Справа № 344/5609/19
Провадження № 22-ц/4808/1034/20
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Горейко М.Д., Томин О.О.

з участю секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 08 липня 2020 року, вскладі судді Бабій О.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу банківського металу недійсним, визнання договорів банківського вкладу припиненими, зобов`язання повернути золоті злитки та зобов`язання відшкодувати моральну шкоду,

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до державної організації Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ПАТ «Європейський газовий банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПТА «Європейський газовий банк», ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу банківського металу від 17.06.2014 року недійсним, визнання договорів банківського вкладу № 330474, № 330473, № 330466 та № 330471 від 27.01.2014 року припиненими у зв`язку з їх розірванням сторонами, зобов`язання повернути золоті злитки, відшкодування моральної шкоди у розмірі 3000 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 22 січня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Європейський газовий банк» в особі начальника Івано-Франківського відділення № 1 ОСОБА_2 , що діяв на підставі довіреності, було укладено договори банківського вкладу № 310449, № 310443, № 310445, № 310446, № 310447, № 310448. На виконання умов договору ОСОБА_1 передав ПАТ «Європейський газовий банк» золоті злитки в кількості 29 штук по 100 грам кожен, що підтверджується квитанціями виданими банком. Строк дії договорів до 27.01.2014 року. 27.01.2014 року ОСОБА_1 звернувся до начальника Івано-Франківського відділення № 1 ПАТ «Європейський газовий банк» Дичка Ю.Л. із вимогою про повернення золотих злитків у зв`язку із припиненням договорів, але золото в Банку було відсутнє, тому позивач дав згоду на укладення договорів банківського вкладу № 330474, № 330473, № 330466 та № 330471.

16 червня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до начальника Івано-Франківського відділення № 1 ПАТ «Європейський газовий банк» Дичка Ю.Л. з вимогою про розірвання Договорів банківського вкладу та просив повернути золоті злитки. 17.06.2014 року у зв`язку із розірванням договорів банківських вкладів ОСОБА_1 було видано на руки 29 штук золотих злитків по 100 грам кожен.

Після отримання золотих злитків між ОСОБА_1 та ПАТ «Європейський газовий банк» 17.06.2014 року було укладено договір купівлі-продажу банківського металу, відповідно до якого ОСОБА_1 передав Банку золоті злитки, а Банк зобов`язувався передати йому грошові кошти в сумі 1 348 500 грн. Факт укладення договору підтверджується квитанцією № 75639 про здійснення операції з купівлі-продажу банківського металу. Разом з тим, начальник Івано-Франківського відділення № 1 ПАТ «Європейський газовий банк» Дичка Ю.Л. повідомив ОСОБА_1 про те, що грошові кошти не може йому видати одним платежем, а такі будуть повернуті частинами по мірі їх поступлення. Однак по даний час грошові кошти або золоті злитки ОСОБА_1 не повернуто.

Договір купівлі-продажу банківського металу від 17.06.2014 року ОСОБА_1 вважає недійсним, оскільки укладаючи такий договір під час дії заборони НБУ на видачу готівкових коштів ОСОБА_2 діяв всупереч вимог чинного законодавства. Також договір купівлі-продажу укладений під впливом обману, оскільки службова особа банку ОСОБА_2 навмисно повідомив ОСОБА_1 неправдиву інформацію про реальний стан справ у банку, на день укладення Договору купівлі-продажу була прийнята постанова Правління НБУ, якою ПАТ «Європейський газовий банк» заборонялось вчиняти дії по створенню нових зобов`язань у яких Банк виступатиме боржником.

У зв`язку з протиправним заволодінням відповідачами майном позивача, йому було завдано душевних страждань, що виявились у постійних переживаннях за долю злитків, що були основним джерелом грошових коштів.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 08 липня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу банківського металу недійсним, визнання договорів банківського вкладу припиненими, зобов`язання повернути золоті злитки та зобов`язання відшкодувати моральну шкоду відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, таким, що постановлено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що на момент укладення договору купівлі-продажу, який був вчинений під впливом обману, 17 червня 2014 року згідно Постанови управління НБУ №328 від 30 травня 2014 року встановлено обмеження щодо видачі готівкових коштів в межах 150000 грн на добу з поточних та депозитних рахунків. З 16 липня 2014 року АТ «Єврогазбанк» постановою правління НБУ №424 віднесено до категорії неплатоспроможних, а тому керуючий філії ОСОБА_2 не мав права укладати договір купівлі продажу банківського металу на суму 1348500 грн, крім того з 17 липня 2014 року його повноваження як керуючого філії були обмежені.

Укладаючи такий договір ПАТ «Єврогазбанк» в особі начальника відділення ОСОБА_2 діяв всупереч вимогам чинного законодавства України, оскільки постанова НБУ була обов`язковою до виконання.

Також на думку апелянта, відповідачами були проігноровані неодноразові вимоги суду щодо витребування доказів, а саме договору купівлі-продажу банківського металу від 17.06.2014 року, інформації про місцезнаходження банківського металу-золота, матеріали перевірки про рух коштів та дорогоцінних металів.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач розірвав всі договори банківських вкладів 16 червня 2014 року, тобто до моменту початку процедури ліквідації банку та введенням тимчасової адміністрації банку, а саме 17 червня 2014 року у зв`язку з чим начальником Івано-Франківського відділення №1 ОСОБА_2 мало бути повернуто всі злитки в момент розірвання договору 16 червня 2014 року та жодних договорів купівлі-продажу золотих злитків не повинно було укладатися 17 червня 2014 року в день початку дії заборони на вчинення таких операцій.

Апелянт вказав, що службова особа банку - начальник Івано-Франківського відділення №1 ОСОБА_2 який володів інформацією про реальний стан справ у банку, навмисно повідомив йому неправдиву інформацію про те, що в баку наявні незначні проблеми із погашенням заборгованості та перед укладенням договору запевнив його що усі кошти будуть повернуті йому частинами в міру їх поступлення у касу відділення та умисно приховав від нього прийняття постанови Правління Національного банку України від 17.06.2014 а також, що на рахунку каси Івано-Франківського відділення №1 банку станом на 17.06.2014 року знаходиться тільки 4285 грн, чим ввів його в оману під впливом якого уклав оскаржуваний договір купівлі-продажу, що згідно положень ст. 203 ЦК України є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Суд не дав належної оцінки тому, що правочини, вчинені органами управління та керівниками банку після початку процедури виведення Фондом банку з ринку є нікчемними.

Не відповідає фактичним обставинам справи висновок про те, що ним пропущено строк на звернення до суду з позовом.

Зазначив, що відповідно до ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, у данному випадку така заява повинна була заявлятись відповідачами, однак такої заяви ними не було подано.

Крім того, згідно ст. 22 ЦК України він має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав протиправним заволодінням його майном, що завдало йому та близьким душевних страждань, які виявились у постійних переживаннях за долю злитків що були основним джерелом грошових коштів, за які мало здійснюватись забезпечення побутових потреб сім`ї.

Апелянт просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник фонду гарантування вкладів фізичних осіб заперечив вимоги апеляційної скарги та зазначив що суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам по справі та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 підтримали доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідача «Фонду гарантування вкладів фізичних осіб» Цуканова С.Г. заперечила вимоги апеляційної скарги, посилаючись на їх необґрунтованість.

ОСОБА_2 та його представник у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судове рішення, згідно ст. 263 ЦПК України, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення вищезазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження його позовних вимог щодо визнання договору купівлі-продажу банківського металу недійсним, визнання договорів банківського вкладу припиненими, зобов`язання повернути золоті злитки та відшкодування моральної шкоди.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Судом встановлено, 22 січня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Європейський газовий банк» в особі начальника Івано-Франківського відділення № 1 ОСОБА_2 , що діяв на підставі довіреності, укладено договори банківського вкладу № 310449, № 310443, № 310445, № 310446, № 310447, № 310448, строк дії яких до 27.01.2014 року.

На виконання умов договорів ОСОБА_1 передав ПАТ «Європейський газовий банк» золоті злитки в кількості 29 штук по 100 гр кожен, що підтверджується квитанціями виданими банком.

27 січня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до начальника Івано-Франківського відділення № 1 ПАТ «Європейський газовий банк» Дичка Ю.Л. із вимогою про повернення золотих злитків у зв`язку із припиненням договорів.

Того ж дня 27.01.2014 року, між ОСОБА_1 та ПАТ «Європейський газовий банк» в особі начальника Івано-Франківського відділення № 1 ОСОБА_2 , укладено договір банківського вкладу № 330474, договір банківського вкладу № 330473, договір банківського вкладу № 330466 та договір банківського вкладу № 330471.

16 червня 2014 року ОСОБА_1 разом зі своєю дружиною ОСОБА_4 звернувся до начальника Івано-Франківського відділення № 1 ПАТ «Європейський газовий банк» Дичка Ю.Л. з вимогою про розірвання дії Договорів та просив повернути золоті злитки.

17 червня 2014 року у зв`язку із розірванням договорів банківських вкладів ОСОБА_1 в присутності його дружини було видано на руки 29 штук золотих злитків по 100 гр кожен.

У цей же день 17 червня 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Європейський газовий банк» було укладено договір купівлі-продажу банківського металу, відповідно до якого ОСОБА_1 передав Банку золоті злитки, а Банк зобов`язувався передати йому грошові кошти в сумі 1 348 500 грн. Факт укладення договору підтверджується квитанцією №75639 про здійснення операції з купівлі-продажу банківського металу.

Ухвалюючи рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договорів банківського вкладу № 330474, № 330473, № 330466, № 330471 від 27.01.2014 року укладених між ним та ПАТ «Європейський газовий банк» припиненими, суд першої інстанції правильно виходив із того, що така вимога є необгрунтованою.

Як вбачається із змісту позовної заяви ОСОБА_1 , 16 червня 2014 року він звернувся до начальника Івано-Франківського відділення №1, де написав письмові заяви про розірвання договорів банківського вкладу № 330474, № 330473, № 330466, № 330471, укладених ним 27.01.2014 року, а 17 червня 2014 року у присутності його дружини йому було видано на руки 29 штук золотих злитків по 100 гр кожен.

Згідно ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі розірвання договру, відповідно до положень ст. 353 ЦК України зобов`язання сторін припиняються.

Оскільки договори банківського вкладу розірвані за згодою сторін, що не заперечується сторонами, то відповідно зобов`язання сторін є припиненими.

Відтак вимоги позивача про визнання договорів банківського вкладу припиненими у зв`язку з їх розірваням у судовому порядку є необгрунтованими.

Що стосується рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу банківського металу недійсним, то суд правильно зазначив, що зібраними доказами по справі підтверджено, що між сторонами 17 червня 2014 року фактично було укладено договір купівлі-продажу банківського металу.

Сам позивач посилався на те, що після розірвання договорів банківського вкладу, 17 червня 2014 року між ним та Банком, було укладено договір купівлі-продажу банківського металу.

Не зважаючи на те, що судом неодноразово вживались заходи щодо отримання оспорюваного правочину, жодною із сторін суду не представлено оригінал чи чи належним чином засвідчену копію договору купівлі-продажу банківського металу.

Позивач ствердив, що у нього відсутній примірник договору купівлі- продажу банківського металу, чи підписував такий договір не пам`ятає. Обставин укладення договору також не пам`ятає дружина позивача ОСОБА_5 , яка була присутня у відділенні банку 17 червня 2014 року.

Судом встановлено, що такий договір було укладено в електронній формі, що підтверджується копією квитанції № 75639.

Позивач просив визнати договір купівлі-продажу банківських металів недійсним, оскільки в момент його вчинення сторонами не було дотримано вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України та вказав, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, крім того, такий вчинений під впливом обману.

Договором, згідно ч.1 ст. 626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до положень ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 4 ст. 656 ЦК України, до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права; визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до положень ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

При укладенні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а внаслідок недобросоввісних дій інших осоіб, що полягали у здійсненні впливу на формування волі потерпілого шляхом повідомлення йому таких відомостей, які спонукають потерпілого до укладення договору.

Частиною першою статті 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце і вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Зазначене дає підстави для висновку, що на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним позивач повинен довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на обман або помилку, неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення.

За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач не надав суду належних доказв того, що договір купівлі-продажу банківського металу вчинений ним під впливом обману.

Посилання апелянта на те, що 17 червня 2014 року постановою Правління НБУ №328 від 30 травня 2014 року встановлено обмеження щодо видачі готівкових коштів з поточних та депозитних рахунків, що з 16 липня 2014 року АТ «Єврогазбанк» віднесено до категорії неплатоспроможних, а тому керуючий філії ОСОБА_2 не мав права укладати договір купівлі продажу банківського металу на суму 1348500 грн, і його повноваження як керуючого філії були обмежені не заслуговують на увагу, оскільки зазначені обставини стосуються виконання працівниками банку своїх службових обов`язків та не можуть слугувати незаперечним доказом того, що оспорюваний позивачем правочин вчинено під впливом обману.

Судом натомість встановлено, що ОСОБА_1 17 червня 2014 року за договором купівлі-продажу банківського металу АТ «Єврогазбанк» отримав кошти у сумі 1348500 грн.

Операція з купівлі-продажу банківських металів здійснена банком відповідно до параграфу 5 Положення про здійснення операцій з банківськими металами», згідно якого банки здійснюють операції з банківськими металами в операційних касах у порядку установленому нормативно-правовими актами НБУ, що регулюють ведення касових операцій банками. Уповноважений банк під час здійснення операцій з купівлі-продажу, конвертації банківського металу, видає клієнту квитанцію за формою наведеною в додатку 3 до Положення.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що квитанція № 75639 від 17 червня 2014 року є належним та допустимим доказом повного виконання сторонами умов договору купівлі-продажу банківського металу, оскільки є первинним документом, який підтверджує вчинення даної операції.

Посилання апелянта на те, що він не отримував кошти за вказаним договором купівлі-продажу банківського металу, а підпис у квитанції не його не підтверджені належними доказами. ОСОБА_1 не заявляв клопотання про призначення експертизи на предмет того, що вказана електронна квитанція підписана не ним.

Крім того, суд обґрунтовано зазначив про те, що з часу укладення оспорюваного договору купівлі-продажу 17 червня 2014 року до січня 2019 року ОСОБА_1 не вчиняв жодних дій щодо отримання коштів чи повернення золота у випадку не оплати його вартості, з офіційною вимогою до Банку звернувся тільки 28.01.2019 року.

Колегія суддів зауважує, що позивач у ході розгляду справи надавав суперечливі пояснення щодо обставин розірвання 17 червня 2014 року договорів банківських вкладів та укладення в цей день договору купівлі-продажу банківського металу.

Так, пред`являючи позов до суду (у позовній заяві) посилався на те, що 17 червня 2014 року у результаті розірвання договорів банківського вкладу йому було видано на руки 29 штук золотих злитків по 100 гр кожен, які він зразу ж на виконання умов договору купівлі-продажу банківського металу повернув начальнику Івано-Франківського відділення №1 ПАТ «Єврогазбанк» ОСОБА_2 .

Натомість у засіданні апеляційного суду апелянт та його представник ствердили, що золоті злитки позивачу не було видано.

Крім того, в апеляційній скарзі апелянт посилається на пояснення своєї дружини ОСОБА_5 , згідно яких, у зв`язку з розірванням договорів банківських вкладів від 27.01.2014 року ОСОБА_1 було надано для огляду 29 штук золотих злитків по 100 гр кожен, які залишилися у начальника відділення банку ОСОБА_2 , який повідомив що у зв`язку із початком процедури ліквідації банку та введенням тимчасової адміністрації в банку неможливо передати банківські злитки ОСОБА_1 .

З огляду на зазначене, доводи апелянта про те, що договір купівлі-продажу укладений під впливом обману, оскільки службова особа банку ОСОБА_2 навмисно повідомив йому неправдиву інформацію про реальний стан справ у банку суперечать поясненням його дружини щодо обставин укладення оспорюваного договору купівлі-продажу.

Оскільки позивачем не доведено обґрунтованість його вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу банківського металу та повернення золотих злитків, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку що за недоведеності неправомірного заволодіння відповідачами його майном відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

З огляду на викладене апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 08 липня 2020 року без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 грудня 2020 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: М.Д. Горейко

О.О. Томин