Ухвала

10 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 759/4197/20

провадження № 61-17254ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08 травня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до

ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 , 2017 року народження, у твердій грошовій сумі 7 000 грн щомісячно з подальшою індексацією відповідно до закону починаючи

із 04 березня 2020 року і до повноліття дитини.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 08 травня

2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду

від 22 жовтня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , в сумі 3 000 грн, щомісячно, починаючи

із 04 березня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах платежу за один місяць. Вирішено питання розподілу судових витрат.

23 листопада 2020 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08 травня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року, в якій просила скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до Рекомендацій № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи

від 07 лютого 1995 року скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Європейський суд з прав людини у Рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії», № 40160/12) вказав на обмеженість доступу до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції», рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шамоян проти Вірменії».

Крім того, Європейський суд з прав людини в Ухвалі щодо неприйнятності заяви № 26293/18 від 09 жовтня 2018 року у справі «Азюковська проти України» зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків крім випадків, якщо

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про стягнення аліментів.

Отже, справа № 759/4197/20 для цілей ЦПК України є малозначною в силу закону.

Особа, яка подає касаційну скаргу вважає, що справа має виняткове значення для неї та дитини.

Натомість колегією суддів не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України для касаційного оскарження судового рішення у малозначній справі № 759/4197/20.

Доводи заявника про те, що справа має виняткове значення оскільки стосується матеріального забезпечення дитини з боку батька, не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки кожна справа про стягнення аліментів на утримання дитини стосується матеріального забезпечення з боку батька (матері), однак законодавцем такі справи віднесені до категорії малозначних, тобто тих, які, за загальним правилом, мають знаходити своє вирішення в судах першої та апеляційної інстанції.

Сама по собі незгода позивача із висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлених обставин справи та оцінкою доказів не є підставою для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.

Під час розгляду справи судами попередніх інстанцій відповідач не заявляв про визнання позову ОСОБА_1 , однак у разі якщо батьки, за твердженням заявника, узгоджували розмір аліментів більший ніж визначено судом, наявність оскаржених судових рішень не позбавляє батька можливості здійснювати такі виплати добровільно.

При цьому статтею 192 Сімейного кодексу України передбачено право учасників справи про стягнення аліментів подати позов про зміну розміру аліментів (збільшення або зменшення).

Також частиною третьою статті 181 СК України встановлена можливість зміни визначеного рішенням суду способу стягнення аліментів (в частці від доходу чи твердій грошовій сумі) за позовом одержувача аліментів.

Крім того статтею 185 СК України передбачений обов`язок батьків брати участь у додаткових витратах на дитину.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі; належність справи до категорії малозначних була передбачуваною; позивачем реалізовано право на апеляційний перегляд справи; справа розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію щодо вирішення спору, а наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, касаційним судом не встановлена, то відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, частиною першою, пунктом 1

частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08 травня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду

від 22 жовтня 2020 року в справі № 759/4197/20.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Шипович

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта