П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2020 року

м. Рівне

Справа № 567/439/19

Провадження № 22-ц/4815/240/20

Головуючий в Острозькому районному суді:

суддя Венгерчук А.О.

Рішення суду першої інстанції (вступна і резолютивна частини)

проголошено о 08 год. 53 хв. 21.11.2019

у м. Острог Рівненської області

Повний текст рішення складено: 26.11.2019

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

представники учасників справи:

позивача адвокат Кітовський Віталій Леонідович;

відповідача адвокат Грозік Іван Іванович;

за участі: представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Острозького районного суду Рівненської області від 21 листопада 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю подружжя житлового будинку і земельної ділянки, поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права спільної часткової власності,

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року в суд звернулася ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю подружжя житлового будинку і земельної ділянки, поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права спільної часткової власності. Мотивуючи вимоги, вказувалося про з 2003 року сторони почали проживати сумісно та вести спільне господарство. Від шлюбу, укладеного 25 грудня 2009 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_3

25 вересня 2017 року шлюбні відносини між сторонами припинено через їх розірвання в судовому порядку.

За час спільного проживання ними було набуто у власність житловий будинок АДРЕСА_1 , щодо якого 06 грудня 2013 року було здійснено державну реєстрацію цього речового права. Також рішенням Оженинської сільської ради Острозького району від 30 березня 2001 року відповідачу передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а 10 квітня 2009 року на неї видано державний акт на право власності, де титульним власником зазначено ОСОБА_2 .

З огляду на викладене просила визнати спірне майно об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділити його з розрахунку по 1/2 частці кожному та визнати право спільної часткової власності по 1/2 частці за кожним.

Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 21 листопада 2019 року позов задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0, 1505 га, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: :01:005:0073.

Поділено спільне сумісне майно подружжя, припинивши право спільної сумісної власності сторін у справі на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0, 1505 га, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: :01:005:0073.

Визнано за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 право спільної часткової власності кожного на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0, 1505 га, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: :01:005:0073.

Вирішено питання про судові витрати.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, фактично покликався на порушення норм процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про залишення судом без уваги того, що житловий будинок АДРЕСА_1 будувався не сторонами, а його було побудовано ще до спільного їх проживання батьками відповідача. Тобто ця обставина виключає будь-яке речове право позивача на спірний будинок.

Більше того, житловий будинок збудовано на земельній ділянці, яка є об`єктом права особистої власності заявника, що відповідно до ст. 375 ЦК України було законною підставою для набуття ним права особистої приватної власності.

Вважав, що позивач участі у будівництві не брала, а саме по собі здійснення реєстрації права власності на спірний житловий будинок під час шлюбу сторін не може бути безумовною підставою для визнання такого майна спільним сумісним. При цьому посилався на правову позицію, висловлену Верховним Судом України у постанові від 15 листопада 2017 року у справі №6-2921цс17.

Щодо встановлення судом спільного проживання сторін до одруження з 2003 року, то, на переконання ОСОБА_2 , позивачу необхідно було заявити вимогу про встановлення такого факту, що має юридичне значення, а також надати належні і допустимі докази з тим, щоб підтвердити ці обставини. Мотивуючи свої доводи, вказував на постанову Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року у справі №712/14246/15-ц.

Не погоджувався заявник і з висновками суду про припинення права спільної сумісної власності та визнання права власності за кожним з учасників справи, оскільки оскаржуване рішення в цій частині також є необґрунтованим. Так, він не просив визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки, тобто суд поза його волею вирішив дане питання. Земельна ділянка була набута ним в особисту власність до шлюбу з ОСОБА_1 , що відповідно до ст. 57 СК України заперечує будь-які речові права позивача на неї.

На думку заявника, оцінку судом доказів було проведено з порушенням правил ст.ст. 76, 81 ЦПК України та обставин справи. Зокрема, безпідставно не враховано показання свідка ОСОБА_4 , а навпаки взято до уваги свідчення ОСОБА_5 , які і були покладені в основу оскаржуваного рішення. Хибно відхилено як неналежний доказ фотографію, де зображено матір відповідача на фоні спірного будинку. Не згоден і з критичним ставленням до документів, які вказують про страхування житлового будинку його матір`ю.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

У поданому відзиві представник позивача, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення. При цьому покликався на достатність, допустимість, належність і достовірність зібраних у справі доказів у розумінні ст.ст. 69, 76, 78, 81 ЦПК України.

Щодо аргументів заявника про помилковість висновків стосовно набуття спірного будинку у спільну сумісну власність, встановлення факту проживання сім`єю без реєстрації шлюбу, незаконності припинення права спільної власності подружжя на майно та права позивача на земельну ділянку, то вважав їх необґрунтованими і такими, що спростовуються матеріалами справи та вимогами закону.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи й заперечення сторін, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції правильно виходив із доведеності та обґрунтованості позову, оскільки сукупністю перевірених доказів у справі підтверджено факт проживання сторін без реєстрації шлюбу з 2003 по 2009 роки, тобто до державного оформлення цих відносин, а тому і правомірності набуття ними права спільної сумісної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Хоча державний акт на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 одержано в особисту приватну власність, однак при поділі житлового будинку, як об`єкта права спільної сумісної власності, спірну земельну ділянку також поділено порівну.

Тому з огляду на презумпцію рівності часток кожної зі сторін спірні житловий будинок і земельну ділянку поділено з розрахунку по 1/2 частці кожному, припинивши право спільної сумісної власності.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу вимог ОСОБА_1 про їх спільне проживання протягом часу будівництва житлового будинку, який розташований на земельній ділянці, отриманій ОСОБА_2 в порядку безоплатної передачі із земель комунального фонду. Позивач вважала, що внаслідок спільного проживання і ведення спільного господарства вона набула право на 1/2 частку житлового будинку і 1/2 частку земельної ділянки, титульним власником яких зазначено відповідача, як на частину об`єктів права спільної сумісної власності сторін, проти чого заперечував відповідач.

Як з`ясовано судом, протягом часу з 2003 по 2009 роки сторони проживали разом та вели спільне господарство.

Цей факт підтверджено показаннями свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які в судовому засіданні ствердили, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 впродовж зазначеного періоду часу проживали в житловому будинку батьків відповідача, де вели сумісний побут. Щодо свідчень ОСОБА_4 , то він показав, що сторони мешкали разом з 2009 року, одразу після їх церковного вінчання, однак на а.с. 10 міститься копія "Свідоцтва, яке видане про здійснення таїнства вінчання над ОСОБА_2 і ОСОБА_1 ", де зазначено дату видачі 25 вересня 2005 року. Тобто його показання в частині початку часу спільного проживання сторін є суперечливими, спростовуються матеріалами справи, а тому правильно судом не були взяті до уваги.

При цьому, крім показань свідків, об`єктивним і переконливим доказом на підтвердження тих обставин, що сторони проживали як чоловік та жінка без реєстрації шлюбних відносин є також вказане "Свідоцтво, яке видане про здійснення таїнства вінчання над ОСОБА_2 і ОСОБА_1 ".

Доводи апеляційної скарги про необхідність встановлення з цього приводу окремого факту, що має юридичне значення, про що ОСОБА_1 не заявлялося вимоги, є необґрунтованими. Так, доведення факту спільного проживання сторін як сім`ї без реєстрації шлюбу входить до безпосереднього предмета доказування у даній справі. Між тим, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1.) письмовими, речовими і електронними доказами;

2.) висновками експертів;

3.) показаннями свідків.

З роз`яснень, даних Пленумом Верховного Суду України у п. 13 своєї постанови від 12.06.2009 №5 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду", вбачається, що докази, які збираються або подаються сторонами (показання свідків, письмові чи речові докази), повинні стосуватися суті спору (предмета та підстав позову).

За таких обставин правової необхідності заявляти окрему вимогу про встановлення такого факту в заінтересованої особи не було.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Щодо того, що норма цієї статті почала діяти з 01 січня 2004 року, тобто з дня набрання чинності Сімейним кодексом України, то ця обставина не впливає на правильність оскаржуваного рішення, адже період часу, який не створює передбачених ст. 74 СК України наслідків, протягом 2003 року є нетривалим, а тому істотно не вплинув на будівництво та ремонт спірного житлового будинку.

В подальшому, 25 грудня 2009 року сторони зареєстрували свій шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Здолбунівського районного управління юстиції Рівненської області, який було розірвано на підставі рішення Острозького районного суду від 25 вересня 2017 року.

Як правильно встановлено судом попередньої інстанції, спірний будинок на початок спільного проживання сторін як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу складався із фундаменту та стін. Частково будівельні роботи та повністю ремонтні, оздоблювально-опоряджувальні роботи, в т.ч. забезпечення водо- і газопостачанням, щодо житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 95, 3 м2, житловою 53 м2, здійснювалися протягом часу з 2003 по 2010 роки. Зазначений будинок будувався ОСОБА_2 і ОСОБА_1 в інтересах своєї сім`ї. При цьому допомогу грошовими коштами і фізичною працею надавали батьки обох з подружжя, що підтверджено в судовому засіданні показаннями свідків, відповідну оцінку чому було дано судом.

Відповідачем наведені факти спростовано не було.

26 листопада 2013 року відповідальною посадовою особою Інспекції ДАБК у Рівненській області зареєстровано подану ОСОБА_2 , як замовником, Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації. Дана Декларація містить висновок про закінчення будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 , вважаючи об`єкт готовим до експлуатації.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, номер: 145203965, дата формування: 13.11.2018; вбачається, що спірний житловий будинок належить на праві власності ОСОБА_2 ; дата державної реєстрації: 06.12.2013.

Згідно зі ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід, одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тому судом зроблено обґрунтований висновок, що житловий будинок АДРЕСА_1 є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 і ОСОБА_1 .

Щодо аргументів заявника про те, що спірний будинок неодноразово було застраховано його матір`ю ОСОБА_4 , тобто він не міг бути об`єктом права спільної сумісної власності сторін, то з цього приводу судом було дано вичерпні і детальні висновки, з якими погоджується й колегія суддів.

Стаття 70 СК України вказує, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Тобто правильними є і висновки суду про законність поділу спірного житлового будинку, виходячи із засад рівності, а саме по 1/2 частці кожному, припинення права спільної сумісної власності на будинок та визнання за кожним зі сторін по 1/2 частці житлового будинку АДРЕСА_1 .

Приходячи до переконання про відхилення апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги, що оскаржуване рішення в частині визнання земельної ділянки об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, її поділу, припинення права спільної сумісної власності на земельну ділянку та визнання на неї права спільної часткової власності також ухвалене з додержанням вимог законності та обґрунтованості.

Так, 30 березня 2001 року Оженинська сільська рада Острозького району своїм рішенням №63 передала ОСОБА_2 у приватну власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд земельну ділянку площею 0, 15 га в межах населеного пункту.

Рішенням цього ж органу самоврядування від 12 грудня 2008 року №581 пункт 1 попереднього рішення викладено в такій редакції:

"Передати ОСОБА_2 в приватну власність зокрема земельну ділянку загальною площею 0, 2525 га, а саме для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд земельна ділянка площею 0, 1505 га за адресою: АДРЕСА_1 ".

Згодом, 10 квітня 2009 року на підставі зазначених рішень Оженинської сільської ради відповідачу було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , серія НОМЕР_1 № НОМЕР_2 .

Роз`яснення пункту 182 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" (із змінами, внесеними згідно з постановою Верховного суду України №2 (v0002700-10) від 19.03.2010) передбачають, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК (2768-14) окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мла права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК (435-15).

Норми частини четвертої ст. 120 ЗК України вказують, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Згідно із ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Зважаючи на наведене та врахувавши, що позивачу правильно виділено 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 як частку в об`єкті права спільної сумісної власності сторін, апеляційний суд, погоджуючись із висновками суду попередньої інстанції, також вважає, що пропорційною часткою житловому будинку у спірній земельній ділянці є 1/2 частина цього спірного майна.

Щодо аргументів заявника про недодержання судом норм процесуального права, то вони є необґрунтованими, виходячи з такого.

Згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Окрім викладеного, чіткий і вичерпний перелік випадків, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового, наведено у ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Між тим, будь-яких доказів про існування таких процесуально-правових дефектів, що спонукали би до хибного розв`язання спірних правовідносин, чи інших обставин, які є обов`язковим мотивом для унеможливлення законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, відповідачем зазначено не було, матеріали справи не містять, а апеляційним судом здобуто не було.

Тому решта доводів апеляційної скарги на увагу колегії суддів не заслуговують і відхиляються через їх безпідставність.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Оскільки апеляційна скарга відхиляється, тому понесені відповідачем судові витрати в силу правил ст. 141 ЦПК України відшкодуванню на його користь не підлягають.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Острозького районного суду Рівненської області від 21 листопада 2019 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 10.03.2020

Головуючий: С.В.Хилевич

Судді: Н.В.Бондаренко

Н.М.Ковальчук