П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2020 року м. Київ

Справа № 22-1616 Головуючий у1-й інстанції - Лазаренко В. В.

Унікальний № 760/13582/15-ц Доповідач - Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Пікуль А. А.

суддів Гаращенка Д. Р.

Невідомої Т. О.

за участю секретаря Пузикової В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 листопада 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті ворота» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

у с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ПАТ «Банк Золоті ворота» пред`явив в суд позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором від 01 січня 2010 року у загальному розмірі 237 533 грн 02 коп. (а.с.2-5).

Позов було обґрунтовано тим, що 01 січня 2010 року між банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір (із подальшим внесенням змін до нього), відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 29 714 доларів США під 10,50% річних строком до 17 липня 2014 року. У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором, у нього станом на 10 червня 2015 року утворилась заборгованість, яка складається із: 4 935,17 доларів США - прострочена заборгованість за відсотками; 3 607 грн 83 коп. - прострочена заборгованість за комісійною винагородою; 99 781 грн 04 коп. - пеня за кредитом, відсотками, та комісійною винагородою, розрахована за період з 10 червня 2012 року до 09 червня 2015 року. Цю суму заборгованості позивач просив стягнути з відповідача.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 10 листопада 2015 року позов ПАТ «Банк Золоті Ворота» задоволено. Суд стягнув з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Золоті Ворота» заборгованість за кредитним договором у розмірі 4 935,17 доларів США (просторочена заборгованість за відсотками) та 103 388 грн 87 коп. (комісія і пеня). Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю (а.с.87-96).

Справа вже була предметом апеляційного розгляду та ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 02 березня 2016 року рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 листопада 2015 року залишено без змін.

Постановою Верхового Суду від 06 листопада 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 02 березня 2016 рокускасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 грудня 2019 року вказану справу призначено до розгляду.

В суд апеляційної інстанції представник позивача не з`явився тричі, направлені апеляційним судом судові повістки-повідомлення повернулись без вручення із відмітками "адресат вибув", "адресат не значиться" або "адресат за зазначеною адресою не проживає" (а.с.189, 196, 198, 202, 218).

Оскільки, ураховуючи положення ст. 131 ЦПК України, за вказаних обставин судові повістки-повідомлення вважаються доставленими ПАТ «Банк Золоті Ворота», а особа - належним чином повідомленою про дату, місце та час апеляційного розгляду, суд ухвалив розглядати справу у відсутність представника ПАТ «Банк Золоті Ворота».

Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., пояснення ОСОБА_1 та його представника, адвоката Черналівського Є. О., які підтримали подану апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія доходить висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

При розгляді справи районним судом встановлені наступні обставини.

18 липня 2007 року між сторонами був укладений кредитний договір, з внесенням подальших змін до нього, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 29 714 доларів США під 10,50% річних строком до 17 липня 2014 року.

Оскільки ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у нього станом на 10 червня 2015 року утворилась заборгованість, яка складається із: 4 935,17 доларів США - прострочена заборгованість за відсотками; 3 607,83 грн - прострочена заборгованості за комісійною винагородою; 99 781,04 грн - пеня за кредитом, відсотками, та комісійною винагородою, розрахована за період з 10 червня 2012 року по 09 червня 2015 року.

Рішення суду першої інстанції про задоволення позову було мотивоване тим, що позичальник належним чином не виконав своїх зобов`язань за кредитним договором, допустив заборгованість за кредитом, а тому є всі передбачені законом і укладеним між сторонами договором підстави для стягнення з нього цієї заборгованості.

Як вже, зазначено вище, справа була предметом розгляду суду касаційної інстанції.

У своїй постанові про скасування судового рішення суду апеляційної інстанції Верховний Суд вказав наступне.

Судова повістка-повідомлення про призначене судове засідання на 10 листопада 2015 року надсилалася ОСОБА_1 , однак повернулася до суду першої інстанції у зв`язку із закінченням терміну зберігання (а.с.34-35).

Відомості про повернення до суду першої інстанції повістки про виклик ОСОБА_1 з вказівкою причини повернення - за закінченням терміну зберігання, не свідчать про виконання судом обов`язку із належного повідомлення указаного учасника справи про дату та час її судового розгляду.

У заяві від 05 грудня 2015 року про перегляд заочного рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року відповідач вказував, що позовна заява подана з пропуском позовної давності (а.с.49-56). В апеляційній скарзі відповідач також вказував на пропуск банком строку позовної давності та просив у зв`язку із його пропуском відмовити у задоволенні позовних вимог банку.

Однак жодних мотивів відхилення таких доводів скарги суд апеляційної інстанції у своїй ухвалі не навів.

Суд апеляційної інстанції, безпідставно не взяв до уваги доводи відповідача, що позовна заява подана з пропуском позовної давності, а також те, що відповідач повідомляв суд першої інстанції про пропуск позивачем позовної давності у заяві про перегляд заочного рішення, чим допустив неповноту при розгляді справи.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18).

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача комісійної винагороди та пені за прострочення сплати комісійної винагороди, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що банк нараховував, а позичальник сплачував комісію за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості, що є незаконним.

Однак суд апеляційної інстанції не врахував правову позицію Верховний Суд України, викладену у постановах від 16 листопада 2016 року (справа № 6-1746цс16) та від 06 вересня 2017 року (справа № 6-2071цс16).

За правилом ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

При перевірці висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги та вказівок Верховного Суду, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1-5 ст. 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Згідно з ч. 1 ст. 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Згідно п. 1. ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування чотирьох умов, однією з яких є та, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання.

У даному випадку матеріали справи свідчать, що ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 17 серпня 2015 року у даній справі відкрито провадження та справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду 21 вересня 2015 року.

Судову повістку-повідомлення про розгляд справи 21 вересня 2015 року ОСОБА_1 отримав 25 серпня 2015 року (а.с.27).

21 вересня 2015 року ОСОБА_1 подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, в якому зазначив, що бажає приймати особисту участь у розгляді справи та надавати свої пояснення (а.с.30). Розгляд справи було відкладено на 10 листопада 2015 року (а.с.82).

09 листопада 2015 року ОСОБА_1 подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи (а.с.36).

Судова повістка-повідомлення про призначене судове засідання на 10 листопада 2015 року надсилалася ОСОБА_1 , однак повернулася до суду першої інстанції без вручення у зв`язку із закінченням терміну зберігання (а.с.34-35).

Отже ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про розгляд справи, призначений на 10 листопада 2015 року.

Разом з тим районний суд на вказане уваги не звернув, розглянув справу та ухвалив рішення у відсутність відповідача.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Отже, враховуючи наявність безумовних підстав для скасування оскаржуваного судового рішення з процесуальних мотивів, останнє підлягає скасуванню, а доводи заяви підлягають повторній оцінці судом апеляційної інстанції з урахуванням вказівок Верховного Суду.

Відповідно до частини першої ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

У даній справі позивачем на підтвердження своїх вимог, крім іншого, було надано розрахунок пені за прострочене тіло кредиту за період з 10 червня 2012 року до 09 червня 2015 року (а.с.7, 8), розрахунок пені за прострочення комісії за період з 10 червня 2012 року до 09 червня 2015 року (а.с.9) та розрахунок пені за прострочення відсотків з 10 червня 2012 року до 09 червня 2015 року (а.с.10, 11). Заборгованість розрахована станом на 10 червня 2015 року (а.с.6). Відповідно до вказаного розрахунку заборгованість за кредитом (тілом кредиту) відсутня (а.с.6).

Матеріали справи свідчать, що заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення містить клопотання про застосування строків позовної давності (а.с.54-55).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З матеріалів справи убачається, що відповідно до кредитного договору № 144/07-А від 18 липня 2007 року, банк надав позичальнику кредит строком до 17 липня 2014 року (а.с.12).

Відповідно до п. 2.2 Договору за користування кредитом Банк нараховує проценти на рахунок № НОМЕР_1 , а Позичальник у строк з 1 (першого) по 7 (сьоме) число (включно) кожного наступного місяця, що слідує за місяцем надання кредиту, а також в день закінчення строку дії Договору, сплачує проценти Банку на рахунок № НОМЕР_2 .

Згідно п. 4.1.1 Кредитного договору у випадку порушення строку повернення кредиту, передбаченого п. 1.1 Кредитного договору, та/або троків сплати процентів, комісійної винагороди Позичальник сплачує Банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочки. У разі, якщо заборгованість позичальника виражена в іноземній валюті, розмір пені розраховується від гривневого еквіваленту заборгованості Позичальника, який (еквівалент) розраховується за офіційним курсом НБУ гривні до валюти станом на дату розрахунку такої пені.

Отже вказане свідчить, що сторони погодили строк кредитування - до 17 липня 2014 року та строки виконання зобов`язань за щомісячними платежами - щомісяця до 07 числа кожного календарного місяця для основної заборгованості та нарахованим процентам.

З позовом про стягнення заборгованості, нарахованої за період з червня 2012 року «ПАТ «Банк Золоті ворота» звернувся до суду 14 липня 2015 року (а.с.22).

Отже позовна давність (річний строк) щодо позовних вимог про стягнення пені за прострочене тіло кредиту за періоди з червня 2012 року до червня 2014 року вже спливла. Позовна давність щодо вимог про стягнення пені за прострочення відсотків за періоди з червня 2012 року до липня 2014 року також спливла.

Крім того, відсутні правові підстави для стягнення відсотків, пені та комісії, нарахованих після закінчення строку кредитування, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та комісію за кредитом і, як наслідок, пеню на ці платежі, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування, тобто після 17 липня 2014 року.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, який в силу положень ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ч. 4 ст. 263 ЦПК України апеляційний суд, з метою забезпечення однакового застосування норм матеріального права, вважає за необхідне врахувати при виборі і застосуванні норм права для вирішення даного спору.

З урахуванням викладених вище обставин, враховуючи, що до вимог про стягнення пені за періоди з червня 2012 року до липня 2014 року спливла позовна давність, а з дати закінчення строку кредитування, а саме з 17 липня 2014 року,правові підстави для нарахування та стягнення відсотків відсутні, колегія суддів доходить висновку, що стягненню підлягає лише нарахована позивачем заборгованість по сплаті відсотків за кредитним договором № 144/07-А від 18 липня 2007 року за період з 08 серпня 2012 року до 17 липня 2014 року у розмірі 2 015,03 доларів США (4868,94-2853,91).

Під час апеляційного розгляду ОСОБА_1 підтвердив суду, що він визнає наявність у нього заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом, однак просить застосувати позовну давність та врахувати, що відсотки нараховані у завищеному розмірі.

Апеляційний суд приймає такі аргументи відповідача з підстав, що наведені вище.

Стосовно наданого «ПАТ «Банк Золоті ворота» розрахунку пені за прострочення комісії за період з 10 червня 2012 року до 09 червня 2015 року (а.с.9) колегія суддів зазначає наступне.

Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року по справі № 6-1746цс16 вказав, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що підстави для стягнення комісії відсутні, а тому нарахована банком пеня за прострочення сплати комісії також не підлягає стягненню.

За правилами ч. 1 ст. 376 ЦПК України самостійними підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Оскільки, як вже зазначено вище, і апеляційна скарга і позов задовольняються частково, при ухваленні нового рішення суд покладає понесені сторонами витрати по сплаті судового збору на осіб, які їх фактично понесли, без присудження відшкодування з протилежної сторони.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374-376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_3 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» (Код , місцезнаходження 61166, м. Харків, просп. Леніна, буд. 36, р/р НОМЕР_4 , банк отримувача: Управління Національного банку України в Харківській області, МФО банку отримувача: 351447) заборгованість по сплаті відсотків за кредитним договором № 144/07-А від 18 липня 2007 року за період з 08 серпня 2012 року до 17 липня 2014 року у розмірі 2 015 (дві тисячі п`ятнадцять) доларів США 03 центи, що за курсом станом на час здійснення розрахунку становить 42 522 (сорок дві тисячі п`ятсот двадцять дві) грн 06 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 13 березня 2020 року.

Головуючий А.А. Пікуль

Судді Д.Р. Гаращенко

Т.О. Невідома