КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 488/3580/17
Провадження № 2/488/108/20 р.
РІШЕННЯ

Іменем України

20.02.2020 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого по справі судді Селіщевої Л.І.,

при секретарі Тузові Р.О.,

за участю представника відповідачів ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності та визнання права власності на нерухоме майно,-

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із даним позовом до відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в обґрунтування якого вказав, що з 1986 по 2017 роки він проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

За час спільного проживання у них народилось дві спільні доньки ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , відповідачки по даній справі.

Проживаючи однією сім`єю, позивач та ОСОБА_5 піклувалися однин про одного, були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет та взаємні права та обов`язки, за спільні сумісні кошти набували майно. Крім цього, спільними зусиллями та грошовими коштами вони також проводили ремонт та перебудову житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_5 , який належав останній в порядку спадкування.

На початку 2017 року ОСОБА_5 померла. Після її смерті відповідачки почали чинити перешкоди позивачу у проживанні та користування вказаним житловим будинком та наполягати на його виселенні.

Посилаючись на викладене і з урахуванням наданих уточнень, позивач просив суд:

-встановити юридичний факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 у період з 01.01.2004 р. по 19.07.2017 р.;

-визнати спільною сумісною власністю позивача та ОСОБА_5 реконструйований житловий будинок літ. А-1 та новостворений житловий будинок літ. Б-1; гараж літ. Г; душ літ. Д; навіси літ. В та літ. Е; сарай літ. С; погріб літ. П; хвіртка , ворота літ. № 1,2; що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;

-визнати за позивачем право власності на 1/2 частину вищевказаного нерухомого майна.

Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та пояснив, що з ОСОБА_5 він почав проживати з 1985 року, в іншому шлюбі ніхто із них не перебував. Проживали вони у її спадковому будинку, що розташований за вищевказаною адресою, за 17 000 доларів США він продав належну йому земельну ділянку по АДРЕСА_2 , і за ці кошти почав будівництво та реконструкцію будинку, що належав ОСОБА_5 . Таке будівництво велось за його кошти, він працював водієм та займався підприємництвом, а у ОСОБА_5 коштів на будівництво не було.

Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі з вищевикладених підстав.

Представник відповідачів у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, не заперечував проти встановлення юридичного факту проживання позивача та ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 1986 по 2017 роки, а в частині задоволення інших вимог заперечував. Представник пояснив, що за час проживання відносини між позивачем та ОСОБА_5 були складними, позивач часто зловживав спиртними напоями, ображав її, не піклувався про сім`ю. У квітні 2017 року ОСОБА_5 зателефонувала відповідачці ОСОБА_3 і повідомила, що погано себе почуває, а позивач відмовляється викликати швидку для неї. Відповідачки відвезли мати до лікарні, де у неї виявили онкологічне захворювання, від якого вона згодом померла. За життя ОСОБА_5 склала заповіт, яким заповіла належний їй житловий будинок своїм дітям, відповідачам по даній справі. Відповідач дізнався про наявність цього заповіту ще за життя ОСОБА_5 , після чого відносини між ними ще більше погіршилися, позивач не доглядав за хворою і зловживав спиртними напоями. Стосовно визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю представник відповідача заперечував з тих підстав, що будинок належав ОСОБА_5 до часу проживання з позивачем, та був успадкований нею після смерті її матері ОСОБА_7 , а тому не може бути об`єктом спільної сумісної власності.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання по справі були повідомлені своєчасно та належним чином, причина неявки суду невідома.

Відповідач ОСОБА_3 подала свій відзив, який долучений до матеріалів даної справи.

Заслухавши пояснення учасників справи, свідків та дослідивши зібрані по справі письмові докази, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судовим розглядом встановлено, що позивач по даній справі ОСОБА_2 з 1986 року почав проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 , у житловому будинку АДРЕСА_3 . Вказане підтверджується здобутими та дослідженими у судовому засіданні доказами, зокрема, показаннями свідків та визнається відповідачами по даній справі.

Так, допитані у судовому засіданні та попереджені про кримінальну відповідальність, кожний окремо, свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 підтвердили факт проживання однією сім`єю позивача та ОСОБА_5 починаючи з 1985 року і до часу смерті останньої, наявність у них відносин, характерних для подружжя, ведення ними спільного господарства, наявність спільного побуту, ведення будівництва за місцем проживання.

Доказів, які б спростували такі висновки суду, судом не здобуто.

Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 р. № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» судам дані роз`яснення про те, що правила статей 22, 28, 29 КпШС України не застосовують до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу України і з урахуванням роз`яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в пункті 5 постанови від 22.12.1995 р. № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

За змістом частини першої статті 17 Закону України «Про власність», який діяв до 20.06.2007 р., - майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, вважалось їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до частини другої статті 112 ЦК України 1963 року спільною сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" при розгляді позовів, пов`язаних зі спільною власністю громадян, суди мають виходити з того, що відповідно до чинного до 1 січня 2004 року законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону «Про власність», стаття 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункти 1, 2 статті 17, стаття 18 Закону «Про власність»).

Крім цього, у пункті 6 Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 року № 5-рп/99 визначено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно з частинами 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини 1 статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до Розділу УІІ Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, він набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01.01.2004 р.

З цього приводу суд вважає необхідним зазначити, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. У тому випадку коли подружжя набуло право власності на майно до 2004 р., а поділ спільного майна здійснюється після 2004 р., то порядок набуття спільного майна та його правовий режим визначаються старим законом, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими новим законом. Виходячи із такого, за таких обставин розмір часток подружжя у майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності, способи та порядок його поділу визначатимуться за правилами СК України.

Згідно із статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Із матеріалів справи вбачається, що до початку проживання позивача однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_5 , останній на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 25.07.1985 р., належав житловий будинок по АДРЕСА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

Із копії спадкової справи № 26/2017, заведеної приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Іскрицькою Г.В. до майна померлої ОСОБА_5 , вбачається, що на випадок своєї смерті вона залишила заповіт, посвідчений 26.06.2017 р. приватним нотаріусом Іскрицькою Г.В., яким заповіла усе належне їй нерухоме майно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частинах кожній. Відповідачі в установленому законом порядку прийняли спадщину. Крім них, із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса звернувся позивач по даній справі ОСОБА_2 та дочка померлої ОСОБА_11 .

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того,що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте ним до шлюбу.

В силу ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 372 ЦК України визначає, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Таким чином, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу об`єкта права власності після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи таким з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати особам на праві спільної сумісної власності, з дотриманням будівельних норм і правил, та може підлягати поділу між ними.

Разом із цим, суд знаходить недоведеними вимоги позивача про визнання об`єктом спільної сумісної власності позивача та ОСОБА_5 реконструйований житловий будинок літ. А-1 та новостворений житловий будинок літ. Б-1; гараж літ. Г; душ літ. Д; навіси літ. В та літ. Е; сарай літ. С; погріб літ. П; хвіртка , ворота літ. № 1,2; що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , виходячи із такого.

Із наявного у матеріалах справи копії технічного паспорту на житловий будинок, виготовленого ПП «Бюро технічної інвентаризації та оцінки» станом на 21.09.2017 р., вбачається, що за вищевказаною адресою збудовано:

-житловий будинок літ. А-1 2005-2006 роки побудови;

-житловий будинок літ. Б-1 2005-2006 роки побудови;

-гараж літ. Г;

-душ літ. Д;

-навіси літ. В та літ. Е;

-сарай літ. С;

-погріб літ. П;

-хвіртка , ворота літ. № 1,2.

Даних щодо введення цих житлових будинків в експлуатацію в установленому законом порядку чи про наявність самочинного будівництва за цією адресою, даний техпаспорт та інші матеріали справи не містять.

Суд вважає, що позивачем не доведено того, що за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача та ОСОБА_5 , належний останній на праві приватної власності житловий будинок істотно збільшився у своїй вартості, внаслідок чого може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності.

Так, доводи позивача про те, що будівництво велось за рахунок коштів, які належали йому від продажу земельної ділянки по АДРЕСА_2 , яка була його приватною власністю, суперечать матеріалам справи. Зокрема, згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки (а.с. 13) такий продаж був вчинений у 2007 р., хоча роками побудови житлових будинків за наданим позивачем техпаспортом є 2005-2006 роки.

Крім цього, надані позивачем накладні та чеки на купівлю будівельних матеріалів (а.с. 50-64) також на думку суду, не доводять вимог позивача, оскільки не доводять придбання цих матеріалів саме для будівництва спірних житлових будинків.

Клопотання про призначення по справі відповідної будівельно-технічної експертизи для визначення часу побудови спірних будинків, їх вартості, істотного збільшення вартості внаслідок спільних грошових чи трудових затрат позивача та ОСОБА_5 , позивачем та його представником, що є адвокатом, не заявлялось.

Покази допитаних за клопотанням представника позивача свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 в силу ч. 2 ст. 78 ЦПК України, на думку суду, не є допустимими доказами вказаних обставин.

За такого суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про визнання нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності та визнання за ним права власності на Ѕ частину такого нерухомого майна.

Суд також не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача про встановлення факту спільного проживання позивача та ОСОБА_5 , оскільки виходячи зі змісту положень статті 256 ЦПК України, встановлення юридичних фактів у судовому порядку можливе якщо від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Оскільки суд відмовив у задоволенні вимог про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та про визнання за позивачем права власності на частину такого майна, то встановлення вказаного юридичного факту само по собі не породжує для позивача будь-яких правових наслідків.

На підставі ст. 141 ЦПК України суд не відшкодовує позивачу понесені ним судові витрати по справі через те, що йому відмовлено у задоволенні позову у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 258-259, 264-265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про встановлення факту рпоживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності та визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення. У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач ОСОБА_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Повний текст рішення суду був складений 28.02.2020 року

Суддя Л.І. Селіщева