Справа № 464/6384/19 Головуючий у 1 інстанції: Рудаков І.П.
Провадження № 22-ц/811/1407/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Жукровської Х.І.

з участю представника відповідача Сивика А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 12 березня 2020 року в складі судді Рудакова І.П. у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за час невиконання рішення суду,-

встановила:

У листопаді 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за час невиконання рішення суду, просив стягнути з останнього середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 64544,71 грн та середній заробіток за час невиконання рішення суду у розмірі 26739,02 грн.

Вимоги обгрунтовував тим, що перебував у трудових відносинах із відповідачем. 27.10.2017 звільнений у зв`язку із зміною в організації виробництва і праці. 27.02.2019 поновлений на роботі та виплачено у його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчисленого із середньоденного заробітку на рівні 622,09 грн.

При цьому, до вказаної суми не враховано розмір премії у сумі 3767,20 грн, яка була виплачена лише 24.10.2019, тобто після ухвалення судових рішень.

Також зазначає, що при ухваленні вищевказаного рішення суд не врахував збільшення розміру посадового окладу з 01.12.2017 по 30.06.2018 на 4,68707 %, з 01.07.2018 по 30.11.2018 на 9,92625 %, з 01.12.2018 по 04.06.2019 на 4,34131 %, що підтверджено доказами, а тому середньоденний заробіток становить 897,75 грн. Вважає, що стягненню підлягає різниця між зазначеною в рішенні суду сумою коштів в розмірі 207778,06 грн та сумою середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 272322,77 грн, що становить у розмірі 64544,71 грн.

Крім цього, ухвалюючи рішення у справі № 464/4376/19 суд не врахував розмір премії за липень 2017 року при обчисленні середнього заробітку, оскільки такий був виплачений пізніше, відтак виплаті підлягає різниця середнього заробітку за час невиконання рішення суду між сумою, яка повинна бути стягнута 87081,75 грн та сумою, яка підлягає стягненню за рішенням суду у розмірі 60342,73 грн, тобто 26739,02 грн. Просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 12 березня 2020 року у позові ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 64544,71 грн та середнього заробітку за час невиконання рішення суду у розмірі 26739,02 грн відмовлено повністю.

Судові витрати компенсовано за рахунок держави.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , вважає, що таке ухвалено за неповного зясування обставин, які мають значення для справи, неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що поновляючи його на посаді начальника юридичного відділу ВП «Держенергонагляд у Західному регіоні» ДП «НЕК «Укренерго», Львівський апеляційний суд визначаючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу виходив з розміру середньоденного заробітку на рівні середньої заробітної плати згідно інформації на момент винесення постанови.

Звертає увагу, що визначаючи розмір середньоденного заробітку та загальної суми заробітку за час вимушеного прогулу, суд не міг врахувати збільшення розміру окладу та виплати премії за липень 2017 року, які повинні враховуватися при визначенні середньоденного заробітку та загальної суми вимушеного прогулу, оскільки така інформація була в наявності у відповідача, однак суду не повідомлялася.

Оскільки зміни в окладі та розмір премії повинні були враховуватися при розрахунку суми середньоденного заробітку, ці дані суттєво вплинули б на загальну суму вимушеного прогулу, тому звернувся до суду з даним позовом.

Крім цього, оскільки постанова Львівського апеляційного суду від 27.02.2019 в частині поновлення на роботі була виконана лише в червні 2019 року, також звернувся до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду.

Звертає увагу, що у справі про поновлення на посаді не мав можливості змінити розмір стягнення.

Не погоджується з висновком суду про те, що оскільки у довідці від 24.07.2019 відсутня інформація про збільшення посадового окладу протягом серпня-вересня 2017 року, така не могла вплинути на розрахунок середньоденного заробітку.

Покликаючись на Порядок обчислення середньої заробітної плати зазначає, що підвищення окладу в будь який час періоду вимушеного прогулу, а не тільки двох місяців перед звільнення, пропорційно збільшує і розмір середньоденного заробітку, який є основою для встановлення розміру заробітку за час вимушеного прогулу в цілому.

Також зазначає, що інформація про сплату премії за липень 2017 року йому надійшла 25.10.2019, хоч і до проголошення рішення у справі, однак після розгляду її по суті, який відбувся 30.09.2019 та 18.10.2019, а лише 05.11.2019 було проголошено рішення суд, відтак в силу вимог ст. 49 ЦПК України не мав можливості збільшити розмір позовних вимог у справі № 464/4376/19.

Стверджує, що відсутність таких даних стало причиною появи позову № 464/6384/19, оскільки відсутність та неврахування такої суттєво вплинула на розрахунок середнього заробітку.

Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 12 березня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечив, в обґрунтування надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на апеляційну скаргу.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не прибув, не повідомив суд про причину неявки.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог місцевий суд виходив з того, що при визначенні розміру середньоденного заробітку позивача, судом не враховано премію позивача за липень 2017 року у заробіток за серпень 2017 року, оскільки така була нарахована та в подальшому виплачена на виконання судового рішення від 01.11.2018 по справі № 464/4780/18, залишеного без змін постановою суду апеляційної інстанції від 16.04.2019, згідно із наказом відповідача від 24.10.2019.

При цьому, при обчисленні середньоденного заробітку ОСОБА_1 враховувався посадовий оклад останнього відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Таким чином, посадовий оклад ОСОБА_1 вираховувався за два місяці, які передували звільненню, тобто за серпень та вересень 2017 року.

Суд не врахував довідку від 24.07.2019, оскільки така не містить жодних відомостей про збільшення посадового окладу протягом серпня, вересня 2017 року, відтак не могла вплинути на розмір середнього заробітку у зв`язку з незаконним звільненням позивача та не стосується предмету доказування.

При цьому, суд зазначив, що на момент ухвалення рішення позивачу було відомо про підвищення окладу, таку інформацію позивач отримав до закінчення розгляду справи по суті.

Крім цього, суд критично оцінив аргументи позивача щодо неможливості збільшення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду, оскільки докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Враховуючи наведене, суд прийшов висновку, що вимога ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку шляхом проведення обчислення середньоденного заробітку, який визначений судовим рішенням, з урахуванням премії за липень 2017 року та підвищення розміру посадового окладу за відповідні періоди, є не вірним способом захисту порушеного права.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України).

Згідно із частиною 2 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст.ст. 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин, крім цього, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем та 27 жовтня 2017 року звільнений у зв`язку з зміною організації виробництва і праці на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 05.07.2018 у справі №464/7491/17 задоволено частково позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середній заробіток за час затримки належних виплат.

Стягнуто з Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати належних платежів у розмірі 24057,15 грн.

У решті позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» про поновлення на роботі на посаді начальника юридичного відділу ВП «Держенергонагляд у Західному регіоні» ДП «НЕК «Укренерго» з 27 жовтня 2017 року, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 105133,21 грн та стягнення частини середнього заробітку за час затримки виплати належних платежів у розмірі 204,36 грн - відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 27 лютого 2019 року у цій же справі №464/7491/17 задоволено апеляційну скаргу позивача.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 05 липня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за час затримки виплати належних платежів скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення цих позовних вимог.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника юридичного відділу відокремленого підрозділу "Держенергонагляд у Західному регіоні" Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" з 27 жовтня 2017 року.

Стягнуто з Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" на користь ОСОБА_1 207 778, 06 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Стягнуто з Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" на користь ОСОБА_1 204,36 грн середнього заробітку за час затримки виплати належних платежів.

Вирішено питання судових витрат.

В решті рішення залишено без змін (а.с. 8-12).

Рішення апеляційної інстанції набрало законної сили.

Крім цього, рішенням Сихівського районного суду м. Львова 01 листопада 2018 року, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 16.04.2019, у справі № 464/4780/19, задоволено позов ОСОБА_1 до Державного підприємства Національна енергетична компанія Укренерго про зобов`язання до вчинення дій.

Зобов`язано Державне підприємство Національна енергетична компанія Укренерго нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 винагороду за результатами фінансово-господарської діяльності Держенергонагляду за 2016 рік та премію за липень 2017 року.

Стягнуто з Державного підприємства "Національна енергетична компанія Укренерго на користь держави судовий збір у розмірі 1 409 грн. 60 коп. (а.с. 15-20).

В подальшому, рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 05 листопада 2019 року задоволено позов ОСОБА_1 та стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв`язку з невиконанням судового рішення про поновлення на роботі за період з 28.02.2019 по 04.06.2019 у розмірі 60342,73 грн. Вирішено питання судових витрат.

Зазначені обставини в силу ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Звертаючись із позовом ОСОБА_1 обґрунтовував вимоги тим, що середній заробіток за вказаними судовими рішеннями виплачений не у відповідному розмірі, через неврахування усіх обов`язкових до виплати сум при обчисленні середньоденного заробітку позивача.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (статті 94 КЗпП України).

Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» у свою чергу визначає таку структуру заробітної плати: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми основної та додаткової заробітної плати, у тому числі премії та інші надбавки, належні до сплати працівникові, належать до структури заробітної плати.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року N 8-рп/2013 у справі N 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (пункт 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу III Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають врахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Такий правовий висновок наведений Верховним Судом України у постанові від 14.09.2016 року у справі № 523/18850/14-ц.

При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в

частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді (п. 3 Розділу ІІІ Порядку).

Згідно із абзацом 1 п. 10 Порядку в випадках підвищення тарифних ставок i посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так i в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що середня заробітна плата за час вимушеного прогулу вираховується з врахуванням відповідних премій, які належаться працівнику за конкретною посадою.

В свою чергу, слідуючи позиції Великої Палати Верховного Суду висловленій у постанові від 30.01.2019, справа № 910/4518/16 , заявлені позивачем ОСОБА_1 вимоги є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який спрямований на захист прав звільнених працівників та не входять до структури заробітної плати, у розумінні Закону України «Про оплату праці».

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що позивачу не виплачено премію за липень 2017 року, яка мала бути включена до заробітку у серпні 2017 року, відповідно до п. 5.2.14.4 колективного договору ДП «Національна енергетична компанія «Укренерго» (а.с. 13).

При цьому, лише 24 жовтня 2019 року відповідач видав наказ № 366 про виплату премії за липень 2017 року ОСОБА_1 . Наказ отримано 24.10.2019 (а.с. 14).

Таким чином, беззаперечним є висновок про те, що при визначенні розміру середньоденного заробітку позивача, судом не враховано премію позивача за липень 2017 року у заробіток за серпень 2017 року, оскільки така була нарахована та в подальшому виплачена на виконання судового рішення у справі № 464/4780/18, згідно із наказом відповідача від 24.10.2019.

Поряд з цим, при обчисленні середньоденного заробітку ОСОБА_1 суд керувався Порядком обчислення середньої заробітної плати та врахував посадовий оклад ОСОБА_1 за два місяці, які передували звільненню, тобто за серпень та вересень 2017 року.

Так, суд дійшов висновку, що середньоденний заробіток позивача становить 622,09 грн, виходячи з відповідного розрахунку.

Як слідує з матеріалів справи та не заперечується сторонами, постанова Львівського апеляційного суду від 27 лютого 2019 року у справі № 464/7491/17 в касаційному порядку не оскаржувалася, тобто позивач погоджувався з вирішенням спору по суті вимог та відповідно розміром стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середнього заробітку за час затримки належних виплат.

Натомість, позивач просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та за час невиконання рішення суду з урахування невиплаченої премії за липень 2017 року, стверджуючи про необхідність виплати йому різниці між зазначеною сумою середнього заробітку згідно судових рішень та сумою, яка повинна бути виплачена з урахуванням розміру премії, яка впливала на визначення розміру середнього заробітку.

Колегія суддів виходить з того, що позивач ОСОБА_1 фактично просить про зміну розміру стягнення в його користь за вже визначений судом період, що в принципі є неможливим.

Що стосується збільшення посадового окладу, суд встановив, що ДП «НЕК Укренерго» за період з 27.10.2017 здійснювало підвищення окладу працівникам наступним чином: з 01.12.2017 оклад у розмірі 11525,00 грн, з 01.07.2018 оклад 12669,00 грн, з 01.12.2018 оклад 13219, з 01.07.2019, оклад 14500,00 грн., що підтверджується листом відповідача від 24.07.2019 № 01/27536 (а.с. 21).

Як вже зазначалося, при вираховуванні середньоденного заробітку було враховано посадовий оклад ОСОБА_1 за два місяці, які передували звільненню, тобто за серпень та вересень 2017 року, при цьому довідка від 24.07.2019 не містить жодних відомостей про збільшення посадового окладу протягом серпня, вересня 2017 року, відтак така не стосується предмету доказування та не могла вплинути на розмір середнього заробітку у зв`язку з незаконним звільненням позивача.

Що стосується доводів апеляційної скарги про неможливість, в силу вимог ст. 49 ЦПК України збільшити розмір позовних вимог у справі № 464/4376/19, оскільки позивач отримав інформацію про сплату премії за липень 2017 року лише в жовтні 2019 року, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що відповідно до ч. 8 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї, однак позивач такі суду не надав.

Схожа за змістом норма міститься і у ч. 3 ст. 367 ЦПК України, згідно якої докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд правильно встановив фактичні обставини справи, застосував матеріальний закон та дотримався процедури розгляду, передбаченої ЦПК України, тому підстави для скасування рішення суду відсутні.

Відповідно до ст. 375ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 12 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 02 грудня 2020 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк