П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2020 року місто Київ

справа № 753/18246/19

апеляційне провадження № 22-ц/824/6954/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Головачова Я.В.,

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданої представником ОСОБА_2 , на рішення Дарницького районного суду міста Києва у складі судді Лужецької О.Р. від 30 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и в :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народилися дві доньки: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 4 березня 2014 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Малолітня ОСОБА_5 проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Відповідач практично не надає матеріальну допомогу на утримання дитини, у зв`язку з чим позивач просила стягнути з відповідача аліменти на утримання доньки ОСОБА_5 (включаючи аліменти за минулий час) у розмірі 5 000 грн. щомісяця, починаючи з липня 2014 року.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 30 січня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_5 у розмірі 2 500 грн. щомісячно з наступною індексацією відповідно до закону, починаючи з 17 вересня 2019 року і до досягнення нею повноліття. В іншій частині вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі. Скаржник зазначає, що було порушено право позивача на справедливий судовий розгляд, оскільки судом неправомірно відмовлено у перенесенні судового засідання у зв`язку з відсутністю її адвоката; суд безпідставно взяв до уваги заперечення відповідача про неможливість сплати аліментів у розмірі 5 000 грн., оскільки

згідно статистичних даних середня заробітна плата штатних працівників становить 18 869 грн. на місяць, а враховуючи ту обставину, що він працює на двох роботах, його дохід є більшим 30 000 грн. на місяць, що дозволяє сплачувати аліменти у визначеному позивачем розмірі; представник відповідача не мав повноважень на представництво у суді, оскільки в ордері на надання правової допомоги не зазначено орган в якому здійснюється представництво, крім того копії поданих ним документів завірені неналежним чином, а тому суд безпідставно взяв їх до уваги.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не находив.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що 18 червня 1994 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб. У даному шлюбі у них народилися дві доньки: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 4 березня 2014 року розірвано шлюб між сторонами.

На даний час сторони не проживають разом, малолітня ОСОБА_5 знаходиться на утримані матері, добровільно досягти згоди щодо сплати аліментів сторони не можуть.

Відповідач займає посаду інженера з техніки безпеки та охорони праці у ТОВ "ПЛАНЕТА КАВИ" та ТОВ "ОПТИМА-КЛАССІК".

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання дитини і з урахування рівня його доходів має можливість їх надавати у розмірі 2 500 грн. Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення аліментів за минулий час, суд виходив із того, що жодних доказів на підтвердження умисних дій відповідача, спрямованих на ухилення від сплати аліментів, позивачем не надано. Натомість відповідачем надано копії чеків про добровільне перерахування коштів позивачу на утримання дитини, починаючи з 2014 року.

Відповідно до частин 1, 2 статі 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами 1-3 статі 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до вимог ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружину, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі

рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з частиною 1 статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Стягнення аліментів за минулий час та заборгованості за аліментами визначено статтею 194 СК України. Так, для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; ухилення відповідача від надання утримання дитині.

Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановивши, що сторони мають малолітню доньку, відповідач працевлаштований, має постійне місце роботи, має стабільний заробіток і з урахуванням його розміру, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення аліментів на дитину в сумі 2 500 грн. щомісячно. При цьому вірно зазначив, що позивачем не доведено ухилення відповідача від сплати аліментів за минулий час.

Доводи апеляційної скарги, в яких скаржник зазначає про порушення судом першої інстанції її права на справедливий судовий розгляд, внаслідок відмови у перенесенні судового засідання у зв`язку з відсутністю представника позивача, відхиляються колегією суддів.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 26 липня 2018 року "Bartaia v. Georgia" наголосив, що питання особистої присутності, форми розгляду - усного чи письмового, а також юридичного представництва взаємозв`язані. Тому повинні аналізуватися в ширшому контексті гарантії "справедливого судового розгляду", передбачені в статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, учасникові цивільного судочинства повинна бути дана можливість представити свою справу в умовах, які не призводять до "істотної незручності" порівняно з його опонентом.

Право на справедливий судовий розгляд серед іншого включає право сторін висловлювати зауваження, які вони вважають такими, що стосуються справи. Причому це повинне бути не ілюзорне, а практичне й ефективне право. Таким воно може вважатися тільки в тому випадку, якщо суд фактично "чує" сторону, тобто її твердження належним чином аналізуються.

Ураховуючи обставини та складність справи, докази подані сторонами, присутність обох сторін в судовому засіданні у якому ухвалено рішення, колегія суддів вважає, що розгляд даної справи у відсутність представника позивача не є порушенням права на справедливий розгляд справи та суттєво не вплинуло на ухвалене судове рішення.

Посилання у апеляційній скарзі на можливість відповідача сплачувати аліменти у розмірі 5 000 грн., оскільки згідно статистичних даних середня заробітна плата штатних

працівників становить 18 869 грн. на місяць, а враховуючи ту обставину, що він працює на двох роботах, його дохід є більшим 30 000 грн. на місяць, також є безпідставними, оскільки ґрунтуються на припущеннях та нічим не підтвердженні.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності у представника відповідача повноважень на представництво у суді, оскільки в ордері на надання правової допомоги не зазначено орган в якому здійснюється представництво, а також неналежного засвідчення поданих ним копій документів не є тією підставою з якою процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування правильного по своїй суті судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статі 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статі 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 січня 2020 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 січня 2020 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складений 12 червня 2020 року.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова