ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2052/20 Справа № 200/1518/19 Суддя у 1-й інстанції - Женеску Е. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Городничої В.С.

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі -Порубай М.Л.

розглянувши в порядку спрощеного провадження, без повідомлення учасників справи, в письмовому провадженні у м. Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_1 та Комунального підприємства "Дніпровський електротранспорт" Дніпровської міської ради на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Дніпровський електротранспорт" Дніпровської міської ради про неправомірність дій роботодавця, про стягнення сум вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації за соціальну відпустку, індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушення строків її виплати, зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування моральної шкоди та повернення трудової книжки, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року позивач звернулася до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що з 18.11.1986 року вона працювала електромонтером цеху підстанцій в Енергогосподарстві КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР (колишнє Дніпропетровське трамвайно-тролейбусне управління), яке є структурним підрозділом КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР. Підприємство декілька разів змінювало своє найменування. Відповідач по декілька місяців затримував виплату заробітної плати, виплачував її тільки один раз на місяць впродовж багатьох років, декілька років не надавав позивачу як одинокій матері додаткову соціальну відпустку, не доплачував за прибирання усіх приміщень п/ст. та за суміщення, відповідач не ознайомив позивача з колективним договором, змушував виконувати роботу, не передбачену трудовими обов`язками, не надавав інформації щодо належних позивачу до виплати сум, переводив працівників на 12-годинний графік роботи без їх згоди, мали місце зміни істотних умов праці, про що працівники не були попереджені. Позивач скаржилась на дії відповідача до Головного Управління держпраці у Дніпропетровській області, яким підтверджено факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що вже є підставою для звільнення позивача за ч.3 ст.38 КЗпП України. Вказує, що 26.10.2018 року та 01.11.2018 року вона на електронну адресу Енергогосподарства, а також 26.10.2018 та 06.11.2018 року засобами поштового зв`язку подала заяву про звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України. Але всі її звернення поштова служба відіслала на адресу КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР на пр. Нігояна, та ці відправлення йшли до роботодавця 13-14 днів. В своєму супровідному листі до заяви про звільнення вона вказала, чому не може прийти до керівництва особисто та підписати свою заяву в зв`язку з тим, що її безпосередні керівники довели її до гіпертонічного кризу та вона змушена звернутися до лікаря. Відповідач надав відповідь від 07.11.2018 року, де послався на порушення нею вимог законодавства щодо оформлення заяви про звільнення та повідомив про відсутність підстав для розгляду заяви. Позивач вважає, що заява нею оформлена та подана у відповідності з вимогами чинного законодавства. Вказує, що звільнення може бути здійснено без особистої присутності працівника, у неї закінчився лікарняний 31.10.2018 року, проте вона почувала себе незадовільно. В другій відповіді керівництво Управління знову зазначило, що у підприємства не виникло правового обов`язку звільняти позивача, та вона продовжує бути працівником підприємства. Вважаючи, що відповідач заборгував їй як одинокій матері, 52 дні соціальної відпустки за минулі роки, позивач написала заяву на електронну пошту відповідача про надання їй додаткової соціальної відпустки терміном 52 дні, а потім нехай звільняють. Відповідь вона не отримала. 20 грудня 2018 року вона направила відповідачу свій лікарняний, пропозицію про оплату лікарняного і заяву на відпустку вже звичайною поштою, але відповіді не отримала. 03 січня 2019 року направила на електронну адресу запит керівництву щодо звільнення, але також відповіді не отримала. 09 грудня 2018 року вона отримала з енергогосподарства лист від 22.11.2018 року, де зазначалося, що вона відсутня на робочому місці з 31.10.2018 року, та просили повідомити про причини невиходу на роботу, але вона вважала себе вже звільненою. В подальшому, 08.01.2019 на її електронну адресу надійшло повідомлення від профспілкового комітету Енергогосподарства про необхідність бути присутньою на засіданні профкому 09.01.2019 року в зв`язку зі звільненням її з роботи за п.4 ст.40 КЗпП, проте позивач хворіла на ГРВІ і не могла бути присутньою за засіданні профкому ні 9, ні 11 та 14 січня. Їй відомо, що профком два рази не давав згоди на її звільнення, а на третій раз таку згоду дав. Позивач вказує, що протиправними діями відповідача їй заподіяно моральну шкоду, оскільки її трудові права постійно порушувалися, їй не видано трудову книжку, не проведено розрахунку, вона не має можливості влаштуватися на іншу роботу, не має матеріальних засобів до існування. Вона постійно знаходиться в пригніченому стані, втратила спокій, нервує з приводу ситуації, що склалася, змушена витрачати свій час на те, щоб поновити свої порушені права, готувати велику кількість звернень та запитів до роботодавця та інших організацій.

Враховуючи вищезазначене, позивач просила суд розірвати трудовий договір в судовому порядку між роботодавцем КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР та працівником ОСОБА_1 за власним бажанням відповідно до ч.3 статті 38 та статті 44 КЗпП УкраїниЮ, та стягнути з відповідача на свою користь:

- середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені в сумі 25381,20 грн.,

- суму вихідної допомоги в сумі 28553,85 грн.

- суму компенсації за додаткову соціальну відпустку 11394,24 грн.,

- компенсацію за моральну шкоду 317118,00 грн.,

а всього на загальну суму 382447,29 грн.;

а також у разі, якщо роботодавець видав наказ про звільнення позивача за п.4 ст.40 КЗпП України, та встиг у трудовій книжці здійснити запис за цією підставою, то визнати цей запис недійсним, змінити дату звільнення, та підставу звільнення на ч.3 ст.38 КЗпП України.

Скасувати наказ про звільнення за п.4 ст.40 КЗпП (визнати недійсним), зобов`язати роботодавця видати новий наказ про припинення трудового договору з працівником ОСОБА_1 за ч.3 ст.38 КЗпП України; зобов`язати роботодавця надіслати трудову книжку позивача поштою на адресу проживання позивача.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2019 року позовні вимоги позивача було задоволено частково.

Зобов`язано КП «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради надіслати трудову книжку ОСОБА_1 поштою на адресу проживання ОСОБА_1 .

Стягнуто з КП «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 35110 грн. 66 коп.

Стягнуто з КП «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 2000 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

З таким рішенням суду КП «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради та ОСОБА_1 не погодилися та подали апеляційні скарги.

В своїх апеляційних скаргах КП «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради та ОСОБА_1 посилаються на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

КП «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради в своїй скарзі ставить питання про скасування оскарженого рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалення нового про відмову в цій частині. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку є не законним, оскільки судом відмовлено в задоволені позовних вимог щодо стягнення на користь позивачки вихідної допомоги, компенсації за додаткову соціальну відпустку, а тому у підприємства відсутня заборгованість з несплати належних їй виплат перед звільненням. Безпідставними є висновки суду першої інстанції стосовно не направлення позивачці трудової книжки в установлені законом строки, оскільки остання отримала повідомлення відповідача про необхідність отримання нею трудової книжки №36 від 25.01.2019 року , та повторно №46 від 31.01.2019 року, та не надала згоду на пересилання трудової книжки поштою з доставкою із зазначення адреси, також необґрунтовано стягнуто на її користь моральну шкоду, оскільки діями підприємства її права порушені не були.

ОСОБА_1 в своїй скарзі ставить питання про скасування оскарженого рішення повністю та ухвалення нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки вважає, що з її боку не було порушено норми трудового законодавства України, вона своєчасно звернулась до відповідача з заявою про звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України, судом першої інстанції було порушено норми процесуального законодавства, щодо її належного повідомлення про час та місце розгляду її позову, вона не була обізнана про зміну істотних умов праці, які відбулись в жовтні 2003 році, у зв`язку з переведенням її на посаду електромонтера тягових підстанцій з Міського державного комунального підприємстваДніпровський електротранспрот, про переведення до якого їй нічого не було відомо, за виконану роботу за суміщенням, та за невикористану соціальну відпустку з нею не відбулось належного розрахунку, вважає що не потрібна попередня згода між працівником та роботодавцем на обмін електронними документами, вважає, що звільнення з роботи 25.01.2019 року на підставі п.4 ст. 40 КзПр України є незаконним, оскільки нею було подано заяву про звільнення у паперовому вигляді 26.10.2018 року, саме з цього часу вона повинна бути звільнена з підприємства.

КП «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради, відповідно до положень ст. 360 ЦПК України, подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 жовтня 2019 року скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

ОСОБА_1 , відповідно до положень ст. 360 ЦПК України, також подала відзив на апеляційну скаргу КП «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради, в якому просить в задоволені апеляційної скарги КП «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради відмовити, а задовольнити її апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскарженого рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, за наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 18.11.1986 року була прийнята на роботу в Дніпропетровське трамвайно-тролейбусне управління в службу енергогосподарства електромонтером тягових підстанцій (запис № 2).

30 вересня 1991 року звільнена по переводу в підприємство електричних мереж міськелектротранспорту п.5 ст.36 КЗпП України (запис № 5).

01 жовтня 1991 року прийнята в Дніпропетровське підприємство електричних мереж міськелектротранспорту по переводу з служби енергогосподарства ДТТУ електромонтером тягових підстанцій (запис № 6).

30 вересня 2003 року звільнена по переводу в енергогосподарство МКП «Дніпропетровський електротранспорт» п.5 ст.36 КЗпП України (запис № 8).

01 жовтня 2003 року прийнята в енергогосподарство МКП «Дніпропетровський електротранспорт» по переводу з ПЕМ МЕТ ДМЕТ електромонтером тягових підстанцій (запис № 9).

27 квітня 2006 року звільнена за власним бажанням ст..38 КЗпП України (запис № 10).

22.11.2006 року прийнята в енергогосподарство МКП «Дніпропетровський електротранспорт» електромонтером тягових підстанцій (запис № 13)(т.1, а.с.133-137).

Рішенням Дніпропетровської міської ради від 30.07.2003 року № 32/11 створено Міське комунальне підприємство «Дніпропетровський електротранспорт» та затверджено його Статут (т.2,а.с.14-24).

Рішенням Дніпровської міської ради від 15.02.2017 року № 64/18 змінено найменування комунального підприємства з Міське комунальне підприємство «Дніпропетровський електротранспорт» на Комунальне підприємство «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради (т.2, а.с.13).

Зі Статуту Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» вбачається, що його засновником є Дніпропетровська міська рада, також не вбачається, що вказане підприємство є правонаступником прав та обов`язків будь-якої юридичної особи(т.2, а.с.26-31) .

У матеріалах справи відсутні докази того, що вказані рішення міської ради, а також установчі документи Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» визнавалися недійсними повністю чи частково.

Позивач ОСОБА_1 була прийнята на роботу в Енергогосподарство МКП «Дніпропетровський електротранспорт» з 01.10.2003 року на посаду електромонтера тягових підстанцій, що підтверджується наказом № 080 від 01.10.2003 року, та відповідним записом в трудовій книжці. З вказаним наказом позивач ознайомлена, що підтверджується її підписом на цьому наказі.

Таким чином, суд встановив, що позивач працює у відповідача з 01.10.2003 року.

26 жовтня 2018 року позивач на електронну адресу відповідача направила заяву про звільнення за власним бажанням з 26 жовтня 2018 року відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України, та в цей же день позивач направила відповідачу вказану заяву про звільнення поштою, що підтверджується рекомендованим повідомленням про врученням поштового відправлення, з якого вбачається, що поштове відправлення вручено відповідачу 07.11.2018 року.

01 листопада 2018 року позивач повторно направила на електронну адресу відповідача Вимогу та доповнення до заяви про звільнення від 26.10.2018 року, а 06.11.2018 року вказану Вимогу в паперовому вигляді, позивач також направила на адресу відповідача засобами поштового зв`язку, що підтверджується рекомендованим повідомленням про врученням поштового відправлення.

Відповідач 07.11.2018 року за вих. № 3195 надав відповідь на Вимогу позивача, де вказав, що чинним законодавством не передбачено можливості розірвання трудового договору з працівником на підставі отриманої по електронній пошті фотокопії заяви про розірвання трудового договору. З огляду на що, у підприємства не виникає правових підстав для розірвання з позивачем трудового договору.

Вказаний лист був направлений позивачу засобами поштового зв`язку 08.11.2018 року та вручений позивачу 10.11.2018 року, що підтверджується її підписом на повідомленні про вручення поштового відправлення.

08.11.2018 року за вих. № 3211 відповідачем було направлено позивачу відповідь на заяву від 26.10.2018 року (отриману відповідачем поштою), в якій зазначено, що оскільки заява на звільнення надійшла на підприємство 07.11.2018 року, звільнити позивача з 26.10.2018 року адміністрація не має можливості.

Вказаний лист також був направлений позивачу поштою 08.11.2018 року, але поштове відправлення вручено позивачу не було та повернуто 19.12.2018 року за закінченням терміну зберігання.

З матеріалів справи вбачається, що з 26.10.2018 року по 30.10.2018 року позивач знаходилась на лікарняному, що підтверджується копією листка непрацездатності серія НОМЕР_1 , з якого вбачається, що позивачу необхідно стати до роботи 31 жовтня 2018 року. Проте 31 жовтня 2018 року позивач на роботу не вийшла, так як вважала себе звільненою за власним бажанням.

02 листопада 2018 року працівниками відповідача: начальником цеху тягових підстанцій ОСОБА_2 , майстром підстанцій ОСОБА_3 , табельником ОСОБА_4 , головою ПК ОСОБА_5 складено Акти про відсутність на роботі електромонтера тягових підстанцій ОСОБА_1 31.10.2018, 01.11.2018, 02.11.2018 року, з якого вбачається, що 02 листопада 2018 року на офіційну електронну пошту підрозділу надійшла скан-копія лікарняного листа серія АДС № 468836, в якому зазначено, що працівник повинен стати до роботи 31 жовтня 2018 року. На неодноразові телефонні дзвінки працівник не відповідає. Електромонтер підстанцій ОСОБА_1 був відсутнім на роботі з нез`ясованих причин: з 08-00 год. до 17-00 год. впродовж робочого дня 31.10.2018 р., з 08-00 год. до 17-00 год. впродовж робочого дня 01.11.2018 р., з 08-00 год. до 17-00 год. впродовж робочого дня 02.11.2018 р.

В подальшому акти про відсутність позивача на роботі впродовж всього робочого дня були складені 5, 6, 7, 8, 9, 12,13, 14,15,16, 19, 20, 21, 22, 23, 26, 27,28,29, 30 листопада, 3,4,5,6, 7, 10, 11, 12, 13, 14, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 26, 27, 28, 29 грудня 2018 року, 02, 03, 04, 08, 09, 10, 11, 14, 15, 16, 17, 18, 21, 22, 23, 24, 25 січня 2019 року.

21 листопада 2018 року головним інженером Енергогосподарства Азановим О.П., начальником цеху підстанцій ОСОБА_2 , табельником ОСОБА_4 складено акт про виїзд за місцем проживання електромонтера ОСОБА_1 , згідно якого вказані особи з метою отримання пояснень з приводу її неявки на роботу прибули за адресою позивача АДРЕСА_1 . На дзвінок в квартиру ніхто не відповів. Також ніхто не відкрив двері квартири коли до неї постукали.

22 листопада 2018 року відповідач направив позивачу листа з вимогою повідомити про причини невиходу на роботу з 31.10.2018 року по теперішній час. Позивач не заперечує факт отримання нею вказаного листа, що вбачається з позовної заяви.

08 грудня начальник енергогосподарства Плескач А.В., начальник юридичного відділу Савчук А.П., начальник відділу кадрів Карпенко О.М. склали акт про виїзд за місцем проживання електромонтера ОСОБА_1 , з якого вбачається, що ОСОБА_1 відчинила їм двері. Їй було задано питання щодо її відсутності (неявки) на роботу з 31.10.2018 та по теперішній час. ОСОБА_1 від надання будь-яких пояснень щодо неявки на роботу відмовилась. В акті є відмітка, що ОСОБА_1 відмовилась від його підпису.

26 грудня 2018 року відповідач направив профспілковому комітету Енергогосподарства КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР подання щодо надання згоди на звільнення ОСОБА_1 відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України за прогули без поважних причин.

03 січня 2019 року профспілковий комітет підприємства направив позивачу повідомлення про запрошення на засідання профкому 09.01.2019 року о 10.00 год. з приводу її звільнення.

Позивач отримала вказане повідомлення 08.01.2019 року, про що зазначила у позовній заяві, та про що наявні докази у матеріалах справи.

09 січня 2019 року відбулося засідання профспілкового комітету, але в зв`язку з неявкою ОСОБА_1 вирішено провести повторне засідання профкому 11.01.2019 року, про що повідомити позивача.

Позивач була належним чином повідомлена про засідання профкому 11.01.2019 року, що підтверджується, зокрема скрін-шотом електронного листування від 09.01.2019 року, та не заперечується самим позивачем.

11 січня 2019 року позивач не з`явилась на засідання профкому, в зв`язку з чим його було перенесено на 14.01.2019 року на 9.00 год., що підтверджується протоколом № 2.

14 січня 2019 року о 9.00 год. відбулось засідання профспілкового комітету Енергогосподарства КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР, на якому вирішено дати згоду роботодавцю на звільнення ОСОБА_1 за прогули з 31 жовтня 2018 року по теперішній час згідно п.4 ст.40 КЗпП України.

ОСОБА_1 була відсутня на вказаному засіданні профкому. Про дату його проведення позивач була повідомлена 11.01.2019 року, що підтверджується скрін-шотом електронного листування та не заперечується самим позивачем.

Наказом № 02-к від 25.01.2019 року ОСОБА_1 звільнено за прогули без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, з 25.01.2019 року.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог про розірвання трудового договору між КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР та ОСОБА_1 відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України, про визнання звільнення на підставі п.4 ст.40 КЗпП України недійсним, зміни дати та підстави формулювання звільнення саме за ч.3 ст.38 КЗпП України, скасування наказу про звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України, зобов`язання роботодавця видати новий наказ про припинення трудового договору з працівником ОСОБА_1 за ч.3 ст.38 КЗпП України, а також позовних вимог про виплату суми вихідної допомоги у розмірі 38553,85 грн., та про виплату компенсації за додаткову соціальну відпустку у розмірі 11394,24 грн. суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про безпідставність та недоведеність заявлених позовних вимог.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст.38 КЗпрП України- працівник зобов`язаний письмово за два тижні попередити роботодавця про своє бажання щодо розірвання трудового договору, який укладався на невизначений строк.

З наступного дня після подання заяви на звільнення за власним бажанням, починається відлік строку попередження. На зупинення відліку не впливає ні хвороба, ні відпустка. Після двотижневого терміну попередження працівник може залишити роботу, незважаючи на те, чи роботодавець виплатив йому заробітну плату, чи ні. Затримати працівника після завершення періоду попередження роботодавець не може за жодних обставин.

Відповідно до частини 3 ст.38 КЗпрП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Заява працівника про звільнення за ч.3 ст.38 КЗпрП України повинна бути правильно мотивована, для цього потрібно проаналізувати чинні в закладі, установі, організації нормативні акти, що регламентують трудові права та обов`язки, режим роботи та відпочинку, надання пільг, гарантій, компенсацій тощо (функціональні обов`язки, Правила внутрішнього трудового розпорядку, Колективний договір, Галузеву Угоду, інструкції, інші нормативні документи зі сфери регулювання трудових відносин),

Тобто в заяві про звільнення працівнику потрібно вказати конкретні факти порушення умов договору чи трудового законодавства, як викликали таке рішення.

Вказані вимоги закону позивачкою ОСОБА_1 виконані не були.

Заява ОСОБА_1 про її бажання бути звільненою саме на підставі ч.3 ст.38 КзпрП України містить посилається на загальні порушення трудового законодавства, яких на її думку, допустився роботодавець, та не зазначено в чому конкретно було порушено її право, як працівника з боку роботодавця (т.2, а.с.33-37).

Як вбачається з матеріалів справи на підприємстві був укладений колективний договір, в якому чітко визначений алгоритм дій у разі порушення прав працівників (т.1. а.с.139-216). Визначених колективним договором дій позивачка не дотрималась.

За вказаних обставин, не має підстав для задоволення позовних вимог про розірвання трудового договору між КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР та ОСОБА_1 відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України, та зобов`язання роботодавця видати новий наказ про припинення трудового договору з працівником ОСОБА_1 за ч.3 ст.38 КЗпП України, а тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в цій частині, також є необґрунтованими.

Спосіб подання заяви на звільнення з боку законодавства не обмежується, але у даному конкретному випадку, при наявності конфлікту між сторонами, та спірності підстав звільнення, позивачка повинна була зареєструвати заяву в канцелярії підприємства, а у разі відмови у реєстрації відправити її цінним листом з описом вкладення, та повідомлення про вручення, що також з боку позивачки зроблено не було, та є порушенням трудової дисципліни.

Судом першої інстанції також встановлено, що позивач була відсутня на робочому місці без поважних причин, при її звільненні з роботи був дотриманий порядок, передбачений трудовим законодавством, складено акти про її відсутність, також був направлений лист позивачу для дачі пояснень з приводу відсутності на роботі, при цьому відповідач не мав змоги відібрати особисті пояснення позивача, так як остання тривалий час з 31.10.2018 по 25.01.2019 року без поважних причин не з`являлась на роботу, а тому суд дійшов правильного висновку, що в задоволенні позовних вимог в частині визнання запису про звільнення на підставі п.4 ст.40 КЗпП України недійсним, та дату звільнення, зміни підстави формулювання звільнення саме за ч.3 ст.38 КЗпП України, скасування наказу про звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України, зобов`язання роботодавця видати новий наказ про припинення трудового договору з працівником ОСОБА_1 за ч.3 ст.38 КЗпП України необхідно відмовити.

Вказаний висновок суду, доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростований, фактично ці доводи повторюють вимоги позивачки, викладені нею у позові.

За вказаних обставин відсутні правові підстави для задоволення вимог позивачки щодо виплати суми вихідної допомоги у розмірі 38553,85 грн., оскільки вони є похідними від вимог про зміну підстави формулювання звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України.

Обґрунтованим є висновок суду, про відмову у задоволені позову стосовно позовних вимог про виплату компенсації за додаткову соціальну відпустку у розмірі 11394,24 грн.

У Постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.92 року- одинокою матір`ю була визнана «жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, або вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама», надані позивачкою свідоцтва про народження дитини та свідоцтва про розірвання шлюбу, вказані обставини не підтверджують, належних та допустимих доказів на підтвердження статусу матері одинички матеріали справи не містять, а тому підстав для задоволення позову про стягнення компенсації за додаткову соціальну відпустку у розмірі 11394,24 грн. не має.

Задовольняючи позовні вимоги про зобов`язання КП «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради надіслати трудову книжку ОСОБА_1 поштою на адресу проживання ОСОБА_1 , та стягнення з КП «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 35110 грн. 66 коп. районний суд правильно та обґрунтовано виходив з того, що до теперішнього часу трудова книжка відповідачем позивачу не видана, позивач виявила свою згоду на пересилання їй трудової книжки за місцем її проживання, про що вона повідомила відповідача у своєму листі-вимозі від 01.11.2018 року, а відповідач не заперечував, що вказану вимогу ним отримано.

Отже, з метою недопущення порушення прав працівника відповідач повинен був діяти у відповідності з вимогами п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, та переслати трудову книжку позивачу, а тому затримка видачі трудової книжки ОСОБА_1 відбулася з вини роботодавця.

Відповідно до вимог ч.5 ст.235 КзпрП України- у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Розрахунок та розмір заборгованості середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки сторонами не оскаржується.

Доводи апеляційної скарги КП «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради про те, що стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку є не законним, оскільки судом відмовлено в задоволені позовних вимог щодо стягнення на користь позивачки вихідної допомоги, компенсації за додаткову соціальну відпустку, а тому у підприємства відсутня заборгованість з несплати належних їй виплат перед звільненням, є безпідставними, оскільки позивачці стягнуто суму заборгованості середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, а не середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на які посилається відповідач.

Сума заборгованості розрахована та стягнута на підставі ч.5ст.235 КзпрП України.

Доводи апеляційної скарги Комунального підприємства "Дніпровський електротранспорт" Дніпровської міської ради про безпідставність стягнення моральної шкоди на користь позивача, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки при вирішенні цього питання судом першої інстанції було враховано порушення трудових прав позивачки з боку відповідача, їй не видано трудову книжку, не проведено розрахунок, в результаті чого вона не має можливості влаштуватись на іншу роботу, не має матеріальних засобів до існування, вона постійно знаходиться в пригніченому стані, втратила спокій, нервує з приводу ситуації, що склалися, змушена витрачати свій час на те, щоб поновити свої порушені права та інше.

Підстав для збільшення визначеної судом суми моральної шкоди, як того вимагає ОСОБА_1 в своїй апеляційній скарзі не вбачається.

А тому, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг, матеріали справи та зміст оскарженого судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 інші доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм діючого трудового законодавства, які на думку апелянта регулють спірні відносини.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Тож, керуючись положеннями ст. ст. 259, 367, 369, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Комунального підприємства "Дніпровський електротранспорт" Дніпровської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова