ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року

м. Черкаси

Справа № 711/7766/17
Провадження № 22-ц/821/105/20
категорія: 304090000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Василенко Л. І.

суддів: Бородійчука В. Г., Карпенко О. В.

секретаря: Анкудінова О. І.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Тимощук Анастасії Вікторівни на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, у складі: головуючого судді Позарецької С. М.,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

19 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_2 07 лютого 2015 року надав йому розписку, відповідно до змісту якої він отримав у борг кошти в сумі 7 500 доларів США, терміном на 1 (один) день. Вказана розписка підписана відповідачем в присутності позивача, має дату укладення та термін виконання, що відповідає вимогам цивільного законодавства, зокрема п. 2 ст. 1047 ЦК України.

З метою урегулювання спору він неодноразово звертався до відповідача при особистих зустрічах та в телефонних розмовах з вимогою виконання зобов`язань за договором позики (розпискою від 07 лютого 2015 р.), які залишені відповідачем без реагування.

Станом на момент подання цієї позовної заяви сума позики за розпискою від 07 лютого 2015 року в розмірі - 7 500 доларів США, що за офіційним курсом НБУ (за 1 долар США - 26 грн 18 коп.) становить 196 350 грн 00 коп., не повернута.

За наведених обставин позивач провив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики (розпискою від 07 лютого 2015 р.) у розмірі 7 500 доларів США, що за офіційним курсом НБУ (за 1 долар США - 26 грн 18 коп.) становить 196 350 грн 00 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 жовтня 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 7 500 доларів США, що еквівалентно 196 350 грн 00 коп. (по курсу НБУ 1 долар США становить 26 грн 18 коп.).

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 1 963 грн 50 коп.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем була надана грошова позика відповідачу, про що складена відповідна росписка від 07 лютого 2015 року, в якій зазначено розмір отриманих коштів, валюта та строк повернення до 09 лютого 2015 року. На момент звернення до суду позика повернута не була, оригінал розписки знаходиться у позивача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 10 грудня 2019 року представником ОСОБА_2 адвокатом Тимощук А. В. порушено питання про скасування оскаржуваного рішення та відмову у задоволенні позвних вимог, з підстав порушення при його ухваленні норм процесуального права та невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач звертаючись з вказаним позовом увів в оману суд, стверджуючи те, що станом на момент подання позовної заяви сума позики за розпискою від 07 лютого 2015 року в розмірі 7 500 доларів США не повернута, оскільки вищевказана сума була повернута позивачу в присутності двох неповнолітніх свідків влітку 2015 року.

Разом з тим, у розписці вказано, що відповідач в якості застави залишив автомобіль Skoda Fabia. Факт відсутності будь-якого рішення щодо звернення стягнення на вказаний у розписці транспортний засіб опосередковано свідчить про відсутність необхідності такого стягнення внаслідок виконання зобов`язання.

Судом не досліджено правову природу розписки. Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Наявна в матеріалах справи розписка не містить умов отримання коштів, оскільки «беру у борг» є свідченням наміру, а не твердження факту отримання коштів від позивача. Разом з тим, розписка не містить жодних ідентифікуючих ознак позикодавця, а саме: ідентифікаційного коду, паспортних даних, місця реєстрації/проживання. Внаслідок чого є незрозумілим те, чому саме ОСОБА_1 володіє правом вимоги за розпискою.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 08 січня 2020 року відкрито провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Тимощук А. В. на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 жовтня 2019 року у вказаній справі.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року справу призначено до розгляду на 19 лютого 2020 року на 10 год. 30 хв. з повідомленням учасників справи про дату, час і місце розгляду справи. За клопотанням адвоката Тимощук А. В. розгляд справи відкладено на 04 березня 2020 року на 10 год. 30 хв. За клопотанням адвоката Сененко К. В. розгляд справи відкладено на 11 березня 2020 року на 15 год. 00 хв.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 06 березня 2020 року задоволено клопотання представника ОСОБА_2 адвоката Сененко К. В. та продовжено строк розгляду справи на 15 днів.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Відповідно до розписки від 07 лютого 2015 року ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 7 500 доларів США для купівлі автомобіля (а.с. 2).

ОСОБА_2 зобов`язався повернути вказану суму боргу до 09 лютого 2015 року, про що зазначено у вказаній вище розписці від 07 лютого 2015 року, яка підписана ним власноручно.

Оригінал вказаної розписки, на момент звернення до суду, знаходиться у ОСОБА_1 .

Мотивувальна частина

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з принципом диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 49 ЦПК України).

За загальним правилом, кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Нормами цивільного процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі не можливо.

Звертаючись до суду з вищезазначеним позовом, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість, яка утворилася внаслідок невиконання зобов`язання за борговою розпискою від 07 лютого 2015 року.

Заочним рішенням суду від 20 листопада 2017 року позовні вимоги задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 7 500 доларів США, що еквівалентно 196 350 грн 00 коп. (по курсу НБУ 1 долар США становить 26 грн 18 коп.), а також стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 1 963 грн 50 коп.

05 грудня 2018 року ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 , подав до суду заяву про перегляд вказаного заочного рішення.

Ухвалою суду від 28 травня 2019 року заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 листопада 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, скасовано та призначено вказану цивільну справу до судового розгляду по суті у загальному позовному провадженні.

Матеріалами справи встановлено, що 07 лютого 2015 року ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 7 500 доларів США для купівлі автомобіля.

В свою чергу ОСОБА_2 зобов`язався повернути вказану суму боргу до 09 лютого 2015 року, про що зазначено у вказаній вище розписці від 07 лютого 2015 року, яка підписана відповідачем власноручно. Оригінал вказаної розписки на момент звернення до суду знаходиться у позивача.

В обумовлений строк відповідач грошові кошти позивачу не повернув. Неодноразові нагадування ОСОБА_2 стосовно необхідності повернення грошей, залишені останнім без реагування.

Водночас, відповідачем не надано до суду жодних належних та допустимих доказів про факт повернення позивачеві грошових коштів на погашення заборгованості за розпискою від 07 травня 2015 року.

Правовідносини, що виникли між сторонами фактично випливають з договору позики укладеного у вигляді розписки.

Договір позики - це договір, за яким одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15, постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року справа № 524/4946/16-ц.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Дослідивши укладену між сторонами розписку, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що з її змісту вбачається факт отримання, розмір отриманих у борг відповідачем від позивача грошових коштів, валюта та строк повернення до 09 лютого 2015 року.

Отже, судом встановлено обовязок повернення звятих у борг грошових коштів.

Грошові кошти згідно вказаної розписки повернуті не були, її оригінал перебуває у позивача. Водночас, відповідачем не надано до суду жодних належних та допустимих доказів про факт повернення взятих в борг коштів на погашення заборгованості за розпискою від 07 травня 2015 року.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі про те, що відповідач позивачу в якості застави залишив автомобіль, а факт відсутності будь-якого рішення щодо зверненя стягнення на вказаний у розписці транспортний засіб опосередковано свідчить про відсутність необхідності такого стягнення внаслідок виконання зобов`язання, не можуть бути взяті до уваги, оскільки матеріал справи не містять жодних доказів у підтвердження зазначеного, зокрема документів, які стверджують належність ОСОБА_1 , на час звернення до суду з даним позовом, автомобіля Skoda Fabia, зазначеного у розписці (д.н.з. НОМЕР_1 ) та підстави набуття такого права.

Безпідставним є і посилання в апеляційній скарзі на те, що спірна боргова розписка не містить умов саме отримання коштів, оскільки, на думку скаржника, «беру в борг» є свідченням наміру/бажання.

З наявної в матеріалах справи копії розписки, оригінал якої був досліджений судом першої інстанції, вбачається саме факт отримання в момент її написання 07 лютого 2015 року від позивача у борг грошових коштів у розмірі 7 500 доларів, які відповідач зобов`язувався повернути до 09 лютого 2015 року.

Крім того, як вбачається з оскаржуваного судового рішення, у судовому засіданні в суді першої інстанції представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Тимощук А. В., заперечуючи проти позову, посилалась саме на повернення 7 500 доларів позивачу матір`ю відповідача влітку 2015 року. Дана обставина перевірялась судом першої інстанції, проте факт повернення коштів не знайшов свого підтвердження.

Статтею 1051 ЦК України визначено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Договір позики, у спосіб визначений цивільним законодавством, ОСОБА_2 оспорений не був.

За викладених обставин колегія суддів погоджується з висновками суду попередньої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову.

Рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В свою чергу доводи апеляційної скарги про недостатнє дослідження судом першої інстанції правової природи спірної розписки, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших, більш обгрунтованих доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільного процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 263, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Тимощук Анастасії Вікторівни залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 жовтня 2019 року залишити без мін.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та на умовах передбачених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 12 березня 2020 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: В. Г. Бородійчук

О. В. Карпенко