Справа № 444/2685/19
Провадження № 2/444/223/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 року Жовківський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Зеліско Р. Й.

секретар судового засідання Мамедова Г. І.

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м.Жовкві Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення в житловий будинок та зустрічним позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Дублянська міська рада Жовківського району Львівської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення в житловий будинок. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона зі свого народження постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 . Вказує, що вона зареєстрована за даною адресою з 23.10.2012 року по даний час, а відтак вважає, що має право на постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Після розлучення її батьків в 2016 році її батько - відповідач по справі почав виганяти її з будинку - місця реєестрації. Стверджує, що вона не має іншого житла, а квартира в АДРЕСА_1 є достатньо великою і складається з трьох кімнат. Зараз вона є повнолітньою і бажає проживати по місцю реєстрації, так як іншого житла на праві власності у неї не має. Вона зверталась до батька з проханням надати їй ключі від квартири, однак він їй відмовив. Просить позов задоволити.

Представник відповідача за первісним позовом - ОСОБА_4 та третьої особи за первісним позовом - ОСОБА_5 - ОСОБА_3 подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яку мотивують тим, що ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_2 . Вказують, що ОСОБА_1 не є власником чи співвласником даної квартири і тривалий час в цій квартирі не проживає. Також вказують, що шлюб з колишньою дружиною ОСОБА_4 - ОСОБА_6 був розірваний відповідно до рішення Жовківського районного суду Львівської області від 09.02.2017 року. Даним рішенням було визначено і місце проживання їх спільної дочки, ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_3 . Вже близько трьох років позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 , не проживає в спірній квартирі без поважних причин. Крім того, зазначають, що відповідно до судового наказу Жовківського районного суду Львівської області ОСОБА_4 сплачує аліменти до досягнення ОСОБА_1 двадцяти трьохрічного віку. ОСОБА_5 , як власник спірної квартири, наголошує, що факт реєстрації відповідачки у вказаній квартирі без фактичного проживання тягне для нього ряд незручностей пов`язаних із сплатою комунальних послуг та відсутністю можливості отримати від держави відповідну допомогу. Зазначає, що він не може повноцінно володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном, а тому просить визнати гр. ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Представник позивачів просить зустрічну позовну заяву задоволити.

Відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 25.11.2019 року подала відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування такої позиції зазначила, що в жовтні 2019 року вона перебувала в квартирі в АДРЕСА_1 і з того часу пройшло меншу року. Батько, ОСОБА_4 , давав їй ключі від квартири та дозволяв приходити за місцем реєстрації, однак 26.10.2019 року почав створювати їй перешкоди і забрав ключі від квартири. Окрім цього зазначає, що позивачі за зутрічним позовом не надали доказів її не проживання у спірній квартирі понад один рік. У звязку з вищенаведеним вважає, що позов є безпідставним.

В судовому засіданні позивачка за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом свої позовні вимоги підтримала, просить позов задоволити, а у зустрічному позові ОСОБА_5 , ОСОБА_5 відмовити за безпідставністю позовних вимог. Окрім цього, в судовому засіданні 31.01.2020 року пояснила, що після розірвання шлюбу між батьками, тато - ОСОБА_4 вигнав її з квартири за місцем її реєстрації. В подальшому вони домовились, що вона буде в ній проживати, однак знову ж через певний проміжок часу її батько сказав, що не хоче її бачити у квартирі. Зазначила, що дійсно з 2016 року не проживає у квартирі за місцем реєстрації. Із жодними заявами до відповідних служб про усунення перешкод в користуванні квартирою вона не зверталась, оскільки на той час була неповнолітньою.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав та просить такі задоволити, щодо зустрічних позовних вимог заперечив та просить у таких відмовити за їх безпідставністю. Додатково пояснив, що його довірителька ставши повнолітньою бажає проживати за місцем реєстрації, підстав для позбавлення її цього права вважає, що немає. Зазначив, що на день подачі позову їм з позивачкою не було відомо про зміну власників спірної квартири. Перешкоди у проживанні завжди здійснював ОСОБА_4 .

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_4 та третя особа за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_5 в судове засідання не прибули, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, однак забезпечили явку свого представника, який в судовому засіданні щодо первісного позову заперечив в повному обсязі, а зустрічний позов просив задоволити з підстав зазначених у ньому. Додатково пояснив, що позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 за місцем реєстрації не проживає більше трьох років. За цей час змінився власник квартири, а саме таким став ОСОБА_5 , а батько позивачки - ОСОБА_4 є лише особою, яка зареєстрована у даній квартирі.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Дублянська міська рада Жовківського району Львівської області в судове засідання не з`явилась, хоча та про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, однак подала до суду клопотання про розгляд справи без участі її представника.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши думку сторін, дослідивши письмові докази, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до положень ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до положень ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як вбачається із копії паспорта громадянина України № НОМЕР_1 виданого 22.11.2016 року, ОСОБА_1 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дубляни Жовківського району Львівської області. Копією витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання №4628/174237/2016 від 24.11.2016 року стверджується, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки виданої МВУ ЖКГ м. Дубляни за № 656 від 10.10.2019 року ОСОБА_1 , 2000 р.н. зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , і має наступний склад сім`ї: батько - ОСОБА_4 , 1969 р.н.

Із копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданого 17.10.2000 року вбачається, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 та її батьками є: ОСОБА_4 - батько та ОСОБА_6 - мати.

Факт не проживання ОСОБА_1 у спірному будинку підтверджується Актом від 03.10.2019р. згідно якого ОСОБА_1 , 2000 р.н. зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , однак на час обстеження в квартирі нікого не було. В даному приміщенні зі слів сусідів - ОСОБА_1 , фактично не проживає (а.с.27).

Згідно рішення Жовківського районного суду Львівської області від 09.02.2017 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 (батьками позивачки за первісним позовом) розірвано. Визначено місце проживання дочки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_3 . Рішення суду не оскаржувалось та вступило в законну силу 07.03.2017 року (а.с.28-29).

Згідно судового наказу від 24.01.2019 року ОСОБА_4 сплачує на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання повнолітньої дочки - ОСОБА_1 , яка продовжує навчатись до досягнення нею двадцяти трьох років.

Із договору дарування від 30.09.2019 року вбачається, що ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 . Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Львівської області Капуш І.М. та зареєстровано в реєстрі за №1424.

Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №182979973 від 30.09.2019 року вбачається, що власником квартири АДРЕСА_2 вцілому є ОСОБА_5 .

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме, подружжя, їх діти та батьки.

За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно із ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. ст. 81, 82 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Виходячи із змісту норм ст.ст. 71, 72 ЖК України, відповідно до роз`яснень, викладених у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12 квітня 1985 року № 2 Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України з наступними змінами при вирішення спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно з`ясовувати причини відсутності особи у жилому приміщенні понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тимчасова відсутність наймача, членів його сім`ї не потребує згоди інших членів сім`ї. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила шість місяців.

Якщо тимчасова відсутність особи перевищила шість місяців, члени сім`ї, навіть колишні, а також наймодавець, мають право звернутись із позовом про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

ВС України у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц зробив висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин, що і було встановлено при вирішенні даного спору.

Так, позивачкою за первісним позовом не доведено, що вона після 2016 року вчиняла будь-які дії з метою вселитися у спірне житло - квартиру чи зверталася до компетентних органів про усунення перешкод у користуванні даною квартирою, тощо. Останньою не надано суду належних та достовірних доказів, з яких причин вона була відсутня у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , а проміжок часу її відсутності за місцем реєстрації значно перевищує встановлений ст. 71 ЖК України строк.

З пояснень позивача за первісним позовом - ОСОБА_1 у судовому засіданні судом не було встановлено, що вона вносила будь-які кошти на утримання житла або надавала довідки про свій матеріальний стан. Тому, голослівними, на думку суду, є твердження позивача за первісним позовом, що вона не втрачала зв`язку з нерухомим майном, оскільки такі не підтверджені жодними доказами.

Суд приходить до висновку, що з 2016 року позивач за первісним позовом та її законний представник - мати (до досягнення дочкою повноліття) не вчинили жодних дій, не звертались із скаргами до компетентних органів із скаргами, заявами про усунення перешкод для ОСОБА_1 у користуванні квартирою. Досягнувши повноліття ОСОБА_1 не цікавилася спірною квартирою та в порушення вимог ст. 68 ЖК України не виконувала обов`язки по утриманню житла. За місцем реєстрації фактично не проживала, що стверджується актом обстедження житловитх умов складених комісійно 03.10.2020 року.

Так, ОСОБА_1 посилається на те, що зверталась до Дублянської міської ради Жовківського району із заявою про прийняття мір до її батька - ОСОБА_4 , а саме проведення із ним бесіди, оскільки він не допускає її до квартири за місцем її реєстрації. Даний факт дійсно підтверджується копією заяви ОСОБА_1 від 30.10.2019 року (а.с.51).

Із копії листа Дублянської міської ради Жовківського району Львівської області вбачається, що ОСОБА_1 зверталась із заявою від 30.10. 2019 року щодо проведення бесіди з ОСОБА_7 . Працівниками міської ради було запрошено гр. ОСОБА_4 для бесіди, під час якої він підтвердив, що давав ключі від квартири в якій він проживає та дозволив приходити до неї. Однак, на даний час ОСОБА_4 не вважає за потрібне давати ключі ОСОБА_1 щоби вона перебувала у вказаній квартирі (а.с.52).

Судом встановлено, що на час звернення ОСОБА_1 до Дублянської міської ради Жовківського райну Львівської області з вищезгаданою заявою, ОСОБА_4 не був власником чи співвласником даної квартири, а лише був у ній зареєстрований. Власником спірної квартири на цей час вже був ОСОБА_5 .

Таким чином, судом встановлено факт відсутності ОСОБА_1 у квартирі протягом тривалого часу та суду не наведено доказів поважності такої тривалої відсутності.

За таких обставин позовну вимогу про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, слід задовольнити.

Враховуючи наведене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні первісного позову слід відмовити за безпідставністю, а зустрічний позов - підлягає до задоволення.

Керуючись статтями 23, 141, 258, 259, 264, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ :

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 щодо усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням в АДРЕСА_1 , які створює відповідач ОСОБА_4 , шляхом вселення ОСОБА_1 в квартиру у АДРЕСА_1 - відмовити.

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_4 сплаченої суми судового збору - відмовити.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 , ОСОБА_5 задоволити.

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_1 , ІПН НОМЕР_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартири АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_1 виданий 22.11.2016 року; орган що видав 4628, ІПН НОМЕР_3 ) в користь ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серії НОМЕР_4 виданий Жовківським РВ ГУДМС у Львівській області 10.06.2016 року) суму сплаченого ним судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга з врахуванням п. 15.5 розділу ХIII "Перехідні положення" ЦПК України, тобто до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, подається до Львівського апеляційного суду через Жовківський районний суд Львівської області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Зеліско Р. Й.