Ухвала

Іменем України

06 березня 2020 року

м. Київ

справа № 604/839/19

провадження № 61-3792ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Підволочиського районного суду Тернопільської області від 01 жовтня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Підволочиської комунальної центральної районної лікарні (головного лікаря Маховського П. І., заступника головного лікаря Вовчка Є., тимчасово виконуючого обов`язки завідувача поліклініки Чубан І.) про захист честі і трудової репутації,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Підволочиської комунальної центральної районної лікарні (головного лікаря Маховського П. І., заступника головного лікаря Вовчка Є., тимчасово виконуючого обов`язки завідувача поліклініки Чубан І.) про захист честі і трудової репутації.

Позовна заява мотивована тим, що 06 квітня 2010 року зазначені посадові особи сфабрикували акт про те, що вона цього дня знаходилась на роботі у нетверезому стані.

Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 01 жовтня 2019 року вказану позовну заяву повернуто заявникові.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що заявником не усунуто недоліків позовної заяви у строк, встановлений судом.

24 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Підволочиського районного суду Тернопільської області від 01 жовтня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, та направити справу на розгляд до суду першої інстанції.

Заявник зазначає, що суд першої інстанції постановив незаконну та необґрунтовану ухвалу про повернення позовної заяви, а суд апеляційної інстанції залишив її в силі. Судом порушено частину першу статті 136 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), яка передбачає, що суд може відстрочити або розстрочити сплату судового збору, враховуючи майновий стан сторони. Посилається на те, що їй 75 років, пенсії не вистачає навіть на прожиття, тому сплатити судовий збір відразу вона не могла. Подаючи позовну заяву, вона не знала, що має сплачувати судові витрати, оскільки думала, що суд відстрочить їх сплату виходячи з її скрутного майнового стану, про що вона просила усно. Судовий збір був нею сплачений 30 жовтня 2019 року, як тільки з`явилися кошти. Крім того, на думку ОСОБА_1 , суд мав взагалі звільнити її від сплати судового збору на підставі пункту 3 частини першої статті 8 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір», виходячи з того, що предметом спору є захист її трудових прав та трудової репутації, а також гідності як незаконно звільненого працівника. Суд апеляційної інстанції не дотримався положень підпункту «в» пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України щодо зазначення мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного в апеляційній скарзі. В суді апеляційної інстанції вона надавала докази сплати нею судового збору та просила скасувати ухвалу суду першої інстанції, однак апеляційний суд не взяв до уваги жодного її доводу та неарґументовано відмовив у задоволенні апеляційної скарги.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов наступного висновку.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відповідності до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Позовна заява за формою і змістом повинна відповідати вимогам, передбаченим статтею 175 ЦПК України. Документи, що додаються до позовної заяви, визначені у статті 177 ЦПК України.

За змістом частин першої-третьої статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позовна заява ОСОБА_1 про захист честі і трудової репутації, що подана до суду 10 вересня 2019 року, за змістом не відповідала вимогам статті 175 ЦПК України, оскільки у ній не вказано способу захисту порушеного права, а також до неї не додано копії позовної заяви для відповідача та не сплачено судовий збір.

Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 11 вересня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк протягом десяти днів з дня отримання ухвали для усунення зазначених у ній недоліків. Заявникові роз`яснено наслідки невиконання вимог ухвали суду.

Суд першої інстанції виходив з того, що вирішити питання про відкриття провадження у справі неможливо, зокрема, без зазначення способу захисту особистого немайнового права. Позовна заява має містити відомості про те, в який спосіб була поширена інформація, що порушує особисті немайнові права позивача, яка саме інформація поширена відповідачем (відповідачами), із зазначенням часу, способу й осіб, яким така інформація повідомлена, інші обставини, які мають юридичне значення, посилання на докази, що підтверджують кожну з таких обставин, а також зазначення способу захисту, в який позивач бажає захистити своє порушене право.

Копію вказаної ухвали ОСОБА_1 отримала 18 вересня 2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Встановивши, що ОСОБА_1 у встановлений судом строк не виконала вимоги ухвали Підволочиського районного суду Тернопільської області від 11 вересня 2019 року, тобто, не усунула недоліки позовної заяви, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано визнав її неподаною та повернув.

Посилання ОСОБА_1 на те, що судом апеляційної інстанції залишено поза увагою те, що вона сплатила судовий збір 30 жовтня 2019 року за подання позовної заяви, є безпідставними, оскільки апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, а на час постановлення ухвали від 01 жовтня 2019 року про повернення позовної заяви судовий збір сплачений не був.

Питання щодо відстрочення чи розстрочення сплати судового збору, або звільнення від його сплати може вирішуватися судом з урахуванням майнового стану сторони у разі наявності відповідного клопотання. ОСОБА_1 не надано належних та достатніх доказів на підтвердження того, що в суді першої інстанції нею заявлялося таке клопотання.

Окрім несплати судового збору, заявником не усунуто також інші недоліки позовної заяви, зазначені в ухвалі Підволочиського районного суду Тернопільської області від 11 вересня 2019 року, тому висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для її повернення є правильним.

Повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Доводи ОСОБА_1 щодо порушення судом апеляційної інстанції положень підпункту «в» пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України також є безпідставними. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судових рішень.

За правилами частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судами першої та апеляційної інстанцій норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника з їх змістом.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Підволочиського районного суду Тернопільської області від 01 жовтня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Підволочиської комунальної центральної районної лікарні (головного лікаря Маховського П. І., заступника головного лікаря Вовчка Є., тимчасово виконуючого обов`язки завідувача поліклініки Чубан І.) про захист честі і трудової репутації.

Копію ухвали, касаційну скаргу та додані до неї матеріали направити особі, яка подала скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді В. О. Кузнєцов

В. С. Жданова

В. М. Ігнатенко