Справа № 461/1763/20 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/811/2112/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2020 року Львівський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Мікуш Ю.Р.

Суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

Секретар: Cеньків Х.І.

З участю представника позивача Бельдій Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 26 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства « Ідея Банк», третя особа,яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Нью Файненс Сервіс» про визнання кредитного договору частково недійсним,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у якому просить визнати недійсним з моменту укладення договору пункт 1.5 Кредитного договору №Z06.00204.005833155 від 18 жовтня 2019 року, укладеного між ОСОБА_1 з однієї сторони, Акціонерним товариством «Ідея банк» з другої сторони, Товариством з обмеженою відповідальністю «Нью Файненс Сервіс» з третьої сторони, який передбачає здійснення оплати за щомісячне обслуговування кредитної заборгованості, за надання яких встановлена плата, відповідно до п.5 Додатку №1; визнати недійсною з моменту укладення договору умову пункт 5.7.4 Додатку №1 до Кредитного договору №Z06.00204.005833155 від 18 жовтня 2019 року - «Порядок повернення кредиту. Кількість та розмір платежів, періодичність внесення» в частині визначеної в даному графіку «Інші послуги банку», які підлягають до сплати, зобов`язати ПАТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок здійснених з часу укладення Кредитного договору №Z06.00204.005833155 від 18 жовтня 2019 року позивачем ОСОБА_1 платежів зарахувавши сплачену в сумі цих платежів з погашення заборгованості плату за обслуговування кредитної заборгованості - в рахунок інших обов`язкових платежів (зі сплати заборгованості по тілу кредиту та процентах), що передбачені умовами кредитного договору №Z06.00204.005833155.

Обґрунтовуючи позов покликається на те, що пунктом 1.5 договору встановлено щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості в розмірах, визначених п. 5 Додатку №1, як «Інші послуги Банку», який містить графік щомісячних платежів за кредитним договором. Відповідно до п. 5.7.4. Додатку №1 «Інші послуги банку», вартість даних послуг становить 90 941 грн. 49 коп. за весь період користування кредитом. Дана сума майже дорівнює тілу кредиту. Відповідно до п. 4.2. Додатку №1, плата за обслуговування кредитної заборгованості становить 2,35% щомісячно від початкової суми кредиту. На даний момент позивачем сплачено кошти по кредитному договору у сумі 36 568 гривень 56 коп. З них, за обслуговування кредитної заборгованості - 19 189 гривень 16 коп. Вважає такі умови договору несправедливими, оскільки встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. Вказує, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними, у зв`язку з чим, позивач просить позовні вимоги задовольнити.

Оскаржуваним рішенням суду в задоволенні позову відмовлено.

Рішення оскаржив позивач. В апеляційній скарзі зазначає, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального права. Відповідач у кредитному договорі встановив щомісячну плату за надання інформації з приводу виконання кредитного договору з використання телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт центрі, шляхом направлення SMS, з використанням засобів електронного зв`язку на адресу електронної пошти позичальника. При цьому надання інших послуг за вказану плату, умовами договору не передбачено. Однак відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування» такі послуги надаються безоплатно, а відтак має місце встановлення у спірних положеннях кредитного договору оплатності послуг про надання інформації з приводу виконання кредитного договору, що прямо суперечить наведеним вище нормам Закону та є підставою для визнання відповідних частин договору недійсними. Зазначені умови договору є несправедливими, а тому відповідач порушив вимоги ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» , що є підставою для визнання їх недійсними. Наведене узгоджується із правовими висновками висловленими у постанові Верховного Суду від 01.04.2020 року у справі №583/3343/19. Крім цього, зазначає, що факт обізнаності позивача про обов`язок сплачувати комісію банку в момент укладення договору не спростовує протиправність відповідних положень кредитного договору та їх невідповідності вимогам ч.1 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування» Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до частин 1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що 18 жовтня 2019 року між ОСОБА_1 , з однієї сторони, Акціонерним товариством «Ідея банк» з другої сторони, Товариством з обмеженою відповідальністю «Нью Файненс Сервіс» з третьої сторони було укладено договір споживчого кредиту № Z06.00204.005833155.

За умовами даного договору банк надав позивачу кредит на поточні потреби в сумі 135 839 грн., зі сплатою 21,99% річних від залишкової суми кредиту та строком повернення до 18.04.2022 року (30 місяців).

Пунктом 1.5 Договору встановлено щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості в розмірах, визначених п. 5 Додатку №1 як «Інші послуги Банку», який містить графік щомісячних платежів за кредитним договором.

Відповідно до п. 5.7.4.Додатку №1 «Інші послуги банку», вартість даних послуг становить 90 941 грн. 49 коп. за весь період користування кредитом.

Відповідно до п. 4.2. Додатку №1, плата за обслуговування кредитної заборгованості становить 2,35% щомісячно від початкової суми кредиту.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження доведення факту ненадання відповідачем інформації про умови кредитування при укладенні договору. Судом встановлено, що позичальник ознайомився з паспортом споживчого кредиту 18.10.2019 року, що підтверджується його підписом., відтак позивач був повідомлений про: суму/ ліміт кредиту, що становить 135839.00 грн.; строк кредитування - 30 місяців; процентну ставку, відсотків річних - 21.98%; плату за обслуговування кредитної заборгованості -2.35% щомісячно від початкової суми кредиту; загальні витрати за кредитом, грн. - 274264,05; орієнтовна загальну вартість кредиту -274264,05 грн.; реальну річну процентну ставку, відсотків річних - 104,20570374% тощо. Позивачу до підписання ним договору було відомо про графік щомісячних платежів, який наведений у п.5. додатку №1 до Кредитного договору, та який відображає всі щомісячні платежі, з урахуванням розміру плати за обслуговування кредитної заборгованості, процентів та тіла кредиту та загальної місячної суми, що підлягає сплаті.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з позовних вимог, підставами позову є те, що відповідач включив у договір несправедливі умови, а саме плату за обслуговування кредиту, розмір якої становить 90941,49 грн., що майже дорівнює тілу кредиту.

Вважає, що зазначений пункт договору суперечить ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», тому просить визнати його недійсним.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Згідно із частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» (тут і далі у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору) у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору.

У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін.

Встановивши, що Банк у письмовій формі надав позивачу ОСОБА_1 у повному обсязі всю необхідну інформацію, кредитний договір містить усі умови, передбачені положеннями Закону України «Про споживче кредитування», сторони узгодили всі істотні умови договору, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, тощо, та ОСОБА_1 особистими підписами засвідчив, що він погодився на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладення і підписання договору були вільними, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується й апеляційний суд, дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання окремих пунктів кредитного договору

від 18 жовтня 2019 року недійсним.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом неправильно застосовано норми матеріального права або допущено порушення норм процесуального права, які б могли бути підставою для визнання недійсним оспорюваних пунктів кредитного договору.

Відповідно до ч.1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отримання банком плати за обслуговування кредитної заборгованості не суперечить приписам Закону України «Про споживче кредитування», передбачено умовами кредитного договору, який погоджено та підписано сторонами.

Посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 01.04.2020 року у справі 583/3343/19 не приймається до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки у цій справі позичальнику було встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту,безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою ст.11 Закону України «Про споживче кредитування», що не є аналогічним у даній справі, в якій плата за обслуговування кредитної заборгованості включає інші послуги банку.

Щодо доводів апеляційної скарги про несправедливість оскаржуваних пунктів договору, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит -це будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Статтями 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», передбачена така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту, яка визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Згідно п.8 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Згідно з п.6 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст.4 цього Закону є Договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Постановою Національного банку України від 08 червня 2017 року №49 затвердженні Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила), які розроблено відповідно до Законів України «Про банки і банківську діяльність» «Про Національний банк України», «Про споживче кредитування», встановлено порядок та методику розрахунку загальної вартості кредиту для споживача.

Пунктом 5 Правил передбачено у складовій загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів вартість всіх додаткових та супутніх послуг за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Колонка 7 «Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит», що є додатком 2 до цих Правил також передбачає здійснення платежів позичальниками на користь Банків за додаткові та супутні послуги, що включають в себе, в тому числі платежі за ведення рахунку та розрахунково-касове обслуговування. Згідно п.5 Пояснення щодо заповнення Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, у колонках 7 (у розрізі платежів за колонками 7.1, 7.2, 7.3, 7.4 і т.д.) та 8 (у розрізі платежів за колонками 8.1, 8.2 і т.д.) зазначаються усі платежі споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту.

Згідно пункту 8 Правил, банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки. Банк зазначає реальну річну процентну ставку та загальну вартість кредиту за рядком «Усього» у колонках 9 і 10 (відповідно) форми, наведеної в додатку 2 до цих Правил.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.

Відтак, позивач, обравши спосіб захисту своїх прав шляхом визнання окремих пунктів кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Однак жодних доказів, які б давали можливість дійти висновку про те, що оспорювані позивачем пункти договору є несправедливими, відповідач не дотримався вимог закону щодо надання споживчого кредиту позивачем не надано , а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що підстав для задоволення позову немає.

Відповідно до ст.70 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Згідно з ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375,383,384,389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 26 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту в порядку визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України .

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк