ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2550/20 Справа № 205/2665/18 Суддя у 1-й інстанції - Басова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2020 рокуколегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Кретова Наталія Борисівна, про визнання правочину удаваним, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання правочину удаваним, мотивуючи його тим, що вона є співвласником домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1 .

Зазначала, що 08 червня 2007 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 подарували свої частини домоволодіння ОСОБА_5 . Вважає, що даний договір є удаваним правочином, який приховує договір купівлі-продажу і порушує її переважне право на купівлю часток майна.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд:

- визнати договір від 08 червня 2007 року дарування 3/4 частини житлового будинку з господарськими спорудами, розташованими в АДРЕСА_1 , який складається: А-1 - житловий будинок загальною площею 54,4 кв.м, житловою площею 27,6 кв.м; Б - літня кухня; Г - сарай; Д - сарай; Е - вбиральня; 1-5,І - споруди; 3/4 частини земельної ділянки площею 0,043 га, що розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :08:588:0001, укладений між дарувальниками: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та обдарованим ОСОБА_5 , посвідчений 08 червня 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б., зареєстрований в реєстрі за №2641, удаваним правочином, з метою приховання договору купівлі-продажу нерухомого майна;

- договір від 08 червня 2007 року дарування 3/4 частини житлового будинку з господарськими спорудами, розташованими в АДРЕСА_1 , який складається: А-1 - житловий будинок загальною площею 54,4 кв.м, житловою площею 27,6 кв.м; Б - літня кухня; Г - сарай; Д - сарай; Е - вбиральня; 1-5,І - споруди; 3/4 частини земельної ділянки площею 0,043 га, що розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :08:588:0001, укладений між дарувальниками: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та обдарованим ОСОБА_5 , посвідчений 08 червня 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б., зареєстрований в реєстрі за №2641, визнати недійсним з моменту укладення;

скасувати в реєстрі прав власності на нерухоме майно запис №10995940 про реєстрацію права власності ОСОБА_5 на 3/4 частини житлового будинку з господарськими спорудами, розташованими в АДРЕСА_1 , який складається: А-1 - житловий будинок загальною площею 54,4 кв.м, житловою площею 27,6 кв.м; Б - літня кухня; Г - сарай; Д - сарай; Е - вбиральня; 1-5,І - споруди.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 листопада 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що під час судового розгляду відповідачі підтвердили, що ними фактично здійснено продаж спадкового майна, не попередивши ОСОБА_1 ; при укладенні договору дарування волевиявлення його учасників не відповідало їх внутрішній волі; ОСОБА_1 , як співвласник домоволодіння та земельної ділянки, мала переважне право купівлі часток цього майна, проте була позбавлена такого права; ОСОБА_2 страждає захворюванням, яке впливає на пам`ять, тому не можуть бути прийнятті до уваги її твердження, що вона з сестрою та племінницею просили позивача продати належне їй домоволодіння.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_1 належить 1/4 частина домоволодіння та земельної ділянки, розташованих в АДРЕСА_1 (т.1 а.с.10).

Згідно з свідоцтвами про право на спадщину ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 належало по 1/4 домоволодіння та земельної ділянки, розташованих в АДРЕСА_1 (т.1 а.с.11-12).

Відповідно до договору дарування, який посвідчений 08 червня 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б., відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 подарували відповідачу ОСОБА_5 3/4 частин вищевказаного домоволодіння (т.1 а.с.9).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що надані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відзиви є аналогічними за змістом та чітко спрямовані на висновок суду, що договір дарування є фіктивним правочином, а також, що останні є родичами позивача, які в силу родинних відносин можуть бути зацікавлені у вирішенні справи на користь позивача, місцевий суд прийшов до висновку, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не надали суду достатніх та достовірних доказів того, що спірний правочин з дарування своїх часток вищевказаного домоволодіння був вчинений з метою приховання договору купівлі-продажу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (стаття 235 ЦК України).

За удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203,717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Викладене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 07 вересня 2016 року в справі №6-1026цс16.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Звернувшись з позовом про оспорювання договорів дарування, ОСОБА_1 чітко не зазначила, яке її особисте право або інтерес було порушено внаслідок укладення спірного правочину та у який спосіб порушене право підлягає відновленню. Фактично заявлено лише вимогу про визнання правочину недійсним без зазначення жодних вимог матеріального характеру щодо відновлення її прав, які позивач вважає порушеними.

Зокрема, стверджуючи про порушення переважного права купівлі часток у праві спільної часткової власності об`єктів нерухомості та наполягаючи на фактичному укладенні відповідачами договору купівлі-продажу, ОСОБА_1 вимоги про переведення на неї прав та обов`язків покупця не заявляла (ч.4 ст.362 ЦК України).

Отже, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог та визнання оспорюваного правочину від 08 червня 2007 року недійсними з підстав, передбачених у статті 235 ЦК України, оскільки позивачем не доведено і належними документальними доказами не підтверджено, що між відповідачами виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування домоволодіння та земельної ділянки та, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин. Позивачем не наведено будь-яких підстав у розумінні статті 215 ЦК України, які б свідчили про недійсність укладеного договору дарування від 08 червня 2007 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що при укладенні договору дарування волевиявлення його учасників не відповідало їх внутрішній волі, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки сторони спірного правочину під час його укладення досягли згоди щодо усіх істотних умов та в подальшому його правомірність не оспорювали.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 13 березня 2020 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.