострочено грошове зобов`язання по виплаті позивачу присудженого судовим рішенням, суд дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат в розмірі 221 733,36 грн за несвоєчасне виконання рішення суду. При цьому розрахунок здійснено відповідно до встановленого рівня інфляції в зазначені періоди і відповідачем не спростовано.

Щодо відшкодування моральної шкоди.

Перевіряючи рішення в частині стягнення з Державної казначейської служби України на користь позивача моральної шкоди колегія погоджується з висновком суду про наявність правових підстав для такого стягнення виходячи з наступного.

За приписами статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується. Вказане підтверджується також рішеннями Європейського Суду з прав людини.

Право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «Immobiliare Saffi» проти Італії", заява № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

При цьому держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою (рішення у справі «Шмалько проти України» (Shmalko v. Ukraine), № 60750/00, п. 44, від 20 липня 2004 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), № 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v. Ukraine), № 1811/06, від 19 лютого 2009 року).

ЄСПЛ також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація - коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, пп. 203 - 204, та рішення у справі «Вассерман проти Росії», № 21071/05, п. 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення у справі «Бурдов проти Росії» від 7 травня 2002 року, п. 100).

Виходячи з наведеного, відповідач є суб`єктом, що належить до суб`єктів, які завдають шкоду, характер правовідносин свідчить про те, що права позивача фізичної особи порушені протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій.

А отже доводи апеляційної скарги про безпідставність стягнення моральної шкоди в зв`язку з тим , що Казначейсто її позивачу не заподіювало, суперечать нормам національного права та практиці ЄСПЛ.

Досліджуючи обставини справи, які слугували підставою для заподіяння позивачу моральної шкоди суд зазначає, що такими обставинами є тривале невиконання судового рішення.

Згідно роз`яснень пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Обгрунтовуючи свої вимоги в частині відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 посилався на те, що тривале невиконання рішення суду спричинило йому душевні страждання, пов`язані з розладом нормального життя, нервовою напругою та переживаннями, змінами в житті та необхідністю захищати своє право, погіршенням здоров`я.

Разом з тим, колегія суддів вважає завищеним розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 50 000,00 грн.

Оцінюючи характер, обсяг та ступінь моральних страждань заподіяних позивачу, наслідки протиправних дій, завданих тривалим невиконанням рішення суду, оцінюючи вказані обставини та характер спірних правовідносин у їх сукупності, суд доходить висновку, що у цьому випадку моральна шкода має бути відшкодована у розмірі 10 000,00 гривень, що , на думку суду, є достатньою сумою компенсації.

У межах розгляду цієї справи права заявника, які були порушені бездіяльністю відповідача мають бути відновлені шляхом відшкодування моральної шкоди, розмір якої визначено судом за критеріями, що мають істотне значення та відносяться до характеру порушень і обставин справи, що є юридичним захистом прав позивача національним судом України, а не міжнародною судовою установою, яка захищає такі права у разі неотримання особою ефективного національного засобу юридичного захисту.

Відтак, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості колегія суддів вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди підлягає зменшенню з 50 000,00 грн до 10 000,00 грн.

Щодо додаткового рішення.

Стосовно доводів апеляційної скарги в цій частині, то колегія суддів враховує наступне.

В силу частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно із частиною п`ятою статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

З`ясовано, що до закінчення судових дебатів у справі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 заявив про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу згідно вимог закону. Відтак, враховуючи, що судом першої інстанції 21 липня 2020 року розглянуто справу за участі представника позивача, який був присутній і при проголошенні вступної та резолютивної частин рішення, останнім днем подання доказів на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу було 27 липня 2020 року.

Разом з тим, адвокат Васютин Я.В. до суду із заявою про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000,00 грн звернувся лише 04 серпня 2020 року, направивши її поштою. При цьому долучено акт №01/34/2019 про надання послуг професійної правничої допомоги від 21 липня 2020 року та рахунок №01/34/2019 від 21 липня 2020 року (а.с.108-110).

Таким чином, заява про ухвалення додаткового рішення із долученням відповідних доказів подана стороною позивача поза межами встановленого частиною восьмою статті 141 ЦПК України п`ятиденного строку після ухвалення рішення суду.

З огляду на вищезазначене апеляційний суд вважає, що додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 28 серпня 2020 року підлягає скасуванню, а заява представника ОСОБА_1 адвоката Васютина Я.В. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу - залишенню без розгляду.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Враховуючи вищенаведені обставини, суд вважає, що рішення в даній справі про стягнення компенсації в розмірі трьох відсотків річних та суми інфляційних втрат за несвоєчасне виконання судового рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. А тому апеляційна скарга в цій частині не підлягає до задоволення.

Натомість рішення в частині відшкодування моральної шкоди слід змінити, а додаткове рішення скасувати.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (пункт 3 частини 2 вказаної статті).

Відповідно до підпункту «б» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат колегія суддів враховує ціну позову, що визначається загальною сумою всіх вимог (про стягнення компенсації в розмірі трьох відсотків річних, суми інфляційних втрат та моральної шкоди в зв`язку з затримкою виконання рішення суду) та складає 292 006,81 грн.

При цьому неприйнятними є доводи заявника щодо його звільнення від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір». Аналогічно не поширюються на ці правовідносини положення підпунктів 2, 6 статті 5 Закону України «Про судовий збір», як підстави для звільнення від сплати судового збору. Так, ОСОБА_1 під час розгляду кримінального провадження було пред`явлено цивільний позов про відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, який вирішено судами. У даній справі предметом позову є вимоги про застосування цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання судового рішення.

Так, суд дійшов висновку про стягнення коштів у загальному розмірі 252 006,81 грн ( 20 273,45 + 221 733,36 + 10 000,00) фактично задовольнивши 86,30 % позовних вимог, та відповідно 13,7% вимог апеляційної скарги.

А тому на користь держави належить стягнути судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції: з ОСОБА_1 - 400,00 грн (292 006,81х1%х13,70%), з Державної Казначейської служби України - 2 520, 00 грн (292 006,81х1%х86,30%).

Крім того, з ОСОБА_1 на користь Державної Казначейської служби України належить стягнути 600,10 грн судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції (292 006,81х1%х150%х13,70%).

Керуючись статтями 374, 376, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Надвірнянського районного суду від 21 липня 2020 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди змінити.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (місце проживання: Івано-Франківська область, Надвірнянський район, с. Битків, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 10 000, 00 грн моральної шкоди.

В решті рішення суду залишити без змін.

Додаткове рішення Надвірнянського районного суду від 28 серпня 2020 року скасувати.

Заяву представника ОСОБА_1 адвоката Васютина Ярослава Володимировича про стягнення витрат на професійну правничу допомогу залишити без розгляду.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (місце проживання: Івано-Франківська область, Надвірнянський район, с. Битків, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь держави 400,00 грн судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді першої інстанції.

Стягнути з Державної Казначейської служби України на користь держави 2 520, 00 грн судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (місце проживання: Івано-Франківська область, Надвірнянський район, с. Битків, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Державної Казначейської служби України 600,10 грн судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуюча Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови виготовлено 11 грудня 2020 року