ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/116/20 Доповідач - Бершадська Г.В.
Категорія - 310000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Бершадська Г.В.

суддів - Гірський Б. О., Ткач О. І.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

апелянта ОСОБА_1 і його представника

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та її представника

ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 листопада 2019 року (ухвалене суддею Сливкою Л.М., повний текст якого складено 22 листопада 2019 року) у цивільній справі № 607/13929/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

В вересні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 22.03.2008 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 , за час перебування у якому ними за спільні кошти придбано автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT шасі № НОМЕР_1 , 2002 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 (далі автомобіль), право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 .

Після відкриття провадження у вказаній справі відповідач без її згоди та відома на підставі договору купівлі-продажу продав належний їм на праві спільної сумісної власності автомобіль. Однак, після оформлення договору купівлі-продажу даного автомобіля новий власник оформила довіреність, якою уповноважила відповідача здійснювати усі без винятку повноваження власника даного транспортного засобу.

Оскільки відповідач відчужив спірний автомобіль без її відома та згоди, середня ринкова вартість даного автомобіля повинна бути врахована у частку майна, яка виділяється при поділі спільного майна подружжя, при відсутності іншого майна, яке підлягає поділу, із відповідача стягується його вартість, яка відповідає частці другого з подружжя у спільному майні.

Таким чином на її користь підлягає стягненню грошова компенсація частки вказаного автомобіля, який є об`єктом права спільної сумісної власності. При цьому, вказує, що при визначенні розміру грошової компенсації необхідно відступити від засад рівності часток у спільному майні подружжя, оскільки у неї на утриманні перебувають їх спільні із відповідачем неповнолітні діти, усі витрати на утримання, виховання та розвиток яких вона несе самостійно.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT шасі № НОМЕР_1 , 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 у сумі 90457,50 (дев`яносто тисяч чотириста п`ятдесят сім) гривень 50 копійок. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу у якій, посилаючись на невірну оцінку судом обставин справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Вказує, що набуття права власності на спірний автомобіль відбулося за рахунок коштів, які отримані ним від продажу належного йому автомобіля Опель Вектра та тих, які отримані ним в порядку спадкування, а тому автомобіль є його особистою власністю.

Зазначає, що продаж автомобіля відбувся під час перебування сторін у шлюбі, а грошові кошти від продажу автомобіля, були витрачені в інтересах сім`ї.

Вказує про те, що судом невірно визначено момент припинення шлюбних відносин сторін.

Зазначає, що судом невірно встановлено дійсну вартість автомобіля на час розгляду справи. Висновок, експерта не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки з нього не вбачається дата на яку було визначено вартість автомобіля.

В відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 апеляційну скаргу заперечила і вказала, що факт придбання позивачем спірного автомобіля за власні кошти не знайшов свого підтвердження в матеріалах справи.

Зазначає, що кошти від продажу автомобіля Опель Вектра не були використані для придбання спірного автомобіля, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на яких умовах і коли був відчужений автомобіль Опель Вектра. Крім того, на момент придбання спірного автомобіля у відповідача перебував у володінні автомобіль Опель Вектра, що спростовує його продаж до моменту купівлі спірного автомобіля.

Щодо банківського вкладу, як джерела коштів для придбання спірного автомобіля вказано, що вклад був знятий з рахунку в банку 29.09.2009 року а автомобіль придбаний 16.09.2009 року, тому кошти вкладу не могли бути використані для придбання спірного автомобіля.

Зазначає, що той факт, що на момент продажу автомобіля сторони формально перебували в шлюбі не позбавляє позивача права на отримання компенсації її частки в спільному майні, оскільки автомобіль належав сторонам на праві спільної сумісної власності і таке право не залежить від наявності чи відсутності укладеного шлюбу між сторонами.

В судовому засіданні ОСОБА_1 , апеляційну скаргу підтримав і навів доводи аналогічні викладеним в апеляційній скарзі.

Пояснив, що автомобіль Фольксваген Пассат він придбав за 13500 доларів США. вказана сума була сформована за рахунок коштів отриманих від продажу його власного автомобіля Опель Вектра в розмірі 8000 доларів США та продажу батькового автомобіля ЗАЗ Славута, а решта коштів була позичена у знайомого і повернута після успадкування банківського вкладу. Зазначив, що доказів вказаних обставин у нього немає.

Вказав, що кошти на відпочинок сім`ї літом 2016 року у Чорногорії та літом 2017 року в Бердянську він позичив у ОСОБА_5 і у рахунок погашення боргу продав їй свій автомобіль за ціну, яка дорівнювала сумі позичених коштів.

ОСОБА_3 апеляційну скаргу заперечила і пояснила, що до одруження вона мала власні збереження в розмірі 1000 доларів США та суму у гривнях, яка була еквівалентна більше 1000 доларів США, яку отримала як одноразову допомогу при народженні дитини.

Крім цього, вони у грудні 2009 року придбали квартиру для своєї сім`ї за 53000 доларів США. Відповідач ще тривалий час сплачував іпотечний кредит за попередню придбану квартиру, яку залишив колишній дружині та щомісячно сплачував 50% від заробітної плати на утримання дітей від першого шлюбу.

Погодилась з тим, що автомобіль було придбано приблизно за 14000 доларів США, однак вказала, що у зв`язку із здійсненням в 2009 році їх сім`єю багатьох вартісних покупок у відповідача були відсутні власні кошти на придбання автомобіля.

Зазначила, що після продажу спірного автомобіля, відповідач продовжував ним користуватися, однак категорично відмовився надати його для огляду експерта з метою визначення його вартості, тому експертом визначалася ціна автомобіля згідно ринкової вартості.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін і їх представників, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 22.03.2008 року, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду 07.11.2017 року.

За час перебування у шлюбі сторонами придбано транспортний засіб автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT шасі № НОМЕР_1 , 2002 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Власником автомобіля згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу зазначено ОСОБА_1

30.08.2017 року між ОСОБА_1 (Продавець) та ОСОБА_5 (Покупець) укладено договір купівлі-продажу 6141/2017/602949 транспортного засобу, згідно якого продавець передав у власність покупцеві вищевказаний автомобіль. У п. 3 вказаного договору купівлі-продажу сторони погодили, що ціна транспортного засобу за домовленістю сторін складає 30000 гривень.

На підставі зазначеного договору купівлі-продажу 30.08.017 року здійснено реєстрацію транспортного засобу за ОСОБА_5 .

Згідно довіреності від 14.09.2017 року ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_1 управляти та розпоряджатися (в тому числі: продати, обміняти, здати в оренду, передавати в позичку, визначаючи в усіх випадках ціну та умови договору на власний розсуд) належним їй автомобілем VOLKSWAGEN PASSAT шасі № НОМЕР_1 , 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , а також на період дії довіреності керувати цим автомобілем на території України та за її межами.

Згідно висновку експерта судової автотоварознавчої експертизи №511/19-22 від 15 травня 2019 року, проведеної експертом Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Копцюх Галиною Петрівною на підставі ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 березня 2019 року, за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи в цивільній справі №607/13929/17 встановлено, що дійсна ринкова вартість автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT, шасі № НОМЕР_1 , 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 становить 180915 гривень.

Задовольняючи частково позов про поділ майна подружжя суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 на надав доказів того, що автомобіль придбаний за його особисті кошти. Суд вважав, що відсутні підстави для відступлення від рівності часток при поділі майна подружжя.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

В постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс 17 зроблено висновок про те, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 07 листопада 2018 року у справі №405/2391/15-ц та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Частиною 1 статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічну норму містить і стаття 372 ЦК України, відповідно до якої, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Згідно п.30 Постанови Пленуму ВСУ Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21.12.2007 року № 11, суд зобов`язаний врахувати, що у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав на свій розсуд проти волі іншого з подружжя та не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість ураховується при поділі. Відповідно до п. 22 вказаної постанови вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Враховуючи вищенаведені норми законодавства та докази, наявні в матеріалах справи суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що спірний автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що набуття права власності на спірний автомобіль відбулося за рахунок коштів, які отримані ним від продажу належного йому автомобіля Опель Вектра та тих, які отримані ним в порядку спадкування, а тому автомобіль є його особистою власністю, колегією суддів оцінюються критично виходячи з наступного.

В даному випадку для доведення факту того, що автомобіль був придбаний виключно за власні кошти відповідача ступінь достовірності наданих відповідачем доказів має бути таким, за якого суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину доведеною.

Таким чином, докази подані відповідачем мають виключати сумнів в тому, що джерелом коштів за які було придбано автомобіль були повністю або частково спільні кошти подружжя.

Відповідачем не надано таких доказів на підтвердження своїх доводів про джерело коштів використаних на придбання автомобіля.

В запереченнях на позов і апеляційній скарзі відповідач стверджував, що джерелом коштів використаних на придбання автомобіля є кошти виручені від продажу особистого автомобіля відповідача Опель Вектра, батьківського автомобіля ЗАЗ Славута та успадкованого вкладу.

На підтвердження вказаного відповідач посилається на довіреність видану 14.03.2009 року від імені ОСОБА_1 , який діяв в порядку передоручення від імені ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 на розпорядження належним ОСОБА_6 автомобілем марки ЗАЗ та довіреність від 03.11.2010 року від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 на розпорядження належним ОСОБА_1 автомобілем Опель Вектра (а.с. 174, 177).

Відповідно до вимог ст.ст. 328, 210 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Правове регулювання відносин, повязаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Згідно з пунктами 7, 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів. Перед відчуженням, передачею зазначені транспортні засоби повинні бути зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції.

Таким чином, законодавцем визначений спеціальний порядок відчуження та набуття права власності на транспортні засоби, який невід`ємно пов`язаний з обов`язковою реєстрацією власником придбаного автомобіля у відповідних органах. Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належний ОСОБА_1 автомобіль Опель Вектра зареєстрований на праві власності за ОСОБА_15 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В той же час автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT придбаний відповідачем 16.09.2009 року.

Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, відчуження автомобіля Опель Вектра відбулося пізніше набуття ОСОБА_1 у власність спірного автомобіля. Таким чином, доказів про те, що кошти від відчуження автомобіля Опель Вектра були використані для придбання автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT матеріали справи не містять.

Критичній оцінці підлягають і доводи про те, що для придбання автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT були використані кошти отримані відповідачем в порядку спадкування, оскільки автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT придбаний відповідачем 16.09.2009 року, а кошти з банківського рахунку видані ОСОБА_1 29.09.2009 року.

Пояснення ОСОБА_1 про те, що кошти на придбання спірного автомобіля ним були позичені, а в подальшому позика була повернута за рахунок коштів банківського вкладу, суд оцінює критично, оскільки такі доводи не підтверджені доказами по справі.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 не заперечував пояснення ОСОБА_3 і визнав факт придбання у грудні 2009 року і іншого вартісного майна, зокрема квартири за 53000 доларів США, а тому використання коштів від продажу власного автомобіля Опель, батьківського автомобіля ЗАЗ Славута, та банківського вкладу саме на придбання спірного автомобіля є недоведеним, оскільки у вказаний період здійснювалися інші значні витрати.

Колегія суддів не вважає такими, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги, що продаж автомобіля відбувся під час перебування сторін у шлюбі, а грошові кошти від продажу автомобіля, були витрачені в інтересах сім`ї з наступних підстав.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-486цс16.

Згідно пояснень ОСОБА_1 висвітлених у запереченні проти позовної заяви (а.с. 61-63), ним у червні 2017 року позичено кошти у ОСОБА_5 для проведення спільного відпочинку з позивачем і переконання позивача щодо доцільності збереження сім`ї. Вказано і про те, що згоди з позивачем на подальше спільне життя досягнуто не було в ході відпочинку.

Вказані пояснення відповідача свідчать про те, що йому не могло не бути відомо про намір позивача розірвати шлюб.

Таким чином, спірний автомобіль був проданий під час існування конфлікту між сторонами і наміру позивача розірвати шлюб та здійснити поділ майна подружжя. Крім того, автомобіль проданий 30.08.2017 року, а позов про поділ майна подружжя заявлений 05.09.2017 року, судовий збір за подання позову сплачено ще 01.09.2017 року.

Доказів про те, що кошти отримані від реалізації спірного автомобіля були використані в інтересах сім`ї матеріали справи не містять, такі доводи ґрунтуються виключно на поясненнях відповідача.

Критичній оцінці підлягають і доводи апеляційної скарги, що судом невірно встановлено дійсну вартість автомобіля на час розгляду справи, оскільки з висновку експерта не вбачається дата на яку було визначено вартість автомобіля, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що інформація надана суб`єктом оціночної діяльності на адвокатський запит не може бути визнана належним та допустимий доказом.

Так, ст. 106 ЦПК України, передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи.

Частиною 6 ст. 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Разом з тим, інформація надана суб`єктом оціночної діяльності не є висновком експерта і у ній не зазначено, що суб`єкт оціночної діяльності обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиву інформацію.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Ураховуючи те, що інформація надана суб`єктом оціночної діяльності не є належним та допустимим доказом, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачем не доведено, що ринкова вартість автомобіля була меншою ніж вказана у висновку експертизи.

Крім того, вказана інформація сформована за даними інтернет ресурсу з продажу потриманих автомобілів без реального огляду та оцінки транспортного засобу.

Використання ресурсів мережі інтернет відповідно до п. 7.35 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів можливе лише за умови відсутності цінових даних КТЗ у довідковій літературі періодичного довідника Бюлетень Автотоварознавця.

Доводи про те, що висновок експерта не містить дати на яку визначено вартість спірного автомобіля спростовується змістом висновку експерта виконаного 15.05.2019 року, згідно якого для визначення вартості автомобіля використовувався періодичний довідник Бюллетень Автотовароведа за квітень 2019 року та базові вихідні дані автомобіля відповідно до свідоцтва про реєстрацію (а.с. 123), отже вартість визначалася станом на травень 2019 року.

За таких обставин рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і підстав для його скасування з мотивів наведених в апеляційній скарзі немає.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно вимог ст. 141 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 листопада 2019 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 березня 2020 року.

Головуючий Бершадська Г.В.

Судді: Гірський Б.О.

Ткач О.І.