Справа № 487/560/19
Провадження № 4-с/487/24/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2020 року Заводський районний суд міста Миколаєва у складі: головуючого судді - Нікітіна Д.Г., при секретарі - Оцабера М.С., розглянувши в судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Заводського відділу Державної виконавчої служби у м. Миколаєві Янєвої Н.М., -

ВСТАНОВИВ:

03 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулася із вищезазначеною скаргою, в якій просить визнати бездіяльність державного виконавця по виконанню судового рішення по виконавчому провадженню №60042089 з примусового виконання судового наказу Заводського районного суду м. Миколаєва по справі №487/560/19 від 25.01.2019 виданого Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_2 на її користь аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 протиправною та зобов`язати усунути порушення ЗУ "Про виконавче провадження" шляхом вжиття всіх заходів передбачених Законом для виконання судового рішення по вказаному виконавчому провадженню, зокрема, накладення арешту на майно боржника, тимчасової заборони виїзду за кордон, управління автотранспортом тощо, здійснити зарахування сплаченої суми заборгованості в розмірі 6650 гривень в погашення загальної суми заборгованості по аліментах, а не суми заборгованості, що виникла з моменту її звернення за примусовим виконання судового наказу, тобто виконання всіх дій по примусовому виконанню судового наказу.

Представник скаржника підтримав вказану скаргу з мотивів викладених у скарзі. Державний виконавець заперечив проти задоволення скарги.

Представник зацікавленої особи заперечила проти задоволення скарги.

Дослідивши скаргу, наявні матеріали, вислухавши пояснення сторін суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

В Заводському відділі державної виконавчої служби м. Миколаєва знаходиться на виконанні виконавче провадження №60042089 з примусового виконання судового наказу Заводського районного суду м. Миколаєва по справі №487/560/19 від 25.01.2019, виданого Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_2 на користь скаржниці аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення заяви і до досягнення дитиною повноліття.

12.09.2019 скаржниця звернулася із заявою до відповідача про примусове виконання судового наказу, в результаті розгляду якої 13.09.2019 було відкрито виконавче провадження №60042089.

02.10.2019 скаржниця звернулася із заявою до відповідача, в якій надала інформацію про те, що боржником 24.01.2019 здійснено продаж належної йому квартири розташованої в АДРЕСА_1 та просила врахувати доходи від продажу квартири для обрахування заборгованості по аліментах.

Одночасно скаржниця повідомила про зайняття боржником підприємницькою діяльністю та просила витребувати про це інформацію з органів, що контролюють сплату податків та зборів.

В Декларації про доходи та майно вказана інформація боржником не була відображена.

На звернення про надання розрахунку заборгованості по сплаті аліментів у виконавчому провадженні №60042089 скаржниці надано розрахунок в якому зазначено, що заборгованість по сплаті аліментів складає станом на 31.12.2019 року складає 187 158, 21 грн.

Листом від 17.01.2020 №23508/107.36.2 скаржниці відмовлено у вжитті заходів, передбачених ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження» (накладення стягнення на майно боржника, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, встановлення тимчасового обмеження у праві керування автотранспортом та ін.).

Також скаржниці зазначила, що ніяких заходів до стягнення заборгованості, що має місце до її звернення за примусовим виконанням судового рішення державною виконавчою службою не вживається.

Стаття 6 Конституції України визначає, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно з статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. Зет. 129 Конституції України вказано, що до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Зазначене конституційне положення відображено і у п. 7 ч 2 ст. 2 та ст. 10 ЦПК України, згідно з якими судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом.

Порядок виконання судових рішень та повноваження виконавців при вчиненні виконавчих дій визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною 4 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови:

- про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

- про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

- про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

- про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі..

На момент розгляду подачі скарги, заборгованості за чотири місяці не вбачається.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Згідно з ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках.

Враховуючи вищенаведене, суд прийшов переконання, що заявник не довів у встановлено порядку обставин на які покликається у поданій скарзі, в діях державного виконавця відсутні обставини бездіяльності та вчинення неправомірних дій.

Згідно ч. 3 ст. 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Таким чином, враховуючи наведене вище та встановлені обставини, суд прийшов переконання що у задоволенні скарги необхідно відмовити повністю.

Керуючись ст.ст.447-453 ЦПК України, ст.ст.11, 37 Закону України «Про виконавче провадження», суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Заводського відділу Державної виконавчої служби у м. Миколаєві Янєвої Н.М. - відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвалу може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду через Заводський районний суд міста Миколаєва протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Строк апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення (ухвали).

Суддя Д.Г. Нікітін