РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Тимощука О.Я.

при секретарі Рибачик О.А.,

за участю представника позивача адвоката Хильчук К.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення та розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на дитину,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення та розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на дитину.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24.10.2012 року по справі № 1715/17330/12 шлюб між нею та відповідачем розірвано, дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити з матір`ю, стягнуто з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі по 350 гривень щомісячно, починаючи з 20 вересня 2012 року і до досягнення дитиною повноліття.

Розмір аліментів, які стягуються з відповідача на утримання дитини є недостатнім, незначним і не забезпечує її нормальний розвиток, а також не відповідає гарантіям, встановленим чинним сімейним законодавством, зокрема ст. 182 СК України.

Дитина має вроджений порок серця відкритий артеріальний проток, а тому як наслідок потребує тривалого та дороговартісного лікування. Просить суд змінити спосіб стягнення аліментів, визначених рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24 жовтня 2012 року по справі № 1715/17330/12, які стягуються з ОСОБА_2 на її користь на утримання доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягувати з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/3 частини всіх видів його доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття та додаткові витрати на утримання дитини в розмірі 50% від понесених ОСОБА_1 , документально підтверджених, додаткових витрат на утримання та лікування доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно до досягнення дитиною повноліття; стягнути з ОСОБА_2 на її користь додаткові витрати на утримання доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 50% їх фактичного понесення, що становить 8 420,00 гривень.

Представник позивача адвокат Хильчук К.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 підтримала в повному обсязі, просить їх задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та дату розгляду справи належним чином, подав 11.01.2020 року через канцелярію Рівненського міського суду Рівненської області відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволення. Вказує на відсутність потреби у зміні способу та розміру стягнення аліментів, посилаючись при цьому на наявність рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 грудня 2019 року по справі № 569/22959/19, яким зобов`язано державного виконавця, на примусовому виконанні якого перебуває виконавчий лист № 1775/17330/15 від 19 листопада 2012 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , здійснити перерахунок заборгованості зі сплати аліментів відповідно до розміру, визначеного виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України, починаючи з дати набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» № 2475-VIII від 03.07.2018р. по дату набрання судовим рішенням по даній справі законної сили, про що скласти та видати відповідний розрахунок заборгованості по аліментах.

Також у своєму відзиві на позовну заяву відповідач посилається на відсутність підстав, передбачених ст. 192 СК України, при наявності яких можлива зміна судом раніше встановленого розміру аліментів. Звертає увагу суду на свій дохід від підприємницької діяльності, який, на його думку, є недостатнім для сплати аліментів у більшому розмірі. Вказує на неможливість виконання рішення суду про зміну способу та розміру стягнення аліментів з тих підстав, що він зареєстрований як фізична особа-підприємець, у зв`язку з чим спосіб стягнення аліментів у вигляді частки від доходу платника аліментів буде утрудненим з огляду на неможливість визначення державним виконавцем його чистого доходу, який залишається після понесення ним витрат у підприємницькій діяльності (сплата орендної плати, податків, зборів, інших загальнообов`язкових платежів).

Не погоджується з позовною вимогою позивача про стягнення додаткових витрат на дитину на майбутнє, в розмірі 50 % від понесених позивачем, документально підтверджених, додаткових витрат. Водночас, частково визнає позовну вимогу позивача про стягнення з нього тих додаткових витрат на дитину, які вже були фактично понесені і розмір яких, на думку відповідача, становить 5 060,00 грн., а не 8 420,00 грн., як просить стягнути позивач.

Суд, заслухавши думку представника позивача адвоката Хильчук К.Ю., вивчивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24 жовтня 2012 року у справі №1715/17330/12 шлюб між сторонами розірвано, дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишено з матір`ю, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі по 350 гривень щомісячно, починаючи з 20 вересня 2012 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 4-5).

Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 змінила прізвище на ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_1 , виданим Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області 08 лютого 2019 року (а.с. 6).

На даний час сума стягуваних аліментів є недостатньою для матеріального утримання доньки, оскільки в силу свого віку дитина росте та природно потребує більших витрат на матеріальне забезпечення, розвиток, освіту та інше.

Крім того, матеріальне становище позивача також погіршилося у зв`язку із інфляційними процесами у державі, подорожчанням продуктів харчування та товарів загального вжитку, що є загальновідомим фактом і не потребує доказування відповідно до ст. 82 ЦПК України.

З огляду на ту обставину, що донька сторін фактично проживає з позивачкою, а не з батьком, а тому більшу частку утримання вона отримує саме від матері, а не від батька.

Водночас, частка утримання на дитину, яку відповідач зобов`язаний сплачувати згідно рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 жовтня 2012 року по справі № 1715/17330/12 в розмірі 350 гривень щомісячно, є меншою від тієї частки утримання, яку позивач несе особисто, що порушує визначену ст. 141 СК України рівність обов`язків батьків щодо дитини.

Ця ж рівність обов`язків батьків щодо дитини буде не дотримана і надалі, у випадку відсутності зміни раніше встановленого судом розміру аліментів в сторону збільшення.

Згідно статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік», у 2020 році встановлено прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років в розрахунку на місяць в розмірі: з 1 січня 2020 року 2218 гривень, з 1 липня 2318 гривень, з 1 грудня 2395 гривень.

Тож, станом на даний час розмір аліментів на утримання доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 визначений згідно рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 жовтня 2012 року по справі № 1715/17330/12 у твердій грошовій сумі в розмірі 350 гривень щомісячно є в шість разів меншим від прожиткового мінімуму на дитину віком від 6 до 18 років в розрахунку на місяць, встановленого Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік», що суперечить загальним засадам регулювання сімейних відносин та безперечно є обставиною, яка має істотне значення.

Так, згідно ч.ч. 8-9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Поряд із всім вищезазначеним, ще однією причиною свого звернення до суду з позовом про зміну способу стягнення та розміру аліментів позивач вказала ту, що при винесенні рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 жовтня 2012 року по справі № 1715/17330/12 було визначено розмір аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 350 (триста п`ятдесят) гривень щомісячно, однак у даному рішенні суду не вказано про те, що цей розмір аліментів не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, як це передбачено теперішньою чинною редакцією ч. 2 ст. 182 СК України.

Сімейним кодексом України та Законом України «Про виконавче провадження» не передбачена можливість автоматичного збільшення аліментів у зв`язку зі змінами в законодавстві. Відповідно до статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень. Тож, державний виконавець не може самостійно вийти за межі виконавчого документу та самостійно змінювати рішення, постановлене судом. Визначений ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку за своїм змістом є твердою грошовою сумою, та тягне за собою зміну розміру аліментів в порядку, передбаченому ст.192 СК України.

У відзиві на позову заяву відповідач вказує на відсутність потреби у зміні способу та розміру стягнення аліментів, посилаючись при цьому на наявність рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 грудня 2019 року по справі № 569/22959/19, яким зобов`язано державного виконавця, на примусовому виконанні якого перебуває виконавчий лист № 1775/17330/15 від 19 листопада 2012 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , здійснити перерахунок заборгованості зі сплати аліментів відповідно до розміру, визначеного виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України, починаючи з дати набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» № 2475-VIII від 03.07.2018т року по дату набрання судовим рішенням по даній справі законної сили, про що скласти та видати відповідний розрахунок заборгованості по аліментах.

Однак, суд не погоджується із такими доводами відповідача через те, що з рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 грудня 2019 року по справі № 569/22959/19 вбачається, що орган державної виконавчої служби відмовляється на підставі письмового звернення стягувача щомісячно здійснювати перерахунок розміру аліментів, який визначений рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24 жовтня 2012 року по справі № 1715/17330/12, відповідно до мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України. Скарга ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) державного виконавця задоволена частково, судом відмовлено ОСОБА_1 в частині зобов`язання державного виконавця здійснювати такий перерахунок розміру аліментів на майбутнє, за весь час перебування виконавчого листа № 1775/17330/15 від 19 листопада 2012 року на примусовому виконанні в органі державної виконавчої служби.

Тож, аналіз рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 грудня 2019 року по справі № 569/22959/19, на яке покликається відповідач у відзиві на позову заяву вказує на те, що його існування не матиме наслідком наступного позитивного перерахунку державним виконавцем розміру аліментів, визначеного у виконавчому листі № 1775/17330/15 від 19 листопада 2012 року, відповідно до мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України, позаяк склалася судова практика відмови в задоволенні скарг на дії (бездіяльність) державного виконавця з цього питання на майбутнє. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27 грудня 2019 року по справі № 569/22959/19 зобов`язано державного виконавця здійснити перерахунок заборгованості зі сплати аліментів згідно виконавчого листа № 1775/17330/15 від 19 листопада 2012 року по дату набрання вказаним рішенням суду законної сили, яке, згідно відомостей з офіційних веб-сайтів «Судова влада України» та «Єдиний державний реєстр судовий рішень України» набрало законної сили 13 січня 2020 року. Тож, починаючи з 14 січня 2020 року розмір аліментів, який відповідач зобов`язаний сплачувати згідно рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 жовтня 2012 року по справі № 1715/17330/12 знову ж становить 350 гривень щомісячно, чим порушує визначену ст. 141 СК України рівність обов`язків батьків щодо дитини.

Згідно з принципами Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року (Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року) дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. (Принцип 2).

Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. (Принцип 4).

Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. (Принцин 6).

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною третьою статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Статтею 182 Сімейного кодексу України передбачені обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

До відзиву на позовну заяву відповідачем додано докази про його доходи від підприємницької діяльності за 2018-2019 роки, які беззаперечно вказують на його платоспроможність та доводять можливість відповідача сплачувати аліменти у розмірі більшому, ніж визначено попереднім рішенням суду.

Суд враховує наявний у справі розрахунок заборгованості по аліментах № 66337 від 13.08.2019 року, складений державним виконавцем, з якого вбачається нехтування відповідачем свого обов`язку по сплаті аліментів за минулі роки, не зважаючи на наявність і достатність доходу для сплати аліментів, повне перебування дитини на утриманні матері, а не батька (а.с. 11-12).

Також суд звертає увагу і на те, що сплачений відповідачем розмір орендної плати за січень-лютий 2019 року в розмірі 53 173,00 грн., на що відповідач наголошує у своєму відзиві на позовну заяву, в сотні разів перевищує щомісячний розмір аліментів, який відповідач зобов`язаний сплачувати згідно рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 жовтня 2012 року по справі №1715/17330/12, яке до того ж і не виконує.

А тому, суд відхиляє доводи відповідача про те, що його чистий дохід від підприємницької діяльності є нижчим ніж той, який задекларований у його податкових деклараціях платника єдиного податку, оскільки розмір цього доходу в розумінні ст. 292 Податкового кодексу України і є доходом платника єдиного податку. Як вірно вказано відповідачем у відзиві на позову заяву, відповідно до консультації ДФС викладеної у листі від 11.11.2015 року № 10480/П/99-99-17-02-02-14 для фізичних осіб-підприємців на спрощеній системі оподаткування Податковим кодексом України не передбачено визначення чистого доходу.

Так, згідно податкових декларацій відповідача як платника єдиного податку фізичної особи-підприємця, за півріччя 2018 року його дохід склав 132 700,00 грн. (що в місячному розмірі становить 22 000 грн.), за три квартали 2018 року його дохід склав 172 645,00 грн. (що в місячному розмірі становить 19 182,78 грн.), за 2018 рік його дохід склав 218 735,00 грн. (що в місячному розмірі становить 18 227,92 грн.), за І квартал 2019 року його дохід склав 42 750,00 грн. (що в місячному розмірі становить 14 250,00 грн.), за півріччя 2019 року його дохід склав 89 400,00 грн. (що в місячному розмірі становить 14 900 грн.), за три квартали 2019 року його дохід склав 152 600,00 грн. (що в місячному розмірі становить 16 955,56 грн.).

З огляду на ці обставини, суд не бере до уваги доводи відповідача про неспроможність сплачувати аліменти в розмірі більшому, ніж визначено попереднім рішенням суду, оскільки задекларований відповідачем розмір доходу доводить протилежне і в розумінні ст. 292 Податкового кодексу України не включає в себе сплату орендної плати, податків, зборів, інших загальнообов`язкових платежів, які, на думку відповідача, занижують його дохід.

Вирішуючи питання про збільшення розміру аліментів, суд враховує не тільки розмір доходу відповідача, а й інші обставини, серед яких, зокрема: проживання дитини з матір`ю, а не з батьком; розмір аліментів, визначений попереднім рішенням суду, який на даний час є в шість разів меншим від законодавчо встановленого мінімального розміру аліментів; прожитковий мінімум на дитину віком від 6 до 18 років, визначений Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік»; інфляційні процеси у державі, які впливають на погіршення матеріального стану позивача; дитина потребує значно більше витрат, ніж на час призначення судом аліментів, оскільки із віком суттєво зростають її потреби, зокрема і в елементарних речах, одязі, раціоні харчування, лікування тощо позаяк у 2012 році, на час призначення судом аліментів, дитині було 5 років, у той час як на даний час у 2020 році дитині є повних 13 років.

Також, суд бере до уваги і стан здоров`я доньки - ОСОБА_3 , оскільки як слідує з довідки Інституту серцево-судинної хірургії ім. М.М. Амосова АМН України, дитина має вроджений порок серця відкритого артеріального протоку, а тому, як наслідок, потребує постійного нагляду і обстежень. Відповідач також зобов`язаний приймати участь у понесенні таких витрат на рівні з матір`ю, а не після їх фактичного понесення позивачем, що теж зумовлює потребу у збільшенні раніше встановленого судом розміру аліментів.

Також суд звертає увагу і на те, що відповідач не є особою похилого віку, працездатний, не має інших утриманців, отже спроможний сплачувати аліменти на доньку у більшому розмірі, ніж визначено попереднім рішенням суду, оскільки належне утримання дитини являється обов`язком не тільки матері, але й батька. При цьому, інтереси дитини при визначенні розміру аліментів є більш важливими за інші обставини, тому що виплата аліментів призначена саме для дитини, а не для матері.

Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним.

Згідно правової позиції, яка викладена у справі №143цс13 від 05.02.2014 року, судова палата у цивільних справах Верховного Суду України постановила, що при розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 "Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів", ст. 183 "Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини", ст. 184 "Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі").

Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182184 Сімейного кодексу України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 05.02.2014 року по справі № 6-143 цс13, та є обов`язковою для застосування судами.

Тож, згідно з абзацом 2 частини 3 статті 181 Сімейного кодексу України, спосіб стягнення аліментів, визначений рішення суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Думка відповідача, при цьому, не має значення для суду, оскільки частина 3 статті 181 Сімейного кодексу України беззаперечно вказує на те, що зміна способу стягнення аліментів це право одержувача аліментів, і суд не може обмежити одержувача аліментів в реалізації цього права.

Тож, враховуючи вищесказане, суд приходить до переконання про достатність підстав для задоволення позову як в частині зміни способу стягнення аліментів, так і зміни їх розміру, оскільки визначений позивачем у позовній заяві спосіб стягнення аліментів частка від доходу платника аліментів само собою призводить і до збільшення їхнього розміру.

Поряд з цим, суд вважає, що розмір частки від доходу 1/3 всіх видів доходу, який просить стягнути позивач є дещо завищеним та приходить до переконання, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути аліменти на утримання їхньої доньки ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вказаний розмір аліментів відповідає вимогам законодавства з врахуванням обов`язку та можливостей обох батьків щодо утримання дитини та є таким, що не поставить відповідача в тяжке матеріальне становище.

Також не підлягає до задоволення позовна вимога про стягнення з відповідача аліментів в розмірі не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, оскільки така вимога розглядається в наказному, а не в позовному провадженні, відповідно до ч. 5 ст. 183 СК України та п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання дитини суд враховує таке.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

За положеннями вищевказаної статті передбачено, що доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо).

Додаткові витрати, зумовлені особливими обставинами, можуть бути присуджені судом у вигляді конкретної суми, що підлягає одноразовій сплаті, або у вигляді щомісячних чи інших періодичних платежів, здійснюваних протягом певного строку чи постійно. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення. Причому, якщо причина, що зумовила додаткові витрати, є триваючою (тяжка хвороба або каліцтво) додаткові витрати можуть фінансуватися наперед із вказівкою або без вказівки кінцевого терміну їх виплати.

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат.

З огляду на ці обставини, суд вважає недоведеною позовну вимогу позивача про стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину на майбутнє, в розмірі 50% від понесених позивачем, документально підтверджених додаткових витрат.

Разом з тим, суд погоджується з позовною вимогою про стягнення з відповідача тих додаткових витрат на дитину, які вже були понесені позивачем в розмірі 50% їх фактичного понесення, що становить 8 420,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на сьогоднішній день додаткові витрати на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які фактично понесені позивачем, полягають у наступному:

- навчання доньки у секції «Айкідо» та оплата послуг тренера у 2019 році на загальну суму 1 000,00 гривень, що підтверджено належними і достатніми доказами;

- оплата договору добровільного страхування від нещасних випадків та страхового полісу за період 2019 року на загальну суму 6 719,00 (шість тисяч сімсот дев`ятнадцять) гривень, що підтверджено належними і достатніми доказами;

- навчання ОСОБА_3 у ТОВ «Мала Комп`ютерна академія ШАГ Рівне», вартість якого за 2018-2019 навчальний рік склала 9 120,00 (дев`ять тисяч сто двадцять) гривень, що підтверджено належними і достатніми доказами.

Отже, станом на сьогоднішній день сума фактично понесених позивачем додаткових витрат на доньку ОСОБА_6 склала 16 839,00 грн., через що до стягнення з відповідача підлягає половина від вартості таких витрат, що не буде суперечити основоположним засадам справедливості, добросовісності та розумності, які застосовуються до регулювання сімейних відносин відповідно до ч. 9 ст. 7 СК України.

При цьому, суд відхиляє доводи відповідача про те, що страхування доньки від нещасних випадків та оплата договору добровільного страхування від нещасних випадків та страхового полісу за період 2019 року на загальну суму 6 719,00 грн. не є додатковими витратами на дитину, оскільки в розумінні ст. 185 СК України це є витрати, що викликані особливими обставинами.

Аналіз ст. 185 СК України безперечно вказує на те, що визначений в законі перелік додаткових витрат (розвиток здібностей дитини, її хвороба, каліцтва тощо) не є вичерпним, про що вказує слово «тощо», а зміст понесених позивачем додаткових витрат на доньку у вигляді страхування доньки від нещасних випадків та оплати договору добровільного страхування та страхового полісу доводить, що ці кошти спрямовувалися виключно на потреби доньки і їх сплата не охоплюється аліментами, оскільки під категорію аліменти підпадають харчування, одяг, житло, а не інші витрати, зумовлені особливими обставинами.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно роз`яснень, які містяться у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір, від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.

Аналізуючи наведені норми, суд приходить до висновку, що судові витрати необхідно стягнути з відповідача в прибуток держави в розмірі 1 536,80 грн. (768,40 грн. за позовну вимогу про зміну способу стягнення та розміру аліментів та 768,40 грн. за позовну вимогу про стягнення додаткових витрат на дитину).

Керуючись статтею 27 Конвенції ООН «Про права дитини», ст.ст. 180, 181, 192 СК України, ст. ст. 7, 10, 76, 141, 263- 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення та розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на дитину задовольнити частково.

Змінити розмір та спосіб стягнення аліментів, які стягуються на підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області по справі № 1715/17330/12 від 24 жовтня 2012 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 на утримання доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 350 гривень щомісячно та стягувати з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 ) аліменти на утримання доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 ) додаткові витрати на доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 50% їх фактичного понесення, що становить 8 420,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ) в прибуток держави судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 536 (одна тисяча п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Рівненського

міського суду О.Я. Тимощук