Справа №443/673/19
Провадження №2/443/776/20
РІШЕННЯ

іменем України

17 листопада 2020 року місто Жидачів

Жидачівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Равлінка Р.Г.,

секретар судового засідання Рибакова І.І.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Ходорівської міської ради Жидачівського району Львівської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом,-

за участю:

позивачки ОСОБА_1 , -

встановив:

Позивачка, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою в якій просить визнати за нею в порядку спадкування за заповітом право власності на житловий будинок з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 , загальною площею 62,4кв.м., житловою площею 45,5 кв.м. після смерті матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивачка покликається на те, що в 1970 році її батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 побудували житловий будинок в АДРЕСА_1 . Батько ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , заповіту не залишив. Після батькової смерті його частку ніхто не успадковував. 10.04.1990 матері позивачки ОСОБА_2 Стрийським міжрайонним технічним Бюро видано технічний паспорт на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого була мати позивачки ОСОБА_2 19.05.1986 ОСОБА_2 все своє майно заповіла позивачці. Згідно витягу з погосподарської книги Дев`ятниківської сільської ради в спірному будинковолодінні в АДРЕСА_1 станом на 30.06.1990 проживала і була зареєстрована тільки мати позивачки ОСОБА_2 . Господарство відносилося до соціальної групи - «колгоспний двір». На день смерті матері позивачка проживала і була зареєстрована в спадковому житловому будинку. ІНФОРМАЦІЯ_3 мати позивачки ОСОБА_2 померла. 19.11.2018 позивачка звернулася в Жидачівську державну нотаріальну контору за свідоцтвом про право на спадщину, проте нотаріус відмовив у видачі у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на спірне будинковолодіння, яке належало померлій та є спадковим майном. Інші особи, які б претендувати на спадкове майно відсутні. Вказана відмова позбавляє її можливості належним чином реалізувати волю спадкодавця та свої спадкові права, а тому змушена звернутись до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою суду від 15.05.2019 провадження у справі відкрито.

Відповідно до протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 25.08.2020 автоматизованою системою документообігу суду для розгляду цієї справи визначено суддю Равлінка Р.Г.

Ухвалою суду 24.09.2020 цивільну справу прийнято до розгляду та призначено до відкритого підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження.

Позивачка ОСОБА_1 в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав зазначених у наданому до суду позові, просила їх задовольнити.

Представник відповідача Ходорівської міської ради Жидачівського району Львівської області, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи у підготовче судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву, в якому просить розглянути дану справу за його відсутності, оскільки не заперечуує проти задоволення позову.

Відповідно до ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 2 ст. 49, ч. 3 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України у випадку визнання позову відповідачем суд ухвалює рішення за результатами підготовчого провадження. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Розглянувши матеріали справи, давши належну оцінку доказам у справі, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч. 1 ст. 81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та роз`яснень, суд, перевіривши порушення прав та обов`язків позивача у межах заявлених позовних вимог, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Судом встановлено та підтверджується долученою копією витягу з погосподарської книги с. Юшківці Дев`ятниківської сільської ради, Жидачівського району Львівської області №340 від 27.11.2018, станом на 30.06.1990 будинковолодіння по АДРЕСА_1 відноситься до суспільної групи «колгоспний двір» та рахується за ОСОБА_2 /а. с. 13/.

Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок по АДРЕСА_1 рік забудови - 1970, а загальна площа вказаного будинку становить 62,4 кв.м./а.с. 14-17/.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А відтак, при постановленні рішення по даній справі, слід керуватися положенням ЦК УРСР в редакції 1963 року. Окрім цього, при вирішенні вказаного судового спору також слід керуватися нормами ЦК України 2004 року, оскільки спадкування спадкового майна має місце після прийняття нового Цивільного Кодексу України.

Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що ІНФОРМАЦІЯ_3 , у віці 97 років, померла ОСОБА_2 , про що 07.02.2008 зроблено відповідний актовий запис № 4 та Дев`ятниківською сільською радою Жидачівського району Львівської області 07.02.2008 видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 /а.с.10/.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Ходорівської міської ради №349 від 05.11.2018 ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 та проживала до дня смерті, яка наступила ІНФОРМАЦІЯ_3 . Разом із ОСОБА_2 проживала та була зареєстрована у спірному будинковолодінні її донька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . /а.с.12/.

За життя ОСОБА_2 19.05.1986 склала заповіт, яким заповіла ОСОБА_1 , все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, у тому числі все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право. /а.с.9/. Даний заповіт не змінено і не скасовано.

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина відповідне спадкове майно, в тому числі на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Дане домоволодіння належить до суспільної групи колгоспному двору, головою якого була ОСОБА_2 , крім голови даного колгоспного двору ОСОБА_2 , інші члени двору відсутні, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Ходорівської міської ради Жидачівського району Львівської області від 27.11.2018 № 340./а.с.13/

Позивачка ОСОБА_1 спадщину після смерті ОСОБА_2 прийняла, оскільки на момент смерті спадкодавця проживала разом із померлою ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Ходорівської міської ради Жидачівського району Львівської області від 05.11.2018 № 349./а.с.12/

Згідно ст. 120 ЦК УРСР колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Колгоспний двір припинено 15 квітня 1991 року, коли відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР від 26 березня 1991 року № 885-ХІІ був введений в дію Закон України «Про власність».

Відповідно до роз`яснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року поширюється загальний трирічний строк позовної давності.

В частині 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-IV вказано, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В ч. 1 ст. 3 вказаного Закону передбачено обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав.

Частинами 2, 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 27.05.1970 матір`ю ОСОБА_1 є ОСОБА_2 /а.с.18/

Згідно свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 виданого 01.01.1973 ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 та після реєстрації одруження присвоєно прізвище « ОСОБА_1 »./а.с.19/

З долученої до матеріалів справи копії паспорта серії НОМЕР_4 та інших документів - вбачається, що позивачка по справі - ОСОБА_1 є особою на чию користь складено заповіт /а. с. 20/.

Відповідно до ст.ст.1268, 1269, 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її; спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно із постановою завідувача Жидачівської державної нотаріальної контори №723/02-31 від 19.11.2018, встановлено факт відмови ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом заповітом після смерті її матері - ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , на спадкове майно, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , що належав померлій і є спадковим майном /а.с.4/.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

З урахуванням положень ч.1 ст.15, ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом наведених норм права потреба в такому способі захисту виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами (документами), підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Відтак, враховуючи наведене, суд приходить до переконливого висновку в підставності позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання за нею права власності на спірний житловий будинок.

Таким чином, враховуючи, що позивачка оформити право власності на спірний житловий будинок, в нотаріальному порядку не має можливості у зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; представник відповідача проти задоволення позову не заперечує, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись статтями 4, 5, 12, 13, 81, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; паспорт серія НОМЕР_5 , виданий Жидачівським РВ УМВС України у Львівській області 16.11.2000; РНОКПП НОМЕР_6 ) право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 , загальною площею 62,4 кв. м., житловою площею 45,5 кв.м., після смерті матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини 6 ст. 259 та частини 1 ст. 268 ЦПК України складання повного рішення суду відкладено на п`ять днів.

У зв`язку з оголошенням у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк подання апеляційної скарги обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 07 грудня 2020 року.

Суддя Р.Г. Равлінко