КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Підпалий В.В.
Номер провадження № 22-ц/824/2777/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 серпня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_3 , заінтересовані особи: ОСОБА_1 , Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» про розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вказаною заявою, та з врахуванням заяви про уточнення вимог від 27 серпня 2019 року, просила надати дозвіл на розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю щодо ОСОБА_1 щодо руху коштів по рахунку картки № НОМЕР_1 за період з листопада 2015 року по серпень 2019 року.

Заявник вказувала, що вона є стягувачем у виконавчому провадженні №51699743 про виконання рішення про стягнення аліментів у розмірі 1/3 від всіх доходів ОСОБА_1 , де останній є боржником, а розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю щодо ОСОБА_4 про рух коштів по рахунку обумовлюється необхідністю належного розрахунку суми аліментів, які належать до стягнення з ОСОБА_1 згідно рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2015 року по справі №757/35696/15-ц. Також заявник вказувала, що зібрання та отримання інформації про доходи, які боржник отримує на банківські рахунки, необхідні через відмову надавати таку інформацію на запит державного виконавця.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27 серпня 2019 року заяву ОСОБА_3 задоволено. Зобов`язано АТ КБ «Приватбанк» розкрити інформацію, яка містить банківську таємницю про рух коштів по рахунку ОСОБА_1 картки № НОМЕР_1 із наданням виписок по рахунку за період з листопада 2015 року по серпень 2019 року. Зазначену інформацію надати ОСОБА_3 . Ухвалене судове рішення допущено до негайного виконання.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, відповідно до якої просила скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 серпня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_5 , заінтересовані особи: ОСОБА_1 , АТ КБ «Приватбанк» про розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що оспорюване судове рішення ухвалено без виклику заінтересованої особи апелянта чи його представника, а в матеріалах справи відсутні докази вручення судових повісток або розписок про повідомлення про розгляд справи, що було призначено на 27 серпня 2019 року, що призвело до неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Апелянт вказує, що ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 19 листопада 2018 року затверджено мирову угоду між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , де узгоджено, зокрема, питання аліментів в сумі в національній валюті України, що еквівалентна 500 доларів США на дату сплати аліментів на кожну дитину до її повноліття. Вказує, що на цей час угода виконується в повному обсязі та стала підставою для подачі позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення аліментів, що стягуються на підставі виконавчого листа. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 27 вересня 2019 року зупинено стягнення на підставі виконавчого листа №757/35696/15-ц від 14 грудня 2015 року.

Апелянт зазначає, що при ухваленні оспорюваного судового рішення було помилково враховано ту обставину, що ОСОБА_7 є стягувачем в виконавчому провадженні. Окрім того, сторона виконавчого провадження не може самостійно збирати матеріали, встановлювати доходи боржника, а може діяти виключно через виконавця шляхом подачі відповідного клопотання та оскарження дій чи бездіяльності виконавця.

ОСОБА_8 вважає, що таким рішення суд повністю невілював поняття «банківська таємниця», оскільки надав змогу будь-кому отримувати інформацію, яка є складовою банківської таємниці.

Також апелянт вказує, що станом на момент подачі даної заяви ОСОБА_7 не мала законних підстав звертатись самостійно до суду з заявою про розкриття банківської таємниці й на даний час всі питання щодо аліментів сторонами вирішено, стосовно заборгованості по аліментам подано позов до суду.

При апеляційному розгляді справи представник відповідача у справі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подану апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Позивачка та її представник, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися, тому суд з врахуванням положень ч.2 ст. 372 ЦПК України провів розгляд справи у їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників по справі, які з`явились в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, суд першої інстанції, задовольняючи подану заяву ОСОБА_3 про розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю мотивував своє рішення тим, що оскільки станом на день розгляду заяви заінтересованими особами не було надано інформації про рух коштів по рахунку ОСОБА_1 картки № НОМЕР_1 , а доводи заявника ними не спростовані, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення поданої заяви про розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю.

Апеляційний суд не погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції виходячи із наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про надання дозволу на розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю не відповідає з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.1076 ЦК України банк гарантує таємницю банківського рахунка, операцій за рахунком і відомостей про клієнта. Відомості про операції та рахунки можуть бути надані тільки самим клієнтам або їхнім представникам. Іншим особам, у тому числі органам державної влади, їхнім посадовим і службовим особам, такі відомості можуть бути надані виключно у випадках та в порядку, встановлених законом про банки і банківську діяльність.

Порядок розкриття банками інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб регулюється Главою 12 Розділу IV ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею.

Оскільки розкриття банківської таємниці може здійснюватися безпосередньо банками або на підставі рішення суду (стаття 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність») та виключно на підставах і у порядку, передбаченими законом, суд повинен розмежовувати ці підстави, кола суб`єктів, уповноважених на отримання відповідної інформації та її обсягу.

Коло суб`єктів, які мають право вимагати безпосередньо від банку розкриття інформації, яка містить банківську таємницю, визначається статтею 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» і може змінюватися тільки на підставі закону. При цьому вказані суб`єкти мають право на отримання лише обмеженої інформації з урахуванням виконуваних ними функцій та з питань, зазначених у відповідному законі стосовно визначених суб`єктів.

Згідно із ст.348 ЦПК України у заяві до суду про розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичної або фізичної особи має бути зазначено: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) ім`я (найменування) заявника та особи, щодо якої вимагається розкриття інформації, яка містить банківську таємницю, їх місце проживання або місцезнаходження, а також ім`я представника заявника, коли заява подається представником; 3) найменування та місцезнаходження банку, що обслуговує особу, щодо якої необхідно розкрити банківську таємницю; 4) обґрунтування необхідності та обставини, за яких вимагається розкрити інформацію, що містить банківську таємницю, щодо особи, із зазначенням положень законів, які надають відповідні повноваження, або прав та інтересів, які порушено; 5) обсяги (межі розкриття) інформації, яка містить банківську таємницю, щодо особи та мету її використання.

Згідно із ч.2 ст.350 ЦПК України якщо під час судового розгляду буде встановлено, що заявник вимагає розкрити інформацію, яка містить банківську таємницю, щодо юридичної або фізичної особи без підстав і повноважень, визначених законом, то суд ухвалює рішення про відмову в задоволенні заяви.

Так, з матеріалів справи вбачається, що заяву про надання дозволу про розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю було подано особисто ОСОБА_3 , проте суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що заявник належить до коло суб`єктів, які мають право вимагати від банку розкриття інформації, що становить банківську таємницю.

Слід зауважити, що такими повноваження, зокрема, наділені органи державної виконавчої служби та приватні виконавці при виконанні судових рішень, що передбачено пунктом 6 частини 1 статті 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Аналогічні висновків зроблені також в постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №501/1451/17, провадження №61-16533св18.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку про те, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права й дійшов до помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення поданої заяви про розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Оскільки апелянтом за подачу апеляційної скарги - 528,60 грн судового збору, тому суд апеляційної інстанції стягує дані витрати з заявника на його користь.

Керуючись ст. 349,350, 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, ст. 1076 ЦК України, ст. 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність», апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 серпня 2019 року скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_3 про розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю.

Стягнути з ОСОБА_3 (прож. АДРЕСА_1 РНКОПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (прож АДРЕСА_2 РНКОПП НОМЕР_3 ) витрати пов`язані зі сплатою судового збору при подачі апеляційної скарги в розмірі 528 грн. 60 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 11 березня 2020 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв