Номер провадження: 22-ц/813/2054/20
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 522/27161/18

Одеській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя доповідач),

- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Віцько А.І.,

учасники справи:

- скаржник ОСОБА_1 ,

- стягувач ОСОБА_2 ,

- заінтересована особа - державний виконавець Суворовського відділу ДВС міста Одеса ГТУЮ в Одеській області Буюклі Олег Олексійович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця, за участі заінтересованої особи - державний виконавець Суворовського відділу ДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області Буюклі Олег Олексійович, стягувача ОСОБА_2 , за апеляційною скаргою адвоката Бабійчук Ірини Володимирівни, діючої від імені ОСОБА_1 , на ухвалу Приморського районного суду міста Одеси, постановлену у складі судді Домусчі Л.В. о 17 годині 24 хвилині 30 жовтня 2019 року,

встановив:

У жовтні 2019 року представник скаржника ОСОБА_1 адвокат Бабійчук І.В. звернулась до суду зі скаргою, в якій просить: 1) визнати неправомірними дії державного виконавця Першого Суворовського відділу ДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області Буюклі О.О. щодо складення ним 02.10.2019 року розрахунку заборгованості по аліментам у виконавчому провадженні №59829037 (далі розрахунок); 2) скасувати розрахунок; 3) зобов`язати державного виконавця Першого Суворовського відділу ДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області Буюклі О.О. здійснити перерахунок розміру заборгованості ОСОБА_1 по аліментах в межах виконавчого провадження №59829037 без урахування позичених ОСОБА_1 25.07.2019 року грошових коштів, які частково були внесені скаржником на свій рахунок № НОМЕР_1 у АТ «Південний» 26.07.2019 року та 12.08.2019 року.

В обґрунтування своїх вимог скаржник вказує на те, що 19.08.2019 року постановою державного виконавця відкрито провадження №59829037 з виконання виконавчого листа №522/21761/18, виданого 31.07.2019 року Приморським районним судом м. Одеси, про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання останньої. Виконавчий лист №522/21761/18 виданий на виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19.06.2019 року, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання у розмірі ј частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня подання позову, тобто з 12 грудня 2018 року, і до закінчення нею навчання.

21.08.2019 року державний виконавець виніс повідомлення про внесення відомостей про боржника до Єдиного реєстру боржників у зв`язку із тим, що станом на 21.08.2019 року наявна заборгованість зі сплати аліментів за період з 12.12.2018 року по 19.08.2019 року у розмірі 15 298,50 грн.. Дізнавшись про таке повідомлення, 02.09.2019 року боржник сплатив зазначену суму, про що 04.09.2019 року повідомлено виконавця.

04.09.2019 року державний виконавець вручив представнику боржника новий розрахунок заборгованості від 01.09.2019 року, відповідно до якого розмір заборгованості вже склав 18 823,50 грн., без урахування вже сплаченої 02.09.2019 року суми. 05.09.2019 року боржником було доплачено 3 525 грн., та того ж дня оригінали квитанції подано до канцелярії відділу. Виходячи з зазначеного, боржник зазначає, що починаючи з 05.09.2019 року у ОСОБА_1 відсутня заборгованість. Проте, 02.10.2019 року виконавець склав новий розрахунок заборгованості, відповідно до якого розмір заборгованості складає 21 598,13 грн..

Підставою для складення такого розрахунку стала отримана державним виконавцем виписка по рахунку ОСОБА_1 №/0924, надана АТ «Південний» за період з 12.12.2018 року по 04.09.2019 року. Відповідно до вказаної виписки виконавець встановив, що ОСОБА_1 двічі за наведений період вніс готівку на свій поточний рахунок, а саме 26.07.2019 року 3 200 доларів США, та 12.08.2019 року 900 доларів США. Відтак, державний виконавець прийшов до висновку, що вказані суми є доходом ОСОБА_1 за липень та серпень 2019 року, а тому порахував ці суми під час визначення розміру аліментів, що підлягають сплаті. При цьому, державний виконавець не встановив джерело походження вказаних грошових коштів та не переконався чи є ці кошти заробітком боржника.

03.10.2019 року представник ОСОБА_1 подав державному виконавцю заяву про здійснення перерахунку розміру заборгованості, в якій зазначив, що вказані гроші є позиченими коштами, а тому не можуть вважатися заробітком (доходом) ОСОБА_1 .. А саме, 25.07.2019 року ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 5 000 доларів США, які йому необхідні були для виїзду за межі України. Наступного дня, 26.07.2019 року, ОСОБА_1 поклав частину позиченої суми у розмірі 3 200 доларів США на свій рахунок в АТ «Південний». Іншу частину він взяв з собою у готівці. Потім, 12.08.2019 року ОСОБА_1 поклав ще одну частину позичених коштів на свій рахунок в АТ «Південний». У зв`язку із наведеною інформацією, представник ОСОБА_1 просив здійснити перерахунок розміру заборгованості, про що письмово повідомити останнього. Проте, станом на 10.10.2019 року жодних повідомлень з боку державного виконавця не надходило, відтак скаржник вважає, що виконавець проігнорував його прохання та неправильно порахував, як на його думку, заборгованість по аліментам. Вказане порушує права ОСОБА_1 , ставить його у скрутне матеріальне положення (а. с. 1 4).

У судовому засіданні суду першої інстанції представник скаржника підтримав вимоги викладенні у скарзі та просив їх задовольнити.

Державний виконавець Суворовського відділу ДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області Буюклі О.О. заперечував проти задоволення скарги.

Представник стягувача у судовому засіданні заперечував проти задоволення скарги та підтримував доводи державного виконавця.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеса від 30 жовтня 2019 року відмовлено у вищезазнаеної задоволенні скарги.

Ухвала суду першої інстанції обґрунтована тим, що боржник спроможний сплачувати аліменти у розмірі, визначеному розрахунком державного виконавця, а тому посилання представника на те, що зазначені кошти були позиченні боржником та не є доходом, не можливо прийняти як визначення цих грошей, які за своєю природою не є доходом. Тому, суд першої інстанції вважає, що оскаржуваний розрахунок заборгованості є законним та обґрунтованим. Таким, що складений на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством України (а. с. 54 55 зворотна сторона).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Бабійчук І.В. просить скасувати ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 30 жовтня 2019 року. Постановити нове судове рішення, яким задовольнити вищенаведену скаргу ОСОБА_1 ..

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржувану ухвалу постановлено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права, а саме апелянт вказує, що позичені ОСОБА_1 гроші не є заробітком (доходом) боржника, оскільки їх потрібно повернути кредиторові. Тому, на підставі викладених обставин, відсутні підстави для розрахунку розміру заборгованості за аліментами з урахуванням позиченої грошової суми. Суд першої інстанції під час постановлення оскаржуваної ухвали виходив із припущення, що боржник спроможний сплатити аліменти у тому розмірі, який був розрахований виконавцем. Предметом розгляду скарги було визначення правильності розрахунку заборгованості, а не спроможність боржника оплачувати аліменти в тому чи іншому розмірі.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 адвокат Бабійчук І.В. підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги.

ОСОБА_2 у судовому засіданні суду апеляційної інстанції заперечувала проти апеляційної скарги. Просила апеляційну скаргу відхилити. Рішення суду першої інстанції просила залишити без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Причини неявки не повідомили, заяв, клопотань, відзиву на апеляційну скаргу не надали.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені питання щодо розгляду скарги на дії державного виконавця, освідомленість учасників справи про її розгляд, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності учасників справи, які в судове засідання не з`явились.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про безпідставність вимог вищевказаної скарги ОСОБА_1 ,з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 19.08.2019 року постановою державного виконавця відкрито провадження №59829037 з виконання виконавчого листа №522/21761/18, виданого 31.07.2019 року Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на її утримання. Виконавчий лист №522/21761/18 виданий на виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19.06.2019 року, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання останньої, у розмірі ј частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня подання позову, тобто з 12 грудня 2018 і до закінчення нею навчання (а. с. 5).

21.08.2019 року державний виконавець Суворовського відділу ДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області Буюклі О.О. склав повідомлення про внесення відомостей про боржника до Єдиного реєстру боржників у зв`язку із тим, що станом на 21.08.2019 року наявна заборгованість зі сплати аліментів за період з 12.12.2018 року по 19.08.2019 року у розмірі 15298,50 грн. (а. с. 8).

Згідно квитанції №30 від 02.09.2019 року боржник сплатив 15298,50 грн. (а. с. 9).

Відповідно заяви від 04.09.2019 року представник скаржника повідомив державного виконавця щодо сплати заборгованості згідно повідомлення від 21.08.2019 року (а. с. 10).

Разом з тим, 01.09.2019 року державним виконавцем було складено розрахунок заборгованості по аліментах №В-3 по ВП №59829037, відповідно якого заборгованість станом на 01.09.2019 року складає 18823,50 грн. (а. с. 11).

Зазначений розрахунок від 01.09.2019 року було надано представнику скаржника 04.09.2019 року, що не заперечується сторонами. У зв`язку з чим, боржник додатково сплатив 3525,00 грн., про що свідчить квитанція №20 від 05.09.2019 року (а. с. 12).

Представник ОСОБА_1 05.09.2019 року повідомив про повну оплату заборгованості, та просив скасувати безпідставно винесенні постанови від 04.09.2019 року, про що свідчить відповідна заява до державного виконавця (а. с. 13).

Відповідно листа АБ «Південий» вих. №233-001-36220БТ-2019 від 17.09.2019 року, на ім`я ОСОБА_1 виявлено відкриті поточні рахунки, також надано інформацію, щодо руху грошових коштів, які знаходились на поточних рахунках ОСОБА_1 за період з 12.12.2018 року по 04.09.2019 року, згідно якої встановлено, що ОСОБА_1 вніс готівку на свій поточний рахунок 26.07.2019 року у розмірі 3200,00 доларів США та 12.08.2019 року у розмірі 900,00 доларів США.

Представник скаржника посилався на ті обставини, що зазначені кошти були отримані в борг за розпискою від 25.07.2019 року, відповідно якої ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 5000 доларів США (а. с. 22).

Згідно розрахунку заборгованості по аліментах №В-3 від 02.10.2019 року за виконавчим провадженням №59829037, боржником були надані деякі квитанції про сплату та отримана банківська виписка по рахунку, у зв`язку з чим станом на 01.10.2019 року заборгованість становить 21598,13 грн..

Між учасниками виконавчого провадження виникли правовідносини з оскарження дій державного виконавця щодо визначення розміру заборгованості по аліментам.

За правилами частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статей 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом № 1403-VIII.

Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) державними виконавцями органів державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (стаття 3 вказаного Закону).

Відповідно до вимог статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважать, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно із статтею 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Конституція України є основним законом України.

Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Статтею 125 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України та є обов`язковими до виконання на всій території України.

Виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна (частина перша статті 20 Закону України «Про виконавче провадження»).

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця (частина друга, п?ята, шоста стаття 52 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини першої статті 68 Закону України «Про виконавче провадження», стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів та стягнення на суму, що не перевищує трьох мінімальних розмірів заробітної плати.

За правилами, передбаченими статтями 81, 195 СК України перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затверджується Кабінетом Міністрів України.

Заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.

Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості.

Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Аналіз положень СК України, зокрема положень статті 81, частини третьої статті 181, частини другої статті 182, статті 183 СК України, свідчить про

те, що законодавець ототожнює поняття «заробітку» та «доходу», передбачаючи можливість стягнення на користь дитини мінімального рекомендованого розміру аліментів з обох джерел отримання грошових коштів. Аналогічна ситуація відображена і в положеннях ЦК України, який також ототожнює поняття «заробітку» та «доходу», зокрема у відносинах щодо відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.

Таким чином, законодавець гарантував можливість захисту прав та фактичного задоволення інтересів найменш захищених категорій осіб.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року № 146 затверджено Перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб.

Разом з тим, з урахуванням системного способу тлумачення, вищевказаний Перелік видів доходів, які враховуються при визначені розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, є підзаконним нормативно-правовим актом, а тому тлумачення його положень має здійснюватися з урахуванням дійсного змісту норм закону, на розвиток та виконання якого він прийнятий (розширювальне тлумачення норм права).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року по справі № 760/4569/18-ц (провадження № 61-45100св18), відступаючи від висновку, викладеному у постанові від 07 травня 2018 року у справі № 640/537/14-ц (провадження № 61-15685св18), ухваленої Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, зробив висновок про те, що «Положення статті 81 СК України та частини третьої статті 181 СК України вказують на необхідність визначення розміру аліментів від частки доходу платника, а не його заробітку. Звуження ж змісту норм закону за допомогою положень підзаконних нормативно-правових актів є неприпустимим. При цьому зміст положень Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб включає до поняття «заробітку» також і виплати, які заробітною платою не є, зокрема доходи від підприємницької діяльності, кооперативів, тощо, що свідчить про більш широке тлумачення змісту поняття «заробіток», ніж виплати, які виплачуються в межах трудових правовідносин. Крім того, у пункті 13 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб вказується, що утримання аліментів провадиться з суми заробітку (доходу), що належить особі, яка сплачує аліменти, після утримання з цього заробітку (доходу) податків. Вживання терміну «дохід» у дужках після поняття «заробіток» може розумітися як визнання цих понять синонімами в контексті приписів цього Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб. Отже, Перелік видів доходів, які враховуються при визначені розміру аліментів, не є вичерпним. З урахуванням системного способу тлумачення вищевказаний Перелік видів доходів, які враховуються при визначені розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, є підзаконним нормативно-правовим актом, а тому тлумачення його положень має здійснюватися з урахуванням дійсного змісту норм закону, на розвиток та виконання якого він прийнятий.».

Доводи апеляційної скарги зводяться до незаконності вище складеного державним виконавцем розрахунку заборгованості через те, що грошові кошти внесені ОСОБА_1 готівкою на його поточний рахунок 26.07.2019 року у розмірі 3 200,00 доларів США та 12.08.2019 року у розмірі - 900,00 доларів США не є заробітком (доходом) боржника.

За приписами частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень статті 77 ЦПК України.

За приписами частини 1 статті 77 ЦПК України, частини 1 статті 79 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

За правилами частини 1 статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

З урахуванням вищевказаних норм права і зокрема вищенаведеної правової позиції Верховного суду, письмовий доказ, на який посилається сторона заявника в обґрунтування вимог своїх скарг, а саме копія розписки про отримання заявником грошових коштів у розмірі 5 000 доларів США у борг від третьої особи (а. с. 22) не є достатнім, належним та достовірним доказом, у розумінні ст. ст. 77, 79, 80 ЦПК України, який підтверджує помилковість віднесення грошових коштів, внесених ОСОБА_1 готівкою на його поточний рахунок 26.07.2019 року у розмірі 3 200,00 доларів США та 12.08.2019 року у розмірі - 900,00 доларів США, до категорії доходу, що належить особі, яка сплачує аліменти.

З урахуванням вказаного у попередньому абзаці, доводи апеляційної скарги не мають наслідком задоволення вимог апеляційної скарги.

Отже, доводи апеляційної скарги є недоведеними, апеляційна скарга є безпідставною, а тому її треба залишити без задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За правилами, передбаченими п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що суд першої інстанції постановив ухвалу про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 без порушень діючого законодавства, підстави для її скасування, зміни в межах доводів апеляційної скарги адвоката Бабійчук І.В., діючої від імені Гієнка ОСОБА_4 І.,відсутні, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Бабійчук Ірини Володимирівни, діючої від імені ОСОБА_5 Ігоровича, залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 30 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 28 лютого 2020 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

О. М. Таварткіладзе