КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4836/2020
Головуючий у суді першої інстанції: Козленко Г.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за поданням Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Телявського Анатолія Миколайовича про примусове проникнення до житла ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 ,

за апеляційними скаргами Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Телявського Анатолія Миколайовича та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2019 року,

встановив:

у вересні 2019 року приватний виконавець звернувся до суду із поданням про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_1 , в обґрунтування якого зазначав, що у нього на виконанні перебуває виконавчий лист про стягнення на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 заборгованості в загальному розмірі 939 090 грн. 14 коп., боржник у добровільному порядку рішення суду не виконує, доступу до житла не надає.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2019 року у задоволенні подання було відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, приватний виконавець подав до суду апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу суду скасувати, а подання про надання дозволу на примусове проникнення до житла боржника - задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, які мають значення для справи.

Представник стягувача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 також звернувся до суду з апеляційною скаргою та просив скасувати ухвалу суду про відмову у задоволенні подання, постановити нове судове рішення про надання дозволу на примусове проникнення до житла боржника.

У відзиві на апеляційну скаргу приватного виконавця Телявського А.М. представник боржника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 просив залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 та представника ОСОБА_1 -

ОСОБА_6 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні подання, суд першої інстанції виходив з того, що приватним виконавцем не надано достатніх доказів на підтвердження необхідності примусового проникнення до житла, а також не з`ясовано, чи призведе таке проникнення до порушення прав інших співвласників та користувачів квартири, Ѕ частина якої належить боржнику.

Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим обставинам.

У своїй апеляційній скарзі приватний виконавець посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що в ході здійснення виконавчого провадження шляхом, зокрема, примусового проникнення до житла, виконавець не обмежений лише майном, яке на праві власності належить боржнику, а тому висновок суду про те, що виконавцем не з`ясовано особу, яка є співвласником квартири, є безпідставними.

Представник стягувача у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що квартира АДРЕСА_1 належить боржнику ОСОБА_1 у повному обсязі, а тому з`ясування особи співвласника не потрібне.

Однак такі доводи апеляційних скарг не можуть бути підставою для скасування ухвали суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 січня 2016 року Солом`янським районним судом м.Києва було видано виконавчий лист на примусове виконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2014 року про солідарне стягнення з ОСОБА_7 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Форум» заборгованості за кредитним договором, яка складається з поточної заборгованості в розмірі 74 263,28 доларів США (за курсом НБУ - 878 224 грн. 85 коп.), простроченої заборгованості в розмірі 1089,60 доларів США (за курсом НБУ 12 885 грн. 42 коп., простроченої заборгованості за нарахованими процентами - 1 088.43 дол. США (за курсом НБУ 12 871 грн. 59 коп.), простроченої заборгованості за нарахованими процентами - 2 968,78 доларів США (за курсом НБУ 35 108 грн. 28 коп.), пені в розмірі 1 689 грн. 56 коп.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 28 вересня 2018 року, яка була залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року, стягувача ПАТ «Банк Форум» було замінено на ОСОБА_2 .

Постановами приватного виконавця Телявського А.М. від 04 липня 2019 року було відкрито виконавче провадження про стягнення вказаної заборгованості з боржника ОСОБА_1 та накладено арешт на майно та грошові кошти, які знаходяться на рахунках боржника. Того ж дня приватним виконавцем направлено запити про наявність рухомого майна, зареєстрованого за боржником на праві власності.

Відповідно до ч.1 ст.439 ЦПК України питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Згідно з п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи безперешкодно входити до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення.

Пунктом 13 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець звертається до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб.

Відповідно до ст.30 Конституції України кожному гарантується недоторканість житла. Не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку як за вмотивованим рішенням суду.

Гарантування кожному прав на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов`язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов`язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року. Зазначені міжнародні акти згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст.12 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, пункту 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла.

При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства.

За змістом наведених вище норм національного та міжнародного законодавства, проникнення у житло, як обмеження конституційного права особи на недоторканність житла, має виступати виключним засобом забезпечення примусового виконання судового рішення та бути виправданим.

Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» та процесуальних норм дає підстави для висновку, що законодавець збалансував права як особи, що ініціює питання звернення з поданням до суду про примусове проникнення до житла, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано. При цьому питання про примусове проникнення до житла вирішується не інакше як шляхом прийняття вмотивованої ухвали суду з додержанням принципу верховенства права.

Частинами 1, 2 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Згідно з ч. 5 ст. 48 вказаного Закону у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Матеріали справи свідчать про те, що приватним виконавцем було накладено арешт на кошти боржника, які перебувають на рахунках у банківських установах. Разом з тим, доказів про наявність або відсутність відповідних коштів та їх достатності (недостатності) для задоволення вимог стягувача, матеріали справи не містять.

Також слід зазначити, що при зверненні до суду з поданням про примусове проникнення до квартири приватним виконавцем на підтвердження її належності боржнику було надано лише відповідь КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 29 липня 2019 року, з якої вбачається, що Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 . Інших доказів на підтвердження особи власника вказаної квартири до суду надано не було.

При зверненні до суду з апеляційною скаргою представником стягувача було надано копії Договору дарування частини квартири від 22 січня 2010 року та Додаткового договору до Договору іпотеки від 22 січня 2010 року, з яких вбачається, що ОСОБА_7 подарував ОСОБА_1 належну йому Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та вказана квартира була передана ОСОБА_1 АКБ «Форум» в іпотеку для забезпечення виконання ОСОБА_7 своїх зобов`язань за кредитним договором.

Разом з тим, зі змісту вказаного Додаткового договору вбачається, що спірна квартира належить іпотекодавцю ОСОБА_1 на підставі Договору дарування від 22 січня 2010 року №225, тоді як зі змісту вказаного Договору вбачається, що на його підставі боржником у власність була набута лише Ѕ частина квартири.

Представник стягувача у суді апеляційної інстанції зазначав, що ним при зверненні до суду з апеляційною скаргою було надано докази на підтвердження права власності боржника на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , а судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі було встановлено факт належності ОСОБА_1 іншої половини вказаної квартири.

Разом з тим, з наявних у матеріалах справи доказів неможливо встановити кому саме належить квартира, про примусове проникнення до якої просить виконавець. Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна або копії Договору іпотеки від 23 жовтня 2007 року, з яких можливо було б встановити, що єдиним власником спірної квартири є ОСОБА_1 , до суду учасниками справи надано не було.

Посилання представника ОСОБА_2 на те, що оскаржуваною ухвалою суду вже було встановлено, що боржнику належить Ѕ спірної квартири, а щодо іншої Ѕ частини ним було надано докази разом з апеляційною скаргою, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки з наданих копій документів неможливо встановити, що відповідь КП «КМБТІ» від 29 липня 2019 року (а.с.26) надана щодо іншої Ѕ частини квартири, а не яка була набута ОСОБА_1 у власність на підставі Договору дарування від 22 січня 2010 року (а.с.105).

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що в ході виконання рішення було частково погашено заборгованість та задоволено вимоги стягувача шляхом передачі йому належної боржнику земельної ділянки, вартість якої була визначена суб`єктом оціночної діяльності в розмірі 505 600 грн.

Також слід зазначити про те, що з матеріалів справи вбачається, що квартира, про примусове проникнення до якої просить виконавець та стягувач, була предметом іпотеки за кредитним договором, заборгованість за яким наразі стягується в даному виконавчому провадженні, тоді як доказів про те, що виконавцем вчиняються дії, спрямовані на реалізацію іпотечного майна у порядку, встановленому чинним законодавством, матеріали справи не містять.

Безпідставними є і доводи виконавця про те, що він не обмежений лише майном, яке належить боржнику, а тому відсутня необхідність з`ясування осіб, які мають право володіння або користування спірною квартирою. Вказані доводи суперечать засадам цивільного судочинства та вимогам Закону України «Про виконавче провадження». Примусове проникнення до житла без з`ясування, чи проживає за вказаною адресою боржник, без встановлення наявності або відсутності інших зареєстрованих у квартирі осіб, а також опис та арешт майна, яке знаходиться у квартирі, без встановлення особи власника такого майна, призведе до порушення прав інших осіб в ході здійснення виконавчого провадження, що є неприпустимим.

Статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Враховуючи викладене, доводи, викладені в апеляційних скаргах, висновків суду не спростовують, ухвала була постановлена судом першої інстанції при дотриманні норм процесуального права, а тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а ухвалу - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційні скарги Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Телявського Анатолія Миколайовича та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено 10 березня 2020 року.

Головуючий

Судді