10.03.2020 Справа № 756/4216/19
унікальний № 756/4216/19
провадження № 2/756/1053/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 року Оболонський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Луценко О.М.,

при секретарі Пляса Б.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна набутого під час шлюбу,-

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про виділення у власність 2/3 частини квартири в порядку поділу майна подружжя, посилаючись на те, що у 2010році сторони зареєстрували шлюб, під час якого ними було придбано спільне майно двохкімнатна квартира АДРЕСА_1 . Шлюб між ними було розірвано 23.10.2018року, донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з нею і перебуває на її утриманні. В позасудовому порядку сторони не дійшли згоди щодо добровільного поділу спільного майна подружжя, з врахуванням того, що відповідач ухиляється від сплати аліментів на утримання доньки, що призвело до утворення заборгованості, просить суд відступити від рівності часток подружжя та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя поділити вказану квартиру, визнавши за нею право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 .

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд постановити рішення, яким позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти наданого позову заперечив частково, пояснивши суду, що відповідачем сплачено заборгованість по аліментам в повному обсязі, що підтверджується відсутністю інформації про нього в єдиному реєстрі боржників. Окрім того спірна квартира є єдиним житлом відповідача, а тому присудження йому частки меншого розмірі ніж Ѕ частини даної квартири вплине на його права в майбутньому з огляду на відсутність іншого майна.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини.

Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст.20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Принцип змагальності відноситься до числа основоположних принципів цивільного процесуального права, дотримання якого створює необхідні передумови для правильного розгляду і вирішення цивільних справ. Принцип змагальності закріплює активність сторін та інших беруть участь у справі осіб у доказової діяльності.

Сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.09.2010року, який розірвано рішенням Оболонського районного суду м. Києва 23.10.2018 року.

В шлюбі у сторін народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

03.10.2017року ОСОБА_1 під час шлюбу придбала у приватну власність двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу ( а.с.8).

Як вбачається із постанови про відкриття виконавчого провадження державного виконавця Оболонського районного ВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Приходько А.П. є боржником у ВП №60175525 згідно виконавчого листа №756/12817/18 виданого 25.09.2019року Оболонським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини заробітку з усіх його видів доходів, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 05.10.2018 року і до повноліття дитини.

Згідно розрахунку заборгованості із сплати аліментів Оболонський РВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві, станом на 01.11.2019 року за ОСОБА_2 числиться заборгованість із сплати аліментів у розмірі 8838,48грн.

Згідно розрахунку заборгованості із сплати аліментів Оболонський РВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві, станом на 28.11.2019 року за ОСОБА_2 числиться заборгованість із сплати аліментів у розмірі 0,00грн.

Згідно розрахунку заборгованості із сплати аліментів Оболонський РВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві, станом на 01.03.2020 року за ОСОБА_2 числиться заборгованість із сплати аліментів у розмірі 1533,32грн.

Згідно ч. 1 ст. 60 СК Кодексу майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Стаття 63 СК України передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У відповідності до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Проте згідно ч.2,3 ст.70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Частиною 3 ст.368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно роз`ясненьПостанови Пленуму Верховного СудуУкраїни №11від 21грудня 2007р.«Про практикузастосування судамизаконодавства прирозгляді справпро правона шлюб,розірвання шлюбу,визнання йогонедійсним таподіл спільногомайна подружжя», поділспільного майнаподружжя здійснюєтьсяза правилами,встановленими статтями69-72СК Українита ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя,зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Згідно ст. 372 ЦК України, майно що є в спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

В інформаціному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 зазначено, що «...зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні».

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Верховний Суд України 04 квітня 2011 року при розгляді справи № 3-18гс11 ухвалив постанову в якій зробив такий правовий висновок: «Згідно з вимогамистатті 392 цього ж Кодексувласник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними» (реєстраційний номер в ЄДРСР - 14887466 в).

Те ж саме розтлумачено і в пункті 37 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5.

Тому, якщо титульним власником спільного є лише один співвласник (наприклад, лише на ім`я одного із подружжя у шлюбі придбано та зареєстровано земельну ділянку, житловий будинок чи автомобіль), а право власності іншого співвласника майна не підтверджене документально, або навіть невизнається чи заперечується, то на підставі норм ст.392 Цивільного кодексу України та приведеної вище правової позиції Верховного Суду України зацікавлена особа (співвласник право власності якого не підтверджене документально) може в судовому порядку захистити своє суб`єктивно непідтверджене, невизнане, порушене чи оспорене право власності на частку в спільному майні, оскільки з певних причин (наприклад, відсутності на це згоди титульного власника) договір про визначення часток в нотаріальному порядку не завжди може бути укладений.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у його постанові від 03 червня 2015 року, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Суд вважає, що квартира, поділ якої просить здійснити позивач належать до спільного майна подружжя, оскільки їх придбано під час перебування сторін у шлюбі, також суд зазначає, що слід здійснивши її поділ, виходячи із положень зазначених ст.70 СК України. При цьому, суд зауважує, що твердження позивача в частині відступлення від рівності часток в сторону збільшення через проживання та утримання неповнолітньої дитини не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_1 одержує аліменти, які стягуються ОСОБА_2 на неповнолітню дочку на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва, розмір аліментів є достатнім для її забезпечення.

Таким чином, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 щодо поділу спільного майна подружжя підлягають до часткового задоволення, слід провести поділ майна подружжя та виділити у власність ОСОБА_1 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 263, 265, 352, 354 ЦПК України, ст. 60, 70, 71 Сімейного Кодексу України, суд , -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна набутого під час шлюбу-задовольнити частково.

Визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя квартиру АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 (зареєстрованого АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ,(зареєстрованої АДРЕСА_2 ) судовий збір в розмірі 5099,80гривень.

В решті позовних вимог відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.М. Луценко