ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1752/20 Справа № 185/3762/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

при секретарі - Пивоваровій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2019 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фермерського господарства «Пітер», треті особи: Управління Держгеокадастру у Павлоградському районі Дніпропетровської області, Юр`ївська районна державна адміністрація про визнання договору оренди землі недійсним та скасування державної реєстрації договору, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що згідно з державним актом на право власності на землю від 17 листопада 2006 року, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 72, він є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогоспордарського виробництва загальною площею 5,6458 га, кадастровий номер :01:001:0520, розташованої на території В`язівоцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області.

З 2007 року земельна ділянка перебувала у користуванні фермерського господарства «Пітер» на підставі договору оренди, укладеного строком на 10 років.

28 липня 2015 року він направив відповідачу повідомлення про відсутність наміру продовжувати орендні відносини.

Однак, на тепершній час відповідач продовжує користуватися земельною ділянкою, але на підставі іншого договору оренди земельної ділянки, укладеного 14 вересня 2015 року строком на 20 років, зареєстрованого у реєстраційній службі Юр`ївського районного управління юстиції Дніпропетровської області 30 вересня 2015 року за №44785416, який він не підписував.

Позивач зазначає, що відповідач без його згоди 28 вересня 2019 року здійснив державну реєстрацію даного договору зі строком оренди на 20 років, але не надав йому ні сам договір, ні примірник договору.

Тільки після запиту адвоката, 18 квітня 2016 року він отримав договір оренди разом із витягом.

На підставі викладеного, позивач просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 5,6458 га від 14 вересня 2015 року, скасувати державну реєстрацію договору оренди землі від 14 вересня 2015 року.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю позивачем заявлених вимог та фальсифікації його підпису на договорі оренди землі від 14 вересня 2015 року,

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки експертів Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса № 24066 від 11 лютого 2019 року та Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз № 1425/17 від 31 травня 2017 року містять протилежні висновки, окрім того експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. Бокаріуса надано відповідь лише на одне питання поставлене в ухвалі про призначення судово-почеркознавчої експертизи, щодо правильності якої є сумніви, на друге питання не було надано відповідь через відсутність досліджуваного документа, а саме другого примірнику договору оренди землі, на третє питання не надано відповідь через відсутність спеціального обладнання. Отже, висновки судово-почеркознавчої експертизи від 11 лютого 2019 року не містить відповідей на усі питання, що виникають під час розгляду справи.

Під час ухвалення рішення по справі, судом не враховані інші обставини справи, а саме те, що ОСОБА_2 не бажав продовжувати договір оренди землі, про що письмово повідомив орендаря та надав суду підтверджуючи цей факт докази.

Отже, суд першої інстанції належним чином не обґрунтував прийняття ним до уваги одних доказів та відхилення інших.

15 січня 2020 року Фермерське господарство «Пітер» подало відзив на апеляційну скаргу, який мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції законне та обґрунтоване, висновки викладені в рішенні суду відповідають обставинам у справі, суд не припустився порушень норм процесуального права, застосував вірно норми матеріального права, у зв`язку із чим просять рішення суду залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогоспордарського виробництва загальною площею 5,6458 га, що розташована на території В`язівоцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області (а.с.9).

В додатках до матеріалів справи, які надавалися судовому експерту для проведення почеркознавчої експертизи, знаходиться оригінал договору оренди земельної ділянки, а в матеріалах справи копія від 14 вересня 2015 року, згідно якого між ОСОБА_1 - орендодавцем та Фермерським господарством "Пітер" - орендарем, укладено договір оренди землі згідно з умовами якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Вязівоцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, кадастровий номер земельної ділянки -01-001-0520, площею 5,6458 га (а.с.13-14).

Від імені орендодавця договір підписаний ОСОБА_1 , від імені орендаря Фермерського господарства "Пітер" головою Яковлєвим І.В.

За клопотанням позивача, по справі неодноразово призначалися судово-почеркознавчі експертизи, на вирішення яких судом поставлено питання про відповідність справжності підпису від імені орендодавця ОСОБА_1 .

Відповідно до висновку експерта №1425-17 Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 31 травня 2017 року - вирішити питання, чи виконаний підпис від імені ОСОБА_1 в графі "Орендодавець ОСОБА_1 в договорі оренди землі від 14 вересня 2015 року площею 5,6458 га кадастровий номер 122353000:01:001:0520 самим ОСОБА_1 або іншою особою, не виявляється за можливе (а.с.80-85).

Відповідно до висновку №199 судово-технічної експертизи документів Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл.проф. М.С. Бокаріуса від 27 квітня 2018 року, встановити в один і той же чи різні періоди часу виконані рукописні числові записи числа, місяця, дати та підписи від імені ОСОБА_1 , ОСОБА_3 у наданому договорі оренди землі від 14 вересня 2015 року, укладеному між ОСОБА_1 та ФГ "Пітер", не представляється можливим з причини, що наведена у дослідницькій частині (а.с.118-124).

Відповідно до висновку №24066 за результатами проведення повторної судово-почеркознавчої експертизи Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл.проф. М.С. Бокаріуса від 11 грудня 2019 року, підпис від імені ОСОБА_1 в договорі оренди землі від 14 вересня 2015, укладеному між ОСОБА_1 та Фермерським господарством "Пітер" (кадастровий номер ділянки: -01-001-0520), на четвертому аркуші документа, в графі "Орендодавець", в рядку " ОСОБА_1 ", - виконаний ОСОБА_1 . Ознаки, які б свідчили про виконання підпису від імені ОСОБА_1 під впливом штучних збиваючих факторів - відсутні, ознаки, які б свідчили про виконання цього підпису під впливом природних збиваючих факторів - не відобразились (а.с.157-168).

Таким чином, в судовому засіданні першої інстанції встановлено, що саме позивач підписав зазначений договір оренди землі від 14 вересня 2015 року. Доказів, які б підтвердили в судовому засіданні версію позивача про те, що він не підписував зазначений договір, ОСОБА_1 суду не надано.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх такими, що відповідають встановленим обставинам у справі та письмовим матеріалам справи.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем (частина четверта статті 124 ЗК України).

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» (далі - Закон) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі та за бажанням сторін може бути посвідчений нотаріально (статті 14 Закону).

Орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи (частина перша статті 4 Закону ).

Положеннями частини першої статті 16 Закону передбачено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Встановивши під час розгляду справи факт волевиявлення ОСОБА_2 (орендодавця) на укладення спірного договору оренди землі, оскільки згідно з вказаним висновком судової почеркознавчої експертизи №24066 за результатами проведення повторної судово-почеркознавчої експертизи Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл.проф. М.С. Бокаріуса від 11 лютого 2019 року, підпис у договорі оренди виконано самим ОСОБА_2 , суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову та визнання такого договору недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції, дослідивши докази у справі та давши їм належну оцінку, враховуючи, що почеркознавчою експертизою встановлено, що підпис на договорі оренди земельної ділянки належать ОСОБА_2 , дійшов обгрунтованого висновку про відповідність вимогам закону правочину щодо передачі в оренду земельної ділянки. Позивач особисто підписав договір оренди землі, що свідчить про волевиявлення орендодавця на його укладення, а тому відсутні правові підстави для визнання його недійсним.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про своє не бажання в подальшому продовжувати орендні відносини, про що письмово повідомив орендаря, висновків суду не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, оскільки під час розгляду справи суд правильно визначився з характером оспорюваних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню на підставі повно установлених обставин справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок експерта за результатами почеркознавчої експертизи, наданий позивачем є неналежним доказом, спростовуються приписами ст.ст.81-89 ЦПК України, адже цей висновок містить фактичні дані про обставини, якими сторона обґрунтовує свої вимоги і стосується предмета доказування, доказ одержаний з додержанням встановленого законом порядку, почеркознавча експертиза проведена експертною установою та експертом, що мали право її проводити, експертний висновок перевірений судом першої інстанції, і йому надана відповідна оцінка, обгрунтованість якої в достатній мірі мотивована в сукупності з іншими доказами та вірно визначено її як належний та допустимий доказ по справі.

Будь-яких доказів, які б спростували той факт, що ОСОБА_1 підписав договір оренди землі від 14 вересня 2015 року, матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги про необхідність проведення повторної комплексної експертизи зводяться до переоцінки доказів та фактичної незгоди скаржника із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Висновки суду першої інстанції по суті вирішення спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи.

Наведені у апеляційній скарзі доводи не спростовують висновку суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального чи процесуального права.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2019 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида