Справа № 353/427/19
Провадження № 2/353/9/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2020 рокум.Тлумач

Тлумацький районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючої - судді Луковкіної У.Ю.,

з участю: секретаря судового засідання - Мороз М.І.,

позивача - ОСОБА_1 та його представника - адвоката Жидецької С.Р.,

відповідача - ОСОБА_2 та її представника - адвоката Остапюк Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тлумачі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Тлумацького районного нотаріального округу Івано-Франківської області Вацик Василь Михайлович, про визнання договору дарування недійсним,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Тлумацького районного нотаріального округу Івано-Франківської області Вацик В.М., про визнання договору дарування недійсним. Свої вимоги обґрунтовував тим, що договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами і земельної ділянки площею 0,0877 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ним, ОСОБА_1 , та його дочкою, ОСОБА_2 , під впливом помилки у сприйнятті предмету правочину. Зазначив, що укладаючи цей договір, він думав, що укладає договір довічного утримання. Після підписання оспорюваного договору відповідачка ОСОБА_2 перестала його пускати до будинку, без відома змінила його місце реєстрації (з АДРЕСА_1 , - на АДРЕСА_2 ). Він був змушений більше 3-х років проживати в літній кухні в незадовільних умовах.

Ухвалою судді Тлумацького районного суду Івано-Франківської області Луковкіної У.Ю. від 19.07.2019 року, у зв`язку із закінченням строку відрядження та відрахуванням зі штату Тлумацького районного суду Івано-Франківської області судді Мануляка Ю.В., який відкрив провадження у справі 21.06.2019 року, зазначена цивільна справа прийнята суддею Луковкіною У.Ю. до провадження та у справі призначено підготовче судове засідання на 12.08.2019 року.

Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 28.08.2019 року закрито підготовче провадження на призначено справу до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Пояснив, що на даний момент він є особою з інвалідністю І-ої групи по зору, перестарілою особою, йому виповнилось 80 років. Ствердив, що ним був побудований житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , в якому він проживає більше 20 років. Спочатку він там проживав з дружиною та 3-ма дітьми. Пізніше в даному будинку залишились проживати він з дружиною та молодша донька (відповідачка) з сім`єю, оскільки донька ОСОБА_3 проживає в м. Івано-Франківську більше 10 років, а син ОСОБА_4 весь час був на заробітках (в м. Москва, в Іспанії, тощо). Тепер син ОСОБА_4 купив хату в с. Грушка Тлумацького району Івано-Франківської області, де зараз і проживає. На момент розгляду справи він живе разом з сином ОСОБА_4 в с. Грушка Тлумацького району Івано-Франківської області. Раніше він уже подарував сину ОСОБА_4 будинок по АДРЕСА_1 , а дочці ОСОБА_5 подарував «план» (земельну ділянку під забудову). Коли його дружина захворіла (була лежачою), він добровільно переселився в літню кухню. До укладення договору дарування донька ОСОБА_6 (відповідачка) була доброю: доглядала за ним та за матір`ю, годувала його, а також його друзів і сусідів, які приходили до нього в гості. Щодо обставин укладення ним договору дарування спочатку пояснив, що хотів подарувати господарство за адресою: АДРЕСА_1 , в якому проживав, дочці ОСОБА_6 (відповідачка). Спочатку стверджував, що нотаріус до нього додому з приводу оформлення договору дарування не приїжджав, а у судових дебатах ствердив, що нотаріус говорив з ними вдома біля двох годин, однак нічого йому не роз`яснив. Для укладення договору їхали на машині, за кермом якої був син ОСОБА_4 . Хто ще був у машині не пам`ятає. У нотаріуса при підписанні договору дарування була присутня ще ОСОБА_7 (двоюрідна сестра, сусідка), інших не пам`ятає. Спочатку стверджував, що не розумів для чого вони їдуть до нотаріуса, не пам`ятає як підписував договір у нотаріальній конторі, потім зазначив, що договір він особисто не читав, нотаріус йому нічого не роз`яснював та не читав договір вголос, онука ОСОБА_8 водила його рукою для підпису, оскільки він не бачить. Потім пояснив, що мав намір підписати договір дарування та подарувати господарство за адресою: АДРЕСА_1 , всім трьом дітям ( ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 ), однак ОСОБА_6 (відповідачка) його обманула, та оформила договір дарування тільки на себе. Підписавши договір дарування, він повернувся до літньої кухні, яка газифікована, та продовжив проживати там. В літній кухні є газова плита, вода, посуд, ліжко, тощо. Після укладення цього договору, донька (відповідачка) почала над ним знущатись: не пускала його до хати, виключала світло і газ в літній кухні де він проживав, виписала його з хати, майже його не годувала, у зв`язку з чим він звертався до поліції. Також повідомив, що він проживав в літній кухні приблизно 1-2 місяці. Літня кухня, на його думку, це сарай, в якому то холодно, то жарко. Також ствердив, що на його прохання донька (відповідачка) з зятем зробили капітальний ремонт в житловому будинку та в літній кухні, однак за його гроші, бо його пенсію (1500,0 грн.) отримувала дочка. Під час судових дебатів позивач зазначив, що думав, що укладає договір довічного утримання, а підписання договору дарування підстроїв нотаріус та його банда. Просив договір дарування розірвати, оскільки його позбавили власності, та замінити на договір довічного утримання.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Жидецька С.Р. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Зазначила, що, на її думку, нотаріус належним чином не роз`яснив позивачу наслідки укладення договору дарування, оскільки під час дачі пояснень в суді не зміг точно описати обстановку в тому приміщенні, в якому він відвідував позивача перед підписанням договору. Також нотаріус не запропонував позивачу укласти інший вид договору. Ствердила, що спочатку відповідачка виписала позивача з будинку, а потім прописала назад. Просила суд також критично віднестись до показань свідків.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, проти задоволення позову заперечує. Зазначила, що батько (позивач) говорить неправду під тиском брата ОСОБА_4 та сестри ОСОБА_5 . Ще в 2018 році брат ОСОБА_4 погрожував їй, що підмовить батька скасувати договір дарування, бо її донька подала позов до суду про анулювання права власності на земельну ділянку ОСОБА_4 . Батько давно хотів подарувати господарство за адресою: АДРЕСА_1 , саме їй, оскільки уже обдарував брата та сестру. Так, брату він подарував будинок по АДРЕСА_1 , а вона надала згоду на відступлення земельної ділянки в м. Тлумачі на користь сестри. Батьками опікувалась тільки вона, а брат з сестрою приїжджали дуже рідко. Нотаріус ОСОБА_9 перед оформленням договору дарування приїжджав до батька на бесіду, при якій була присутня сусідка ОСОБА_7 , ОСОБА_10 (зять відповідачки), ОСОБА_11 (чоловік відповідачки), ОСОБА_12 (донька відповідачки) та вона. Нотаріус роз`яснив батькові (позивач), що буде укладатись договір дарування на її користь. Батько будь-яких заперечень не висловлював. Також нотаріус пояснив, що для оформлення цього договору необхідно буде зібрати пакет документів. Сам договір дарування укладався в суботу 04.03.2017 року в нотаріальній конторі нотаріуса Вацика В.М. При цьому були присутні: вона, батько, нотаріус та його помічник, сусідка ОСОБА_7 , ОСОБА_10 (зять відповідачки), ОСОБА_11 (чоловік відповідачки). Нотаріус роз`яснив, що буде укладатись договір дарування, батько заперечень щодо цього не висловлював. Договір дарування читали вголос 2-3 рази. Також пояснила, що до того як брат повернувся з заробітків, її сім`я та батько жили дуже дружно. У них було все спільне, в т.ч. харчування. Повідомила, що вдруге вийшла заміж в 2010 році і її батько (позивач) дуже любив зятя. На момент одруження будинок за адресою: АДРЕСА_1 , де вона проживала з татом, матір`ю та доньками, перебував у занедбаному стані та потребував негайного ремонту: води в будинку не було, будинок повністю не опалювався, вікна та підлога прогнили. Саме її чоловік за їх спільні гроші родини провів капітальний ремонт як будинку, так і літньої кухні. Коли матір захворіла (була лежачою), приблизно 7-8 років назад, батько за своєю ініціативою та по домовленості з матір`ю, перейшов проживати окремо від неї в літню кухню, в якій попередньо зробив ремонт зять. Літня кухня - це цегляна будівля з ремонтом, в якій є: світло, газ, конвектор, підведена вода, радіо, біотуалет, телевізор, ліжко, стіл, стільці, посуд та ін. Раніше пенсію батька отримувала вона по довіреності (до літа 2017 року), а потім батько отримував пенсію від поштарки особисто. Батько віддавав їй частину пенсії на свій розсуд. В червні 2019 року брат ОСОБА_4 силоміць забрав батька з літньої кухні до себе в с. Грушка Тлумацького району Івано-Франківської області. Ствердила, що будь-яких перешкод батькові щодо повернення до дому ( АДРЕСА_1 ) не чинила. Їй відомо, що одного разу, коли нікого не було вдома, брат привіз батька додому, щоб засвідчити, що його не пускають додому. Коли вона прибігла додому, то їх уже не було. Щодо переоформлення паспорта батька пояснила, що спочатку документи батька були в неї, однак, коли він захотів їхати на курорт, вона їх йому віддала. Проте з травня 2018 року документи вони знайти не могли, а тому вона написала заяву про втрату паспорта батька. В старому паспорті батько був зареєстрований по АДРЕСА_2 з її дочкою в найманій квартирі. В червні 2019 року на вимогу батька вона переоформила його реєстрацію за адресою: АДРЕСА_1 . Новий паспорт отримував та за нього особисто розписувався батько. Після того, як брат забрав батька з хати, почалися скандали, звернення до поліції та інших органів. Внаслідок цього умови проживання батька приходили перевіряти комісії у березні та травні 2019 року. В судових дебатах додала, що все сказане батьком в судових засіданнях - то неодноразове повторення завченого тексту, який склав для нього її брат ОСОБА_4 . Під час укладення договору дарування і на даний момент батько все розуміє та усвідомлює, а тому просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Остапюк Н.О. просила в задоволенні позову відмовити. Просила суд звернути увагу на свідчення свідків, які є незацікавленими в результаті розгляду цієї справи. Ці свідки засвідчили, що позивач уже давно хотів саме подарувати будинок та земельну ділянку відповідачці, яка є його дочкою, проживала разом з ним все життя, здійснювала догляд за ним та його покійною дружиною. Також свідки ствердили, що позивач викривляє обставини справи. Зазначила, що позивач говорить неправду, коли стверджує, що не розумів природи укладеного договору дарування, оскільки оспорюваний договір не є першим договором дарування, який він укладав. Так він та свідки ствердили в судовому засіданні, що ним раніше був подарований будинок сину ОСОБА_4 , а доньці ОСОБА_5 ним була подарована земельна ділянка. Отже, в будь-якому разі, незалежно від виду правочину (дарування чи довічне утримання), позивач мав намір відчужити будинок та земельну ділянку на користь відповідачки, та цього наміру не змінив. Нотаріус та свідки ствердили, що позивачу було роз`яснено суть договору, умови його укладання та наслідки. В свою чергу позивач самостійно та свідомо висловив бажання щодо укладення саме договору дарування, яке пізніше реалізував шляхом самостійного підписання в нотаріальній конторі. Просила зважити на те, що як до укладення оспорюваного договору, так і після його підписання, умови проживання та спосіб життя позивача не змінились - він і надалі проживав в літній кухні, яка була та є повноцінним житловим приміщенням зі всіма необхідними умовами. І лише після втручання сина позивача ОСОБА_4 , більше ніж через 2 роки, вони разом ініціювали подання позову до суду. На даний момент син ОСОБА_4 , який був допитаний як свідок, ствердив, що він є офіційним опікуном батька та отримує за це відповідну плату від держави. Тобто, нічого не перешкоджає останньому (як опікуну) разом з батьком проживати за адресою: АДРЕСА_1 , де зареєстрований позивач. Просила зважити, що на даний момент уже наступили наслідки реалізації (виконання) договору дарування: позивачка весь цей час сплачувала податки, використовувала подароване майно, покращувала та збільшувала його вартість тощо.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Тлумацького районного нотаріального округу Івано-Франківської області Вацик В.М. в судовому засіданні 17.02.2020 року проти позовних вимог заперечив та пояснив, що на початку 2017 року до нього звернулась ОСОБА_2 (відповідачка), щоб він приїхав до них додому, бо батько (позивач) хоче оформити договір дарування. Приблизно в березні 2017 року за ним заїхав ОСОБА_13 (зять відповідачки), щоб відвезти його до ОСОБА_1 , з метою обговорення умов укладення майбутнього договору. Приїхавши до ОСОБА_1 додому за адресою: АДРЕСА_1 , він запитав його, який саме договір він хоче оформляти, на що ОСОБА_1 твердо сказав, що це має бути договір дарування на користь дочки ОСОБА_6 . Після цього він роз`яснив ОСОБА_1 наслідки укладення договору дарування та залишив перелік документів, необхідний для оформлення договору. 04.03.2017 року для оформлення договору дарування в нотаріальну контору приїхали ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та інші. Хто саме не пам`ятає. Спочатку він перевірив документи, необхідні для оформлення договору дарування, потім набрав текст договору на комп`ютері і дав прочитати сторонам правочину. ОСОБА_1 казав, що довіряє дочці, проте він, як нотаріус, прочитав договір дарування вголос особисто. Крім того, ОСОБА_2 також прочитала вголос текст договору дарування. Будь-яких заперечень щодо почутого тексту договору ОСОБА_1 не висловлював. Ствердив, що він роз`яснював ОСОБА_1 наслідки укладення договору дарування, а саме те, що після укладення цього договору він втрачає право власності на подароване домогосподарство і земельну ділянку, а власником стає його донька ОСОБА_14 . Ні під час проведення бесіди вдома (перед укладенням договору), ні під час оформлення та підписання договору дарування в нотаріальній конторі, ОСОБА_1 не повідомляв, що є особою з інвалідністю по зору, що він не бачить тексту договору або не розуміє його змісту. Оригінал договору дарування ОСОБА_1 підписував особисто, а також розписувався в реєстрі для вчинення нотаріальних дій та на примірниках цього договору, роздрукованих на спеціальних бланках. Після завершення оформлення цього правочину, ОСОБА_1 отримав його примірник договору. Вважає, що на момент підписання договору дарування між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було повне взаєморозуміння та злагода, а вимоги за даним позовом виникли тільки тоді, коли між ОСОБА_2 та її братом ОСОБА_15 виник конфлікт. Повідомив, що в квітні 2019 року ОСОБА_15 та ОСОБА_1 прийшли до його нотаріальної контори і ОСОБА_15 попросив його подзвонити ОСОБА_2 та налякати її тим, що він буде подавати позов про скасування договору дарування, якщо вона не віддасть йому земельну ділянку. В судове засідання 06.03.2020 року не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі.

Свідок ОСОБА_16 (сестра відповідачки/донька позивача) в судовому засіданні повідомила, що проживає та працює в м. Івано-Франківську з 1988 року. До 19 років вона також проживала по АДРЕСА_1 . Потім вона та брат ОСОБА_4 виписались з цієї хати. Її сестра ОСОБА_6 залишилась проживати з батьками і пізніше зробила капітальний ремонт будинку та літньої кухні. До цього моменту до будинку був підведений тільки газ. Батько ОСОБА_1 проживав в літній кухні приблизно 8 років. Спочатку умови його проживання були добрими, однак останній рік або трохи менше, обставини його проживання погіршились. Ствердила, що коли навідувала батька, то в літній кухні було холодно, батькові речі не випрані, їжа холодна, газ відключений з осені 2018 року. Про те, що батько уклав договір дарування на користь сестри, він її не повідомляв. Вона довідалась про цей договір тільки через 2-3 місяці після смерті матері. Повідомила, що буде доглядати батьки тільки за умови укладення договору дарування на її користь.

Свідок ОСОБА_12 (онука позивача/донька відповідачки) повідомила, що була присутня в будинку, коли до діда ОСОБА_1 приїжджав нотаріус Вацик В. М . Останній докладно роз`яснив діду все, що стосується укладення договору дарування, а також переконався у його дієздатності та в тому, що дід розуміє, який договір буде укладатись. Її сім`я перебувала з дідом в хороших стосунках, вони доглядали діда, лікували його. Дід ніколи не висловлював невдоволення їхніми стосунками або умовами проживання. Але після того, як вона скасувала через суд реєстрацію права власності на земельну ділянку ОСОБА_15 (дядько), останній намовив діда і між ними почались сварки.

Свідок ОСОБА_15 (син позивача/брат відповідачки) в судовому засіданні повідомив, що в 1989 році батько ОСОБА_1 подарував йому будинок по АДРЕСА_1 і в цьому ж році він виписався з будинку по АДРЕСА_1 . На той момент до цього будинку були підведені газ та світло, вода та туалет були на вулиці. Довший час він перебував на заробітках, а з 2004 року уже нікуди не їхав. За батьками доглядала молодша сестра ОСОБА_6 (відповідачка), а він давав гроші батькові. Йому та старшій сестрі було відомо, що будинок по АДРЕСА_1 має бути молодшій сестрі. Ще за життя матері, приблизно в 2016 році, батько добровільно перейшов проживати в літню кухню. В грудні 2017 року - на початку 2018 року, батько повідомив, що він уклав договір дарування, але його обманули. Саме в той момент молодша сестра (відповідачка) заявила, що вона тепер тут хазяйка і буде робити те, що вважає за потрібне. Після укладення договору дарування сестра стала погано відноситись до батька, в лютому 2019 року виключила газ в літній кухні і світло, не пускає до хати. Тому він був змушений забрати батька до себе в будинок по АДРЕСА_1 , де вони і проживають разом. Ствердив, що в грудні 2017 року батько віддав йому свій паспорт, а відповідачка самостійно виготовила батькові новий паспорт. На даний момент він виготовляє батькові новий паспорт. 17.07.2019 року він разом з батьком приїхали до будинку по АДРЕСА_1 , але сестра з чоловіком не впустили їх, а тато не міг відкрити двері. Тому він був змушений викликати поліцію. Додатково повідомив, що його батько ОСОБА_1 є особою з інвалідністю І-ої групи по зору. Вважає, що договір дарування має бути розірваний, а необхідно укласти договір довічного утримання. Ствердив, що навесні 2019 року вони з батьком приходили до нотаріуса ОСОБА_9 та вимагали вплинути на ОСОБА_2 .

Свідок ОСОБА_7 (двоюрідна сестра позивача, сусідка) проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в судовому засіданні пояснила, що ініціатором оформлення договору дарування виступав саме ОСОБА_1 (позивач). Будучи у нього в гостях, останній всім повідомив, що це господарство він подарує молодшій доньці, оскільки сину раніше подарував батьківську хату, а старшій доньці побудував хату. Повідомила, що була вдома у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 коли приїжджав нотаріус ОСОБА_9 для розмови з ОСОБА_1 з приводу оформлення договору дарування. ОСОБА_1 чітко вказав нотаріусу, що має намір подарувати господарку доньці ОСОБА_6 (відповідачка). Також вона була присутня в нотаріальній конторі тоді, коли оформлявся та підписувався договір дарування. В нотаріальній конторі тоді були присутні: ОСОБА_2 (відповідачка), її батько ОСОБА_1 (позивач), нотаріус та його помічник, ОСОБА_10 (зять відповідачки), ОСОБА_11 (чоловік відповідачки). Нотаріус тричі запитував у ОСОБА_1 чи дарує він господарство доньці ОСОБА_2 , на що останній ствердно відповідав, що саме так. Договір дарування ОСОБА_1 підписував самостійно, будь-яких зауважень та застережень з його боку не було, про вади свого здоров`я нотаріусу не повідомляв, про те, що не бачить або погано бачить теж не говорив. Також ствердила, що нотаріус роз`яснював ОСОБА_1 наслідки укладення договору дарування, а останній не заперечував. Заперечила твердження позивача щодо неналежного догляду за ним ОСОБА_2 . Ствердила, що саме молодша донька здійснювала належний догляд за батьком: годувала, прибирала, прала його речі, опікувалась його здоров`ям. ОСОБА_1 ніколи не мав з цього приводу претензій до доньки, до того часу, коли з`явився син ОСОБА_4 та почав налаштовувати батька проти неї. Також пояснила, що коли дружина позивача захворіла, він вирішив відокремитись від неї та перейшов проживати в літню кухню, в якій попередньо чоловік відповідачки зробив капітальний ремонт. Відповідачка доглядала і хвору лежачу матір, і піклувалась про батька. Коли померла дружина позивача, то сина ОСОБА_4 взагалі не було, а донька ОСОБА_19 приїхала з м. Івано-Франківська лише щоб забрати речі. Додатково повідомила, що на момент оформлення договору дарування будинок, що дарувався, потребував закінчення ремонту (до старої хати була добудована частина та накритий дах). Всі ремонті роботи проводила відповідачка з чоловіком. Ствердила, що конфлікти провокує син позивача ОСОБА_15 , який перевіз батька жити до себе. Так вона була свідком того, як ОСОБА_15 привіз батька до будинку на АДРЕСА_1 в той момент, коли нікого не було вдома, оскільки всі були на роботі. ОСОБА_1 лупив палицею по дверях будинку та кричав, що його не пускають до хати. В цей час його син ОСОБА_15 казав йому, щоб він бив палицею по вікнах, а не по дверях. Тому вона була змушена викликати поліцію.

Свідок ОСОБА_11 (чоловік відповідачки) в судовому засіданні повідомив, що він одружився з відповідачкою приблизно 8-9 років назад та перейшов проживати до неї за адресою: АДРЕСА_1 . В цей час будинок, де вони проживали разом з батьками дружини та її дітьми, був у неналежному стані та потребував значного ремонту. Догляд за батьками дружини здійснювали вони з дружиною, старші брат та сестра дружини приїжджали до батьків тільки коли була пенсія, а син взагалі споював діда. Всі ремонтні роботи в будинку та літній кухні були зроблені ним за рахунок спільних з дружиною коштів. Пояснив, що перед укладенням договору дарування нотаріус приїжджав до них до дому та роз`яснював ОСОБА_1 про договір дарування та наслідки його укладення. Коли оформлявся та підписувався договір дарування, в нотаріальній конторі тоді були присутні: він, ОСОБА_2 (відповідачка), її батько ОСОБА_1 (позивач), нотаріус та його помічник, ОСОБА_10 (зять відповідачки), ОСОБА_7 (сусідка). Нотаріус роз`яснював ОСОБА_1 , що буде укладатись договір дарування та тричі читав його вголос, бо ОСОБА_1 казав, що погано бачить. Договір дарування ОСОБА_1 підписував самостійно, будь-яких зауважень та застережень з його боку не було. Також ствердив, що проживати до літньої кухні ОСОБА_1 перейшов за власним бажання, ще до смерті своєї дружини. Літня кухня є повноцінним житловим приміщенням та обладнана конвектором, має світло, воду, газ та біотуалет. Там є холодильник, телевізор, ліжко, стіл, стільці, необхідний посуд, тощо. Заперечив, що в літній кухні були відключені опалення та світло. Іноді він виключав газ, оскільки боявся, що дід може зробити щось небезпечне. Спочатку пенсію ОСОБА_1 отримувала його донька ОСОБА_2 по довіреності, потім пенсію він отримував самостійно, а в подальшому пенсію став отримувати його син ОСОБА_15 . Позивач двічі самостійно їздив на курорт, а коли отримував пенсію, самостійно за неї розписувався.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_20 , який є сусідом сторін по справі, пояснив, що знає позивача більше 20 років і є хресним батьком старшого сина позивача ОСОБА_4 . Не менше одного разу на місяць відвідував позивача за місцем його проживання. Коли була жива дружина позивача, то останній проживав в з нею в будинку, який на той момент потребував ремонту. Ремонт як будинку, так і літньої кухні зробив зять позивача. Після проведеного ремонту позивач перейшов проживати в літню кухню. Вважає, що в літній кухні створені прекрасні умови для проживання позивача: в ній тепло, є газова плита та світло, біотуалет та все необхідне. Ствердив, що позивач ніколи не казав, що хоче повернутись проживати у будинок.

Свідок ОСОБА_21 , в судовому засіданні пояснив, що проживає по сусідству з позивачем з 1988 року та відвідував сусіда ОСОБА_1 приблизно 2-3 рази на тиждень. Повідомив, що після смерті дружини позивач за власним бажанням перейшов проживати до літньої кухні, де були створені всі необхідні умови для нормального проживання: було тепло, був умивальник, холодильник, ліжко, постіль, тощо. Ствердив, позивач ніколи не жалівся на умови проживання, його все влаштовувало. Саме дочка ОСОБА_6 та її чоловік доглядала позивача: давали йому їсти, купали його, завжди запрошували його до будинку. Останнім часом він не бачив позивача, проте не чув, щоб позивача не пускали до хати.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_22 , який є сусідом сторін по справі, пояснив, що проживає з позивачем по сусідству з 1966 року. Вони разом працювали та одночасно проводили будівництво своїх будинків. Коли дружина позивача захворіла та стала немічною, до позивача стали ходити пияки і він сам майже кожен день був п`яний. Тому, за спільною домовленістю, позивачу донька ОСОБА_6 та її чоловік зробили ремонт у літній кухні і він добровільно перейшов туди проживати. Умови там були створені прекрасні: влаштовано опалення, підведена вода, світло, був холодильник, ліжко, постіль, стіл, стільці, посуд та інше. Донька завжди носила йому їсти, він ніколи не нарікав на її поведінку та ніколи не казав, що його виганяють з хати. Приблизно у 2012 році, дружина позивача казала, що вони разом з позивачем хочуть доньці оформити договір дарування на господарство, в якому проживають. Після смерті дружини, позивач підписав дарчу на доньку та казав, що буде разом з нею проживати. Всі негаразди між позивачем та відповідачкою почалися після втручання старшого сина ОСОБА_4 , який забрав у позивача пенсію та вивіз його з літньої кухні. Ствердив, що відповідачка не чинить жодних перешкод для проживання позивача і газ, воду та світло позивачу в літній кухні не виключала, останній говорить неправду. В свою чергу позивач навмисно створює скандали: приходить додому, коли відповідачки та членів її сім`ї не має вдома.

Свідок ОСОБА_10 , який є зятем відповідачки, повідомив, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з весни 2017 року. Приблизно в цей же час до будинку прийшов нотаріус, щоб поговорити з позивачем щодо його бажання укласти договір дарування. Він роз`яснив позивачу всі умови укладення договору дарування, пояснив, що після оформлення договору дарування теща стане власником та вони домовились про дату для його підписання. В нотаріальну контору приїхали: він, теща з тестем, позивач та баба ОСОБА_23 ). Після складання договору дарування, його текст вголос читали теща та нотаріус. Дідо нічого не заперечував та самостійно підписав договір. Також пояснив, що негаразди між дідом (позивач) та його донькою (відповідачка) почались приблизно з середини 2018 року, коли появився тещин брат ОСОБА_4 . До цього часу жодних претензій у діда не було.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_24 (сестра чоловіка відповідачки), повідомила, що часто бувала в гостях у сторін по справі. Позивач завжди наголошував, що в цьому будинку має жити донька ОСОБА_6 і він їй подарує цю хату, оскільки сину ОСОБА_4 він вже хату подарував, а іншій доньці віддав земельну ділянку під забудову. Коли була жива дружина відповідача, то він жив в будинку, в окремій від неї кімнаті. Потім, коли його дружина сильно захворіла, то він позивач сказав її брату (зятю), щоб він зробив йому ремонт в літній кухні. Коли ремонт був зроблений, то дідо перейшов туди проживати і був дуже задоволений, бо там є всі умови для нормального проживання. Між позивачем та відповідачкою завжди були теплі та довірливі стосунки. Позивач ніколи на нарікав на доньку та не заперечував, що уклав договір дарування. Також ствердила, що позивач достатньо чує та бачить і не є таким безпомічним, як тепер хоче здаватись. Він самостійно пересувався по вулиці та по господарству, спілкувався з нею та з сусідами і знайомими без будь-яких перешкод. На даний момент позивач живе у сина в с. Грушка Тлумацького району Івано-Франківської області, бо тепер не хоче жити у доньки.

Свідок ОСОБА_25 , знайомий позивача, в судовому засіданні пояснив, що знає позивача близько 50 років, вони колись працювали разом. Позивач проживав і в будинку, і в літній кухні, на власний розсуд. В літній кухні були створені всі умови для комфортного проживання. Повідомив, що давно не відвідував позивача.

Заслухавши пояснення сторін по справі, їх представників та свідків, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належав житловий будинок та земельна ділянка площею 0,0877 га, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . 04.03.2017 року між ОСОБА_1 (позивач) та його донькою ОСОБА_2 (відповідачка) був укладений договір дарування зазначеного будинку та земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняла у дар належні дарувальнику на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами і земельну ділянку площею 0,0877 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки: :21:005:0035. Договір посвідчений приватним нотаріусом Тлумацького районного нотаріального округу Вациком В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 324 та містить підписи дарувальника ОСОБА_1 та обдаровуваної ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 31). Також підписи вказаних осіб містяться в Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за 2017 рік приватного нотаріуса Тлумацького районного нотаріального округу Вацика В.В. під номерами з 324 по 327 щодо реєстрації договору дарування житлового будинку та земельної ділянки (т.2 а.с. 12-14). По примірнику підписаного договору дарування передано сторонам договору, в т.ч. і дарувальнику. Про укладення договору дарування, проведення його державної реєстрації та перехід права власності на подароване майно також свідчить Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16.04.2019 року (т.1 а.с. 10-11).

В преамбулі вказаного договору дарувальник свідчив про те, що укладаючи цей договір він діє добровільно, перебуває при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміє значення своїх дій, попередньо ознайомлений нотаріусом з приписами цивільного законодавства України, що регулюють укладений ним правочин.

Згідно п. 14 договору дарування від 04.03.2017 року, нотаріусом роз`яснено сторонам наслідки укладення вказаного договору, зокрема, зміст ст.ст. 182, 229-235, 334, 377 ЦК України, ст.ст. 60, 65, 74, 97 СК України, ст.ст. 81, 120, 125, 126 ЗК України, ст. 174 ПК України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей».

Водночас, п.п.10-12 цього договору зазначають, що після підписання цього договору дарування та реєстрації його у встановленому порядку обдаровувана набуває право власності на подароване майно.

У тексті договору дарування не міститься застережень (умов) щодо зобов`язання ОСОБА_2 надавати довічне утримання ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частинами 1-5 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недодержання стороною (сторонами) в момент вчинення правочину вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, є підставою для визнання його недійсним (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно роз`яснень, викладених в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі №6-202цс15 та від 03.02.2016 року у справі №6-1364цс15, а також у постановах Верховного Суду від 28.03.2018 року №61-13652св18, від 03.05.2018 року №61-745св17, від 07.06.2018 №61-2785св18 та від 03.07.2019 року № 61-14248ск18.

Проаналізувавши зміст позовної заяви та зміст наданих сторонами, свідками пояснень в судовому засіданні в їх сукупності з письмовими доказами суд приходить до висновку про відсутність належних, достатніх та допустимих доказів того, що позивач вчинив договір дарування під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення.

З пояснень позивача, відповідача та з показів свідків встановлено, що ОСОБА_1 задовго до підписання оспорюваного договору дарування та за власним бажанням почав проживати у літній кухні, яка входить до складу домогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 , яке було його власністю. Після підписання договору дарування ОСОБА_1 залишився проживати там же до червня 2019 року, тобто до часу, коли його син ОСОБА_15 забрав проживати його до себе в с. Грушка Тлумацького району Івано-Франківської області. Про це також свідчать Акти підтвердження місця проживання від 17.04.2019 року та від 02.05.2019 року, в яких зазначено, що ОСОБА_1 проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 12, 40). Крім того, в Акті від 02.05.2019 року зазначено, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю І-ої групи і опіку над ним здійснює донька ОСОБА_2 .

Так, будучи опитаним в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 спочатку вказав, що будинковолодіння та земельну ділянку хотів подарувати всім своїм трьом дітям, без покладення на останніх будь-яких зобов`язань. Також зазначив, що з приводу укладення договору дарування спілкувався з нотаріусом вдома та потім в нотаріальній конторі. На час дарування він жодних заперечень не висловлював, не повідомляв, що хоче укласти інший вид договору, не повідомляв про свій стан здоров`я (інвалідність), догляду не потребував. А тому, посилання позивача в позовній заяві та під час судового розгляду справи щодо впливу його похилого віку та його стану здоров`я, необізнаності щодо правової природи правочину при укладенні договору дарування не мають доказового підтвердження. Так, на час укладення договору дарування позивач мав 77 років, однак статус особи з інвалідністю І-ої групи по зору отримав лише 16.11.2016 року, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 (т.1 а.с. 9), на обліку в територіальному центрі соціального обслуговування (надання соціальних послуг) не перебував, даних щодо стану незадовільного стану здоров`я позивача на час підписання договору дарування суду не надано. Так позивач самостійно, без супроводження, перебував на санаторно-курортному лікуванні в м. Трускавці з 03.11.2017 року по 23.11.2017 року (т.1 а.с. 41), про що ствердив в судовому засіданні сам позивач та свідки.

Щодо доводів позивача та його представника про те, що ОСОБА_1 помилявся щодо природи правочину, то судом з досліджених доказів, зокрема зі свідчень свідків та пояснення нотаріуса, встановлено, що вони є безпідставними та бездоказовими. Зокрема, свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_22 , ОСОБА_10 , ОСОБА_24 та нотаріус Вацик В.В. ствердили, що ініціатива щодо укладення договору дарування належала саме позивачу ОСОБА_1 , якому як під час зустрічі вдома, так і в нотаріальній конторі, неодноразово роз`яснювались умови договору дарування та наслідки його укладення, а договір дарування зачитувався вголос. Проте жодних зауважень та заперечень від нього з цього приводу не було. Крім цього, суд звертає увагу на те, що сторони по справі та свідки ствердили, що позивач ОСОБА_1 уже неодноразово укладав договір дарування, в т.ч. ним був подарований будинок по АДРЕСА_1 синові ОСОБА_15 . Отже, позивач ще до укладення оспорюваного договору дарування мав уявлення та володів знаннями щодо умов та наслідків договору дарування. Саме тому протягом 2 років після укладення оспорюваного договору дарування позивачем не ставилося питання про помилковість його підписання.

Не знайшли в судовому засіданні підтвердження доводи позивача ОСОБА_1 про те, що він не знав, що між ним та донькою був підписаний договір дарування, а про це довідався від сина ОСОБА_15 . Суд вважає, що позивачу було відомо про укладення саме договору дарування у момент його укладення.

Крім того, позивачем не доведено, яким чином ним втрачена можливість проживання в спірному домоволодінні після укладення договору дарування. Позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та має право проживати за зареєстрованим місцем проживання. Досліджені в судовому засіданні матеріали звернень позивача ОСОБА_1 , його сина ОСОБА_15 та відповідачки ОСОБА_2 до органів поліції з приводу неправомірних дій один одного (т.1 а.с. 37-39, 51-52, 99-105), по суті не мають значення для справи, однак свідчать про наявність конфліктної ситуації в сім`ї, яка розпочалась приблизно з 2019 року, про що додатково ствердили свідки.

Доводи позивача ОСОБА_1 про наявне в нього волевиявлення на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування; що він помилявся щодо природи правочину; що договір дарування укладений без урахування його похилого віку та потреби в сторонній допомозі у зв`язку з інвалідністю по зору, спростовуються поясненнями нотаріуса, свідків та письмовими матеріалами, доданими до справи.

Крім того, сторони в судовому засіданні та свідки пояснили, що ОСОБА_2 як до підписання договору дарування, так і після його підписання надавала батькові необхідну допомогу та здійснювала належний догляд, що спростовує необхідність укладення позивачем договору довічного утримання з відповідачкою, окрім того правочин вчинений не зі сторонньою особою, а з рідною донькою позивача, яка все життя прожила разом з батьком, що не дає суду підстав для сумнівів у дійсності намірів позивача в момент укладення оспорюваного договору, а також дає підстави дійти висновку про те, що позивач розумів природу правочину на час його укладання.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008 р., «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001 р., та «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 р. неодноразово вказувалось, що «оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій».

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення йде своїм корінням у більш загальний принцип, втілений у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29-30). Втім, це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Враховуючи наведене, суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог з огляду на те, що позивачем не надано доказів, що оскаржуваний договір дарування вчинявся під помилкою та що ОСОБА_1 неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення, тобто позивач не довів обставин, на які посилався як на підставу позовних вимог.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору внаслідок встановлення йому інвалідності І-ої групи, а в задоволенні позову слід відмовити, то за таких обставин витрати по сплаті судового збору за подання позову слід покласти на рахунок держави.

На підставі вищевказаного, ст.ст. 202, 203, 229-233, 717 ЦК України, керуючись ст.ст. 1, 4, 12-13, 76, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272-273, 352, 354 ЦПК України ЦПК України суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Тлумацького районного нотаріального округу Івано-Франківської області Вацик Василь Михайлович, про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Судовий збір покласти на рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції через Тлумацький районний суд Івано-Франківської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ГоловуючийУ. Ю. Луковкіна

Повний текст судового рішення складено 11 березня 2020 року.