Повадження № 2/638/4723/20
УХВАЛА

Іменем України

30 листопада 2020 року м. Харків

Суддя Дзержинського районного суду м. Харкова Цвіра Д.М., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ, Головного територіального управління юстиції у м. Київ, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди з суб`єкта владних повноважень,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Міністерства юстиції України, Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ, Головного територіального управління юстиції у м. Київ, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди з суб`єкта владних повноважень.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 06.10.2020 вищевказану позовну заяву було залишено без руху з мотивів невідповідності статтям 175,177 ЦПК України, а саме: позивачем не сформовано вимоги щодо кожного з відповідачів, а також не сплачений судовий збір за подання відповідної позовної заяви.

Позивачем 05.11.2020 подано уточнення до позову, у якому ним сформовано позовні вимоги до кожного із відповідачів, що стосується сплати судового збору позивач посилається на п. 13 ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про судовий збір», як на підставу звільнення від сплати судового збору, зазначивши, що саме органи державної влади є відповідачами.

Згідно ст.3 ч.2 п.13 Закону України «Про судовий збір», згідно якого звільняються від сплати такого за подачу позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Проте слід зазначити, що незаконність рішення органів державної влади в судовому порядку не визнано і саме предметом розгляду цивільної справи є законність чи незаконність рішення органу державної влади, що може бути встановлено тільки після винесення рішення судом.

Посилання позивача на ст.3 ч.2 п.13 Закону України «Про судовий збір», як на підставу звільнення від сплати судового збору є помилковим, адже в позові ОСОБА_1 посилається саме на неправомірні дії державного виконавця.

Оскільки п.п.2 п. 1 ч. 2ст.4Закону України «Про судовий збір» передбачає сплату судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, яка визначена саме стороною позивача за позовом у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень та 3 037 500( три мільйони тридцять сім тисяч п`ятсот), позивач повинен сплатити судовий збір у розмірі 11350,80 грн.

Окрім того, у п.п. 52-57, 59, 60 Рішення ЄСПЛ у справі « Креуз проти Польщі» також зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подавати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав та обов`язків. «Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Суд ніколи не виключав можливості того, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Суд постановляє, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

Отже, інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення п. 1 ст. 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах, так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах. Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів.

Згідно ч. 3ст. 185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк не виконає вимоги, визначені ст.ст.175, 177 ЦПК України, позовна заява вважається неподаною і повертається позивачу.

Оскільки подана уточнена заява від 05.11.2020 року не усуває недоліків позовної заяви ОСОБА_1 , тому суд вважає, що його позовну заяву слід повернути. Водночас позивачу слід роз`яснити, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви, в тому числі подачу позовної заяви.

На підставі наведеного та керуючись ст.185, 258-260ЦПК України, суддя ,

у х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ, Головного територіального управління юстиції у м. Київ, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди з суб`єкта владних повноважень повернути позивачеві.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви, в тому числі подачу позовної заяви .

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд міста Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Суддя Д.М. Цвіра