Справа № 364/1469/19
Провадження № 2/364/77/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2020 р. Володарський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Макаренко Л. А.,

при секретарі судового засідання Кулинич Г. І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмового провадження) в приміщенні Володарського районного суду Київської області в смт Володарка Київської області цивільну справу

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі АТ КБ «ПРИВАТБАНК»)

до ОСОБА_1 ,

про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

До Володарського районного суду Київської області 17.12.2019 р. надійшов зазначений позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з вимогою стягнути з Відповідача на користь Позивача заборгованість за кредитним договором від 12.07.2007 р. № б/н у загальному розмірі 86 937,94 грн.

На обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач у позовній заяві зазначив, що відповідно до укладеного договору від 12.07.2007 р. № б/н Відповідач отримав кредит у розмірі 13 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, підтвердивши свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», складає між ним та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» договір. Позивач свої зобов`язання за зазначеним договором виконав в повному обсязі, надавши Відповідачеві кредит у встановленому договором розмірі. Проте Відповідач не надав своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та іншими витратами відповідно до умов договору, що відображено в доданих до позовної заяви Розрахунках заборгованості за договором, та продовжує ухилятися від виконання зобов`язань. У зв`язку з цим Відповідач за станом на 19.11.2019 р. має перед Позивачем заборгованість на загальну суму 86 937,94 грн., що складається з такого:

0,00 грн. заборгованість за поточним «тілом» кредиту;

25 103,26 грн. заборгованість за простроченим «тілом» кредиту;

0,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками;

0,00 грн. заборгованість за простроченими відсотками;

2 971,00 грн. заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит;

54 247,59 грн. нарахована пеня;

500,00 грн. штраф (фіксована частина);

4 116,09 грн. штраф (процентна складова).

Після усунення недоліків на виконання ухвали суду від 27.12.2019 р. (а.с. 54-56) ухвалою суду від 20.01.2020 р. відкрито провадження в справі, задоволено клопотання Позивача й вирішено питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та їх виклику у судове засідання за наявними у справі матеріалами (письмове провадження), встановлено Відповідачеві 15-денний строк з дня отримання ухвали суду для подання відзиву з викладенням заперечення проти позову, роз`яснено сторонам право і строк на подання клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 72-74).

За статтею 275 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

З огляду на це та дату відкриття судом провадження у даній цивільній справі строк її розгляду спливає 20.03.2020 р.; як вбачається з матеріалів справи, жодна із сторін не заявила клопотання про розгляд справи у іншому порядку.

Відповідач, отримавши згадану ухвалу суду від 20.01.2020 р. та копії позовної заяви з додатками 23.01.2020 р., що підтверджено відповідним поштовим повідомленням (а.с. 78), проте протягом встановленого судом строку відзиву на позовну заяву, а так само клопотання про розгляд справи у судовому засіданні до суду не подав.

Згідно з частиною восьмою статті 178 ЦПК України, враховуючи ненадання Відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у разі якщо за положеннями цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, розглянувши матеріали справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), вирішуючи справу, виходить з такого.

З наявних письмових матеріалів справи судом встановлено, що 12.07.2007 р. Відповідач з метою отримання банківських послуг звернувся до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (Позивач, банк) та, підписавши відповідну заяву, отримав 03.08.2007 р. кредитну карту із встановленим кредитним лімітом, що підтверджено копією цієї заяви Відповідача (а.с. 17-18).

Як зазначено в позовній заяві, Відповідачеві встановлено кредитний ліміт у розмірі 13 000,00 грн. (а.с. 1). Проте в самій згаданій заяві Відповідача зазначено, що сума кредитного ліміту складає 1 500,00 грн. (а.с. 18). У той же час Позивачем заявлено в позовній заяві до стягнення заборгованість за простроченим «тілом» кредита у розмірі 25 103,26 грн. (а.с. 3). При цьому жодних доказів зміни умов кредитування, зокрема збільшення встановленого Відповідачеві кредитного ліміту матеріали, додані Позивачем до позовної заяви, не містять.

На суперечність відомостей щодо наданого Відповідачеві кредиту судом звернуто увагу Позивача в ухвалі суду від 27.12.2019 р. про залишення позовної заяви без руху (а.с. 55), проте наведене проігноровано Позивачем, доказів, а так само жодних пояснень з приводу розміру наданого Відповідачеві кредиту Позивачем не надано, зокрема в заяві, наданій у відповідь на ухвалу від 27.12.2019 р. (а.с. 59).

Відповідно до пунктів 2, 4, 5, 6 частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Зважаючи на наведене та враховуючи, що Позивачем не усунуто суперечності даних позовної заяви щодо розміру наданого Відповідачеві кредиту, тому суд виходить з того, що Відповідач отримав кредит у розмірі 1 500,00 грн., що доведено належними і допустимими доказами (а.с. 18).

Після отримання зазначеного кредиту (карткової картки із встановленим кредитним лімітом) Відповідач користувався кредитними коштами Позивача з відповідного карткового рахунку, періодично поповнюючи цей рахунок, останній платіж на погашення заборгованості внесено 13.09.2018 р. у розмірі 394,33 грн., що підтверджено доданими до позовної заяви Розрахунками заборгованості (а.с. 9-17).

Отже, Позивач на виконання умов укладеного з Відповідачем договору зобов`язання свої виконав, надавши ОСОБА_1 (Відповідачеві) можливість користуватися кредитними коштами, проте останнім не виконано у повному обсязі взятих на себе зобов`язань щодо повернення таких коштів. Тому за станом на 19.11.2019 р. Відповідач, як зазначено в позовній заяві, має перед Позивачем заборгованість, на загальну суму 86 937,94 грн., що складається з наведених вище сум її заборгованості за простроченим «тілом» кредиту, відсотками, нарахованими на прострочений кредит, а також неустойки (пеня, штрафи), зокрема за простроченим «тілом» кредиту розмір заборгованості складає в розмірі 25 103,26 грн. (а.с. 3), що перевищує наданий Відповідачеві кредит (встановлений кредитний ліміт) у розмірі 1 500,00 грн. згідно з наданою Позивачем суду копією заяви Відповідача щоо умов кредитування (а.с. 18). При цьому ані в позовній заяві (а.с. 1-5), ані в заяві про усунення недоліків (а.с. 59) жодних пояснень (а так само підтвердження їх доказами) щодо доведення заявленої до стягнення суми заборгованості за «тілом» кредиту суду не надано.

Відповідно до частини першої статті 509, частини першої статті 525 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За визначеннями частини першої статті 626, частини першої статті 634 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; при цьому договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, при цьому друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до статей 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави Кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Частинами першою, другою статті 10561 ЦК України встановлено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною; тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 526, частини першої статті 527, частини першої статті 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України).

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання (частина друга статті 615 ЦК України).

Зважаючи на усе викладене та встановлені судом обставини, суд вважає, що Відповідач порушив умови кредитного договору від 12.07.2007 р. № б/н, укладеного ним з Позивачем, та не виконав у повному обсязі взяті на себе зобов`язання.

З огляду на це суд вважає, що з Відповідача з огляду на заявлені позовні вимоги слід стягнути на користь Позивача заборгованість за кредитом (простроченим «тілом» кредиту), але в розмірі, доведеному Позивачем належними і допустимим доказами, що дорівнює розміру встановленого Відповідачеві кредитного ліміту 1 500 грн. (5,98 % від заявленого розміру). Жодних інших доказів на підтвердження іншого розміру наданого Відповідачеві кредитного ліміту, що перевищував би вказані 1 500 грн., які підтверджували б заявлений до стягнення розмір цієї заборгованості 25 103,26 грн. Позивачем суду не надано, а відтак не доведено належними і допустимими доказами.

Враховуючи доведений розмір заборгованості за простроченим «тілом» кредиту, суд вважає, що з Відповідача слід стягнути заборгованість за відсотками, нарахованими на цей (доведений) розмір заборгованості за прострочене «тіло» кредиту, а саме: 177,67 грн. (5,98 % від заявлених 2 971,00 грн.).

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для стягнення з Відповідача на користь Позивача штрафних санкцій, суд виходить з такого.

За визначенням частини першої статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо); умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 ЦК України, як наводилося вище, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому; друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює саме підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За визначеннями статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Як наведено вище і встановлено судом зі змісту підписаної Відповідачем заяви (а.с. 18), у цій заяві відсутні будь-які умови договору щодо встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Водночас Позивач (банк), звертаючись до суду і пред`являючи вимоги про стягнення з Відповідача заборгованості за кредитом, просив окрім стягнення заборгованості за «тілом» і простроченим «тілом» кредиту стягнути складові його повної вартості, зокрема пеню і штрафи за несвоєчасне повернення кредиту (а.с. 3). При цьому Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування пені і штрафів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 12.07.2007 р., посилається на «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи банку», викладені, як зазначено в позовній заяві, на сайті банку: www.privatbank.ua (а.с. 1) як невід`ємні частини спірного договору.

Натомість матеріали цієї справи не містять жодних підтверджень, що саме згадані «Тарифи банку» та «Умови» розуміла Відповідач, ознайомлювалася і погоджувалася з ними на час підписання нею анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Позивача (банку), а також те, що ці документи на момент отримання Відповідачем кредитних коштів містили саме ці умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані Позивачем до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

За правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17, роздруківка із сайту Позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 р. (провадження № 6-16цс15) і не спростовано Позивачем під час розгляду цієї справи.

За таких наведених обставин та правових позицій Верховного Суду та Верховного Суду України суд вважає, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Відповідачу умови та правила банківських послуг (а саме умови кредитування), відсутність у заяві Відповідача (а.с. 18) жодних домовленостей сторін зі сплати, зокрема, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, відтак надані банком Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 21-37) не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із Відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 62 Конституції України, стаття 81 ЦПК України).

Як вказано Великою Палатою Верховного Суду (згадана постанова від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17), обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що буде відповідати визначеному статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Тому суд виходить з того, що надані Позивачем Умови та Правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони, зокрема, прямо не передбачені, як у даному випадку, в анкеті-заяві Відповідача, яка безпосередньо підписана нею і лише цей факт може свідчити про прийняття Відповідачем запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Таким чином, на переконання суд, відсутні правові підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору та відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Вирішуючи зазначені питання, суд вважає за доцільне застосувати в цій справі до даних правовідносин висновки Конституційного Суду України, викладені в Рішенні від 11.07.2013 р. № 7-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», де Суд, аналізуючи правовідносини зі сплати пені, що виникають між фізичними особами споживачами та банками і іншими фінансовими установами у правовідносинах споживчого кредитування, дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів (стаття 42 Конституції України) вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками фізичними особами.

Такі висновки суду щодо доцільності застосування цього Рішення Конституційного Суду України та забезпечення належного захисту прав Відповідача як споживача, який є слабкою стороною у договорі і підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності, узгоджуються з правовими позиціями, викладеними, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 03.09.2014 р. у справі № 6-100цс14, від 03.12.2014 р. у справі № 6-33270св14, рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляді цивільних і кримінальних справ від 15.07.2015 р. № 6-10427св15, постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20.06.2018 р. у справі № 752/13945/15-ц, а також у наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права та бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки ці Умови та Правила надання банківських послуг є значним за обсягом документом, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

У зв`язку з цим відсутні підстави вважати, що Позивач (банк) при укладенні договору з ОСОБА_1 дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача (Відповідача) про умови його кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими Позивач (банк). Інший висновок не відповідав би згаданому європейському принципу справедливості, добросовісності і розумності та уможливив покладання на слабшу сторону споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Разом з тим, суд також бере до уваги те, що Відповідач, отримавши копію позовної заяви 23.01.2020 р. (78), не подав до суду відзиву із запереченнями проти позову, тому суд виходить з того, що Відповідач, навіть будучи як споживач слабкою стороною у договорі, усвідомлював необхідність виконання взятих на себе зобов`язань та можливість настання відповідальності (негативних наслідків) за їх порушення.

При цьому згадані Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ним не потрібен, якщо саме ці Умови та Правила були чинні під час укладання договору (постанови Верховного Суду від 07.03.2018 р. у справі № 755/18246/15-ц); підписання заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, свідчить про бажання Відповідача отримати кредитні кошти та підтвердження того, що особа ознайомлена і погоджується з Умовами та Тарифами банку (позиції Верховного Суду у справах № 441/569/17 від 21.03.2018 р., № 755/18246/15-ц від 07.03.2018 р., № 755/2720/16-ц від 06.02.2018 р.).

Виходячи з аналізу наведених вище законодавчих норм статей 610, 611 ЦК України, сплата неустойки є єдиним видом відповідальності за порушення зобов`язання незалежно від виду неустойки (штраф або пеня); пеня й штраф є різновидами неустойки, а тому стягнення одночасно двох видів неустойки за несвоєчасне виконання одного й того самого грошового зобов`язання суперечить статті 61 Конституції України (ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення) та загальним засадам цивільного законодавства.

Такий висновок суду узгоджуються з правовими позиціями, викладеними, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 31.10.2012 р. у справі № 6-47цс12, від 03.12.2014 р. у справі № 6-33270св14.

Зважаючи на викладене, суд вважає наявними підстави для стягнення з Відповідача на користь Позивача неустойки в частині штрафу (фіксованої частини та процентної складової), оскільки одночасне стягнення пені буде порушенням наведених конституційних гарантій, до того ж розмір заявленої до стягнення пені не доведений Позивачем належними і допустимими доказами з огляду на згадану вище позицію Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17.

Водночас процентна складова штрафу підлягає зменшенню з урахуванням доведеного розміру заборгованості за «тілом» кредиту (5,98 % від заявленої суми заборгованості «тілом» кредита), відтак з Відповідача має бути стягнутий на користь Позивача штраф у розмірі 500,00 грн. (фіксована частина) + 246,14 грн. (5,98 % від 4 116,09 грн.)=746,14 грн.

Зважаючи на усе наведене вище, суд вважає доведеним наявність у Відповідача перед Позивачем заборгованості за договором (простроченим «тілом» кредиту), але у зменшеному порівняно із заявленим до стягнення розмірі, що доведений належними і допустимими доказами, за відсотками на прострочений кредит та штрафу також у зменшеному розмірі з урахуванням зменшення розміру основної заборгованості, що має бути стягнута за рішенням суду.

Тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості підлягають задоволенню частково, а саме: в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача доведеного розміру заборгованості за простроченим «тілом» кредиту 1 500,00 грн., відсотками 177,67 грн, штрафу у розмірі 746,14 грн., що загалом складає 2 423,81 грн. (2,79 % від заявленої ціни позову), в іншій частині у задоволені позову слід відмовити.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Водночас, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат (сплачений судовий збір), суд зазначає, що Позивачем сплачено судовий збір у більшому розміру, оскільки на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху Позивачеві слід було доплатити судовий збір у розмірі 159,00 грн. (а.с. 55), а було сплачено у розмірі 2 102,00 грн. (а.с. 60).

Питання про повернення надміру сплаченого судового збору може бути вирішено Позивачем у Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 р. № 787 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 р. за № 1650/24182 (з подальшими змінами).

Відповідно до статей 3, 15, 16, 509, 525, 526, 530, 536, 549, 551, 610-612, 616, 626, 629, 634, 1050, 1054, 1056-1 Цивільного кодексу України, керуючись статтями 2-4, 141, 223, 247, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 351-355, підпунктом 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ), на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (; адреса місцезнаходження: вул. Грушевського, 1-д, м. Київ, 01001; адреса для листування: вул. Набережна Перемоги, 50, м. Дніпро, 49094) заборгованість за кредитним договором від 12.07.2007 р. № б/н у розмірі 2 423 (дві тисячі чотириста двадцять три) грн. 81 (вісімдесят одна) коп.

У задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ), на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (; адреса місцезнаходження: вул. Грушевського, 1-д, м. Київ, 01001; адреса для листування: вул. Набережна Перемоги, 50, м. Дніпро, 49094) судовий збір у розмірі 58 (п`ятдесят вісім) грн. 65 (шістдесят п`ять) коп.

Копії цього рішення суду направити учасникам справи.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Володарський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначеного строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано; в разі подання такої скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л. А. Макаренко