Справа № 487/8588/19
Провадження № 2/487/828/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

03.03.2020 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді Нікітіна Д.Г., за участю секретаря судового засідання Оцабера М.С.., розглянувши у судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання будинку особистою приватною власністю ,

ВСТАНОВИВ:

22.11.2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання будинку особистою приватною власністю, в якій просила визнати за нею право особистої приватної власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку А-1 загальною площею 57, 20 кв.м., житловою 43,20 кв.м, господарських та надвірних споруд: літня кухня літ. Б, погріб літ. Бпд, тамбур до літньої кухні літ. Г, навіс літ. Д, вбиральня літ. Е, душ літ. Ж, сарай літ. З, сарай літ. И, сарай літ. К, сарай літ. К1-ІІ, огорожа №4,5,7, споруди №6,І,ІІ.

Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що вказаний будинок було придбано хоча й під час шлюбу, разом з тим за її власні кошти. В 1996 році шлюб між сторонами було розірвано та Відповідач не пред`являв вимог щодо поділу вказаного будинку. В 2001 році рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва Відповідача визнано таким, що втратив право користування вказаним будинком, тому як не є його власником та на протязі тривалого часу не проживав у ньому без поважних підстав.

26.11.2019 року ухвалою суду було відкрито провадження по даній справі та призначено підготовче судове засідання.

Позивачка у судове засідання не з`явилась, про час та дату судового розгляду була повідомлена належним чином.

Представник позивача - адвокат Родіонова В.Є.. у судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, надала згоду на ухвалення заочного рішення у разі неявки відповідача.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином про причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі у відсутності відповідача, на підставі наявних в ній доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд, дослідивши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного:

Судом встановлено, що 04.03.1989 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, що підтверджується витягом від 12.11.2019 р. У шлюбі народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1

07.08.1993 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 35 кв.м з надвірними спорудами та господарськими будовами, який зареєстровано 26.08.1997р КП «Миколаївське міжрегіональне БТІ» за реєстровим №18659.

16.09.1993 р. зареєстровано місце проживання Позивача та Відповідача у вказаному будинку за адресою АДРЕСА_2 , про що є відмітка у будинковій книзі.

Позивач ОСОБА_1 посилалась на те, що вказаний будинок придбано за її власні кошти, Відповідач не приймав фінансової участі у покупці будинку.

Відповідно до ст. 101 Цивільний кодексу Української РСР, від 18.07.1963 р. (що діяв на час виникнення правовідносин ), в особистій власності громадянина може бути один жилий будинок (або частина його). У подружжя, яке проживає спільно, та його неповнолітніх дітей може бути тільки один жилий будинок (або частина його), що належить на праві особистої власності одному з них або є в їх спільній власності.

01.10.1998 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 01.10.1998р. Спору, щодо добровільного або примусового розподілу майна подружжя не було.

Законом України "Про власність" від 7 лютого 1991 року (що діяв на час спірних правовідносин) встановлені основні положення про право приватної власності громадян на жилий будинок. Статтею 4 вказаного Закону встановлено, що власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої не забороненої законом діяльності, зокрема передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування, а також у довірчу власність іншим особам.

Відповідно до ст. 100 - 101, 112- 113, 430, 432 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на момент вселення Відповідача в будинок Позивача право спільної власності Відповідача на будинок та надвірні будівлі могло виникнути лише при наявності договору із його власником на створення спільної власності.

16.10.2001 року рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва прийнято рішення, яким визнано ОСОБА_2 , таким що втратив права користування житловим приміщенням в домоволодінні АДРЕСА_1 . Рішенням суду встановлено: що зазначений будинок належить ОСОБА_1 ОСОБА_2 мав право користування вказаним будинок, оскільки мав місце реєстрованим у зазначеному будинку, але у зв`язку із не проживанням з 1996року був визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

З 1996 року будь-яких відносин сторони не підтримували і ніяких майнових претензій не мали.

В спільну власність членів сім`ї не може перейти майно, яке належало одному із членів сім`ї на праві особистої власності, лише з мотивів користування цим майном іншими членом сім`ї.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 16.10.2001 р. встановлено, що ОСОБА_2 мав право користування будинком, але права сумісної власності подружжя не набув. Власником житлового будинку є ОСОБА_1 .

У відповідності до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Особа, що є співвласником майна не може втратити права користування ним, оскільки це є однією із складових права власності. Оскільки Заводським районним судом м. Миколаєва визнано Відповідача таким, що втратив право власності на даний будинок, судом було встановлено, що будинок належить на праві власності Позивачу та Відповідач не є його співвласником.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З моменту розірвання шлюбу, з 1996 р. Відповідач не пред`являв жодних вимог з приводу його прав на будинок. Із позовом про поділ спільно нажитого майна не звертався. В силу ст. 257 ЦК України, Відповідач втратив таке право, оскільки закінчились строки позовної давності у три роки, на таке звернення до суду.

Позивачем проведено перепланування будинку, у зв`язку із чим загальна площа будинку збільшилася та складає 57,20кв.м., житлова 43,2 кв.м., за рахунок внутрішнього перепланування.

За результатами технічної інвентаризації проведеною КП "Миколаївське міське бюро технічної інвентаризації", відображеної в технічному паспорті від 15.09.2017 року домоволодіння АДРЕСА_1 , складається з житлового будинку А-1, літня кухня літ. Б, погріб літ. Бпд, тамбур до літньої кухні літ. Г, навіс літ. Д, вбиральня літ. Е, душ літ. Ж, сарай літ. З, сарай літ. И, сарай літ. К, сарай літ. К1-ІІ, огорожа №4,5,7, споруди №6,І,ІІ. Довідкою КП ММБТІ від 15.09.2019року встановлено, що зазначені об`єкти не належать до самочинного будівництва.

Враховуючи, що спірні правовідносини виникли у 1993 році, то для вирішення спору необхідно застосовувати вимоги Цивільного кодексу Української РСР, від 18.07.1963 р., та Закон України "Про власність".

Таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання будинку особистою приватною власністю підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів, зокрема визнання права власності.

Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

На підставі викладеного, керуючисьст.ст.10,18,23,76,279,258,259,263-265,282,352,354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання будинку особистою приватною власністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку А-1 загальною площею 57, 20 кв.м., житловою 43,20 кв.м, господарських та надвірних споруд: літня кухня літ. Б, погріб літ. Бпд, тамбур до літньої кухні літ. Г, навіс літ. Д, вбиральня літ. Е, душ літ. Ж, сарай літ. З, сарай літ. И, сарай літ. К, сарай літ. К1-ІІ, огорожа №4,5,7, споруди №6,І,ІІ.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Рішення суду набирає законної сили через 30 днів після його проголошення та може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду через Заводський районний суд м. Миколаєва в строк і порядок, встановлений ст. ст. 354, 355 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте районним судом при поданні відповідачем письмової заяви про перегляд заочного рішення протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Д.Г. Нікітін