Справа № 524/3772/20
Провадження №2/524/1966/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2020 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі: головуючого - судді Нестеренка С.Г., за участі: - секретаря судового засідання Бельченко Н.Л., позивача ОСОБА_1 , розглянувши у спрощеному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кременчук Полтавської області справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів (аліментів) на утримання малолітньої дитини,-
24 червня 2020 року до суду звернулась ОСОБА_1 з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_2 коштів на утримання дитини, в якому просила суд ухвалити рішення про стягнення з відповідача на її користь коштів на утримання (аліментів) сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 8000 грн. щомісячно і до досягнення дитиною повноліття.
В обґрунтування позову зазначала, що 20 жовтня 2007 року було взято з відповідачем шлюб, у якому мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У теперішній час проживають окремо, син проживає разом з нею та перебуває на її утриманні, відвідує різні гуртки, потребує додаткових витрат, а відповідач не надає відповідну матеріальну допомогу на утримання дитини.
Ухвалою судді від 29 липня 2020 року було відкрито провадження у справі, визначено та залучено сторін у справі, призначено розгляд справи провести в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.45).
01 вересня 2020 року до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 на позов, в якому він зазначив про незгоду з позовом, посилаючись, що добровільно надає кошти на утримання дитини (а.с.57).
15 жовтня 2020 року до суду надійшла заява позивача ОСОБА_1 щодо уточнення строку стягнення аліментів, а саме просила стягувати аліменти з вересня 2019 року (а.с.69).
09 грудня 2020 року до суду надійшло клопотання відповідача про розгляд справи за його відсутності, де не заперечував щодо часткового задоволення позову і стягнення аліментів і з можливим визначенням розміру аліментів у твердій грошовій сумі, який не було ним визначено, але з врахуванням розмірів його доходів (а.с. 96).
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала, просила задовольнити, посилаючись на обставини і підстави, які були викладені у її заявах. Підтвердила, що відповідач має постійне місце роботи, знає про його стабільні доходи, які становлять приблизно 11 тис. грн.. на місяць, пояснила, що доказів про значне матеріальне становище та визначення запропонованого нею розміру аліментів у 8 тис. грн. не має.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не прибув, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, просив справу розглянути за його відсутності та при ухваленні рішення врахувати розміри його доходів за місцем роботи.
Суд, вислухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, встановив наступне.
Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 взяли між собою шлюб, який було зареєстровано 20 жовтня 2007 року ВРАЦС РС Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис за № 2245 (а.с. 7).
З пояснень позивача, даних у судовому засіданні, постає, що шлюб було розірвано у судовому порядку, судове рішення датоване 01 грудня 2020 року, рішення суду не набрало законної сили.
Сторони у справі від шлюбу мають неповнолітню дитину сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого ВДРАЦС РС Чернівецького міського управління юстиції від 23 жовтня 2019 року, актовий запис за № 573 (а.с.8).
Станом на день розгляду справи сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть.
Сторонами не заперечується факт проживання малолітньої дитини сторін з матір`ю-позивачем у справі та перебування її на утриманні у матері.
Позивач з дитиною стала проживати у м. Кременчук з травня 2020 року, що постає з акту ТОВ «Житлорембудсервіс» від 09.06.2020 року (а.с.16).
Дитина сторін відвідує ДНЗ № 2 у м. Кременчук з 16 червня 2020 року, що підтверджується довідкою цього закладу від 16.06.2020 р. (а.с. 10).
Позивач не надала належні і допустимі докази на підтвердження своїх доводів щодо факту окремого проживання з відповідачем починаючи з вересня 2019 року і до травня 2020 року.
У судовому засіданні позивач не заперечувала, що станом на день розгляду справи не має постійного місця роботи.
Однак, з вказаної довідки, а також з довідок за попереднім місцем роботи не вбачається факт відрахування із заробітної плати відповідача у добровільному порядку аліментів на користь позивача на утримання малолітнього сина (а.с. 98-100 ).
Частиною першою ст. 141 СК України передбачено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Частинами 1, 3 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
У ч.1 ст. 182 СК України визначено, що суд враховує:
1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;
2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;
3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;
3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;
3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;
4) інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно ч.2 ст. 182 цього Кодексу розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
У ч. ч. 1, 2 ст. 184 СК України встановлено, а саме:
1.Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
2.Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.
Зазначене кореспондується із нормами статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», згідно із якою кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.
Таким чином, нормами сімейного законодавства України презюмується рівність обов`язків обох батьків з утримання дитини до досягнення повноліття, при цьому способи виконання батьками такого обов`язку можуть визначатись як за домовленістю, так і судом за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом із яким проживає дитина.
Тобто, законодавцем право на отримання аліментів пов`язано саме із проживанням дитини з одним із батьків, а також фактом прийняття участі в утриманні дитини.
Суд також зазначає, що у принципі № 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, записано: «...Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення».
У частині 2 статті 3 Конвенції про права дитини, що діє з 27 вересня 1991 року вказано: «Держави - учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її згоди, приймаючи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи».
Статтями 8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, № 2402 визначено: «...Кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки та особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного із них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Вихованням в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її. здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці».
Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091 / 13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому, Європейський суд по правам людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по - перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Отже, при розгляді спору пов`язаного з призначенням та стягненням аліментів необхідно також враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року N 789 - XII, та положення національного законодавства.
Декларація, прийнята резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини.
У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов`язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов`язкове.
Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов`язання для країн - учасниць.
Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення.
Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789 XII, визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.
Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
При цьому, поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Крім того, відповідно до положень абзацу 2 принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1386 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках.
Отже, при розгляді справ, де предметом спору є питання щодо виховання дитини, прийняття участі у такому, щодо місця проживання дитини, сплати аліментів, тощо суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.
Також, при розгляді справ стосовно дітей пов`язаних з їх вихованням та утриманням, забезпеченням їх розвитку необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.
Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
У ч. 2 ст. 18 СК України встановлено, що суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін.
Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є:
1) встановлення правовідношення;
2) примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку;
3) припинення правовідношення, а також його анулювання;
4) припинення дій, які порушують сімейні права;
5) відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права;
6) відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором;
7) зміна правовідношення;
8) визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб.
Однією із основоположних засад цивільного судочинства є його диспозитивність, яка, зокрема, полягає у розгляді судом справ виключно за зверненням особи, у межах заявлених нею вимог та на підставі поданих доказів.
Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Згідно ч. 1 ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Суд констатує, що відповідач не подав до суду належні і допустимі докази щодо звільнення його від сплати аліментів, і фактично погодився сплачувати аліменти, але з врахуванням розмірів його доходів та починаючи з 01 грудня 2020 року, коли було у судовому порядку розірвано шлюб.
Одночасно, суд зазначає та звертає увагу сторін у справі щодо того, що позивач не надала належні і допустимі докази на підтвердження позову щодо вимоги про стягнення коштів на утримання у твердій грошовій сумі, і зокрема в частині запропонованого позивачем розміру аліментів у твердій грошовій сумі у 8 тис. грн. та необхідності їх стягнення з вересня 2019 року.
Натомість, з наведених обставин та пояснень позивача наданих у судовому засіданні, суд вважає, що позивач має наміри поліпшити свій майновий стан у зв`язку з відсутністю роботи та фактичних доходів саме за рахунок аліментів у твердій грошовій сумі у 8 тис. грн., реальний розрахунок якого позивачем так і не було надано суду, враховуючи той факт, що позивач починаючи з червня 2020 року і по час розгляду справи проживає у м. Кременчук, не працює і не є самозайнятою особою.
Доводи позивача щодо того, що утримання дитини потребує додаткових витрат у зв`язку із зайняттям спортом та мистецтвом в обґрунтування вимоги про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі у 8 тис. грн., суд оцінює критично та вважає, що дані обставини є підставами для поставлення вимоги щодо стягнення додаткових витрат на утримання дитини («додаткових аліментів») відповідно ст. 185 СК України, враховуючи, що зайняття відповідними видами спорту та мистецтва не має постійний характер.
Крім того, суд також враховує ту обставину, що позивач не позбавлена права та можливості звернення до суду з позовом до відповідача про стягнення додаткових витрат на дитину, що викликані особливими обставинами, зокрема розвитком здібностей дитини («додаткові аліменти»), у тому числі в області мистецтва, спорту, тощо, за домовленістю між батьками дитини або у разі наявності спору між останніми у розмірах та у порядку визначеного ч. 1 ст. 4 ЦПК України та ч. 1 ст. 185 СК України.
За наведених і встановлених обставин, оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача коштів на утримання малолітнього сина у розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 24 червня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.
Крім того, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 840,80 грн. за ставкою на день подання позову відповідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», враховуючи, що позивач є звільненою від сплати судового збору при поданні позову про стягнення аліментів.
Позивач та відповідач не подавали до суду та відповідно не заявляли у судовому засіданні будь-які вимоги щодо стягнення на свою користь з іншої сторони понесених та оплачених ними будь-яких інших судових витрат.
Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення в частині стягнення коштів на утримання малолітньої дитини (аліментів) необхідно допустити до негайного виконання в межах сум платежів за один місяць.
Керуючись ст.ст. 180, 181, 182, 183, 184, 196, 198-201 Сімейного Кодексу України, ст. ст. 4, 5, 10-13, 18, 76-81, 83, 141, 142, 258, 259, 263-265, 273, 352, 354, 430 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти на утримання малолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 24 червня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп.
Рішення в частині стягнення сум платежу за один місяць виконати негайно.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення виготовлено 14 грудня 2020 року.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду через Автозаводський районний суд м. Кременчука протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення набирає законної сили у випадку закінчення строку подання апеляційної скарги або якщо рішення залишено в силі за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: