Дата документу 12.03.2020 Справа № 332/1833/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 332/1833/19 Головуючий у 1 інстанції: Сінєльник Р.В.
№ 22-ц/807/627/20 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Полякова О.З.

Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі адвоката Панцакова Сергія Юрійовича на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 15 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем з 1984 року на посадах машиніста крана металургійного виробництва, умови праці на робочому місці не відповідають безпечним стандартам. 16.04.2014 року було складено акт розслідування хронічного професійного захворювання форми П-4, за яким встановлено діагноз : «Хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої ст, вібраційна хвороба першого-другого ст.. з радікулопатією, нейродистрофія у вигляді плечолопаткового пері артрозу, деформуючого артрозу, в поєднанні з пері артрозами колінних суглобів», згідно з актом хвороба виникла внаслідок недосконалого технологічного процесу, а його причиною є довгий стаж роботи в несприятливих умовах. Він неодноразово проходив лікування та обстеження. Висновком МСЕК від 16.05.2018 року йому встановлено 65% стійкої втрати професійної працездатності та встановлена третя група інвалідності безстроково.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд, стягнути з відповідача на його користь в якості відшкодування моральної шкоди 100000 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 15 листопада 2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди грошові кошти у розмірі 20000,00 грн.

Стягнуто з ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» на користь ОСОБА_1 на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1400,00 грн.

Стягнуто в дохід держави з ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» судовий збір у розмірі 768.40 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі адвоката Панцакова С.Ю. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач скористався своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу. Зазначає, що вимоги, викладені в апеляційній скарзі є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції , який прийняв законне та справедливе рішення з додержанням норм як матеріального , так і процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 25.07.1984 року по 08.06.1985 року, з 14.10.1987 року по 29.12.2012 року на посадах машиніста крана металургійного виробництва (а.с.10-11)

16.04.2014 року було складено акт розслідування хронічного професійного захворювання форми П-4, за яким встановлено діагноз : «Хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої ст, вібраційна хвороба першого-другого ст.. з радікулопатією, нейродистрофія у вигляді плечолопаткового пері артрозу, деформуючого артрозу, в поєднанні з пері артрозами колінних суглобів», згідно з актом хвороба виникла внаслідок тривалого стражу роботи на ВАТ «Запоріжсталь» в умовах впливу шкідливих виробничих факторів за відсутності правових підстав для переведення на іншу роботу (а.с.13-14)

Висновком МСЕК від 16.05.2018 року позивачу встановлено 65% стійкої втрати професійної працездатності та встановлена третя група інвалідності безстроково (а.с.15-16)

Згідно санітарно-гігієничної характеристики умов праці машиніста крана металургійного виробництва ВАТ «МК «Запоріжсталь» ОСОБА_1 від 06.02.2013 року умови праці на робочому місці 040062 відносяться до особливо шкідливих та особливо важких список № 1, а робоче місце 040065 необхідно вважати зі шкідливими та важкими умовами праці, що відповідає критеріям списку № 2 (а.с.18-21).

Таким чином, за матеріалами справи суд встановив, що позивач більше 25 років працював на підприємстві у шкідливих умовах праці, де під час виконання ним трудових обов`язків отримав інвалідність внаслідок професійного захворювання, у зв`язку з чим за висновком МСЕК від 16.05.2016 року йому встановлено 65% втрати працездатності та третю групу інвалідності безстроково.

Встановивши вказані обставини, суд на підставі положень ст. 43 Конституції України, ст. 9 ЗУ "Про охорону праці", ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, ст. 23 ЦК України та з урахуванням викладеного в п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004р. № 1-рп/2004 офіційного тлумачення положень частини 3 ст. 34 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності" та роз`яснень, наданих в п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" щодо підстав для застосування ст. 237- 1 КЗпП України, вважав, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок ушкодження здоров`я через отримане на підприємстві професійне захворювання, наслідком якого стало встановлення йому інвалідності 3 групи.

При цьому, визначаючи розмір моральної шкоди, суд врахував тяжкість завданих ушкоджень здоров`ю позивача, ступінь втрати його професійної працездатності, який складає 65%, встановлення у зв`язку з професійним захворюванням 3 групи інвалідності, та вважав, що достатньою сатисфакцією спричинених моральних страждань буде сума в розмірі 20 000 гривень.

Позивач не оспорює встановлених судом обставин, але вважає, що судом неправильно визначено розмір відшкодування моральної шкоди та вважає його замалим для того ступеню погіршення стану здоров`я, яке сталося внаслідок отриманого на підприємстві профзахворювання.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право залишити судове рішення без змін, а скарги без задоволення.

Встановлені судом обставини, які не є предметом оспорювання, щодо наявності шкідливих факторів на підприємстві та їх вплив на позивача під час роботи більш 25 років, встановлений медичними документами стан здоров`я позивача, наявність профзахворювання, встановлення на його підставі 3 групи інвалідності із 65 % втрати працездатності безстроково, апеляційним судом не перевіряються.

Щодо права позивача на відшкодування моральної шкоди та визначеного судом її розміру, який оспорюється позивачем, колегія погоджується з висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)" з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

В ході розгляду справи встановлено, що у зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність у загальному розмірі 65%, який встановлено безстроково. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування, але, незважаючи на постійні курси лікування, покращення в стані здоров`я відсутнє. Та встановлення інвалідності безстроково, тобто без періодичних переоглядів, свідчить про неможливість відновлення стану його здоров`я повністю.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що позивачу ОСОБА_1 заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування.

При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці та забезпечення спецодягом і спецзасобами (респіратор та рукавиці) не знімає з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України "Про охорону праці" й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичних та душевних страждань, виникло з вини відповідача, яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, та з урахуванням роз`яснень, наданих в п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер отриманого позивачем професійного захворювання, відсоток втрати ним професійної працездатності у розмірі 65%, який встановлено безстроково, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану та взагалі неможливість такого повного відновлення, зважаючи на встановлення ступеню втрати професійної працездатності безстроково.

Суд на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з отриманим професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються його нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що судом визначений замалий розмір відшкодування не є переконливими.

Так, погоджуючись з висновками суду першої інстанції в цій частині вимог, судова колегія враховує фактичні обставини справи, групу інвалідності позивача, яка не позбавляє його працездатності, ступінь доведеності інших обставин на які посилається позивач, мотивуючи розмір моральної шкоди.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Тому, виходячи з принципів розумності й справедливості, з врахуванням конституційної значимості здоров`я як невідчужуваного і непорушного блага, що належить людині від її народження й охороняється державою, беручи до уваги конкретні обставини справи, тяжкість ушкодження здоров`я, ступінь втрати професійної працездатності, пов`язані з цим фізичні і моральні страждання позивача, їх глибину, істотність вимушених змін у життєвих стосунках і наслідків, що настали, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що є достатнім, розумним та справедливим розміром відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 сума у 20 000грн.

Таким чином, на думку колегії суддів, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в досить повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив їх доводи і дав їм правову оцінку, та на цьому підґрунті ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, у відповідності до вимог ст.. 375 ЦПК України обидві апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі адвоката Панцакова Сергія Юрійовича залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 15 листопада 2019 рокупо цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 12 березня 2020 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: О.З. Поляков

С.В. Кухар