Справа № 659/1211/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2020 року Нижньосірогозький районний суд Херсонської області у складі: головуючого судді Цесельської О.С., при секретарі Голтаєву І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні під час судового розгляду в залі суду в смт. Нижні Сірогози Херсонської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до комунального некомерційного підприємства "Нижньосірогозька центральна районна лікарня" Нижньосірогозької районної ради Нижньосірогозького району Херсонської області про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до комунального некомерційного підприємства "Нижньосірогозька центральна районна лікарня" Нижньосірогозької районної ради Нижньосірогозького району Херсонської області про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Свої вимоги обгрунтовує тим, що 4.08.2011 року він був прийнятий на посаду сестри медичної загально хірургічного відділення Нижньосірогозької центральної районної лікарні Херсонської області. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 1.04.2016 року його було зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення, встановлене військове звання солдат та укладений контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на 3 роки з 1.04.2016 року. Після проходження курсу підготовки контракт було переукладено на строк 3 роки з 5.10.2016 року, звільнено з військової служби у запас у зв"язку з закінченням строку контракту, 25.11.2019 року виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 . У листопаді 2019 року звернувся за місцем своєї роботи до Нижньосірогозької ЦРЛ, разом з тим, 11.11.2019 року отримав трудову книжку та копію наказу про звільнення № 61 від 15.04.2016 року про звільнення з займаної посади з Нижньосірогозької ЦРЛ з 17.04.2016 року у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України. Вважаючи даний наказ протиправним та винесеним в порушення діючого законодавства, звернувся з відпоідним позовом до суду з вимогами про поновлення його на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
27.01.2020 року позивач ОСОБА_1 надав уточнену позовну заяву, вказавши що 23.12.2019 року відповідачем був виданий наказ № 239 від 23 грудня 2019 року «Про поновлення ОСОБА_1 на посаді сестри медичної загально хірургічного відділення КНП «Нижньосірогозька ЦРЛ». Вказує, що таким чином КНП «Нижньосірогозька ЦРЛ» визнала позовні вимоги в частині необхідності його поновлення на попередній посаді. Разом з тим, зазначає, що наказ директора КНП «Нижньосірогозька ЦРЛ» № 239 від 23 грудня 2019 року «Про поновлення ОСОБА_1 на посаді сестри медичної загально хірургічного відділення КНП «Нижньосірогозька ЦРЛ» є неможливим до виконання, оскільки суперечить положенням ст. 235 КЗпП України та роз`ясненням викладеним у листі Мінсоцполітики від 07.08.2007 року № 205/06/187-07, в зв"язку з чим прохав поновити його на посаді сестри загально хірургічного відділення Нижньосірогозької ЦРЛ з 17.04.2016 року, стягнувши середній заробіток за період з 17.04.2016 року по 25.11.2019 року.
Під час судового розгляду позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали по мотивам, зазначеним в позові, прохаючи позов задовольнити.
Представник відповідача в судове засідання не з"явився, надавши заяву про слухання справи у його відсутність у зв"язку з службовою зайнятістю, заперечення, викладені у відзиві на позов підтримав.У відзиві на позов представник відповідача зазначив що ОСОБА_1 було поновлено на посаді сестри медичної відповідним наказом № 239 від 23.12.2019 року. Разом з тим, зазначивши що не визнають вимоги про виплату позивачу середнього заробітку, оскільки фінансове забезпечення витрат повязаних з реалізацією цього закону здійснюється за рахунок коштів, що передбаченні у державному бюджеті України на відповідний рік для міністерства оборони України. Також протягом проходження військової служби за контрактом позивача ОСОБА_1 діяла Постанова КМУ № 105 від 17 березня 2015 року, якою був затверджений порядок виплати компенсації роботодавцям за нараховану заробітну плату особам що проходять військову службу у особливий період. Порядок визначив головним розпорядником бюджетних коштів і відповідальним виконавцем бюджетної програми Мінсоцполітики та його органи на місцях.
Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного:
ОСОБА_1 4.08.2011 року був прийнятий на посаду сестри медичної загально хірургічного відділення Нижньосірогозької центральної районної лікарні Херсонської області. (а.с.7).

Відповідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 1.04.2016 року його було зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення, встановлене військове звання солдат та укладений контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на 3 роки з 1.04.2016 року. (а.с.11-12). Після проходження курсу підготовки контракт було переукладено на строк 3 роки з 5.10.2016 року, ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас у зв"язку з закінченням строку контракту, 25.11.2019 року виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 (а.с.9-10,14). Відповідно наказу № 61 від 15.04.2016 року про звільнення ОСОБА_1 , останнього звільнено з займаної посади Нижньосірогозької ЦРЛ з 17.04.2016 року у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України.(а.с.8).
Відповідно до п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України призов або вступ працівника на військову службу є підставою припинення трудового договору, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до ч. ч.3, 4 ст.119 КЗпП України.
Згідно до положень ст.17 Конституції України оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Збройні Сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законами України «Про оборону України»,«Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» «Про військовий обовязок та військову службу», «;Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.
Відповідно до ч. 3, 4 ст.119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Таким чином, роботодавець має право звільнити працівника у зв`язку з його призовом на військову службу, крім випадку призову під час мобілізації та на особливий період, коли за таким працівником зберігається місце роботи, посада, компенсується середній заробіток на підприємстві, в якому він працював на час призову. Застереження, закріплене у п. 3 ч.1 ст.36 КЗпП України та у ч. 3 ст.119 КЗпП України щодо неможливості звільнення працівника, призваного під час мобілізації, на особливий період, не залежить від того, на строкову чи на інший вид військової служби (у тому числі служба за контрактом) призваний працівник.
Частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» визначено, що громадяни України, призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими ч.ч.3, 4 ст.119 КЗпП України.
З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені ч. ч. 3, 4 ст. 119 КЗпП України надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, на час дії особливого періоду.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Особливий період в Україні діє з моменту оприлюднення Указу Президента від 17 березня 2014 року №30-3/2014 «Про часткову мобілізацію» та буде закінченим з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Згідно з роз`ясненнями Міністерства оборони України, викладеними у листах № 322/2/8417 від 01 жовтня 2015 року, № 316/1/906 від 20 жовтня 2016 року «Щодо дії особливого періоду», скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України. З огляду на зміст заходів мобілізації та демобілізації, визначених Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», закінчення заходів мобілізації, без прийняття рішення щодо проведення демобілізації, не припиняє особливий період.
Висновки щодо дії в Україні особливого періоду з 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента від 17 березня 2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію» викладені у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справі № 131 /1449/16-ц (касаційне провадження № 61-4157св18); від 14 лютого 2018 року в справі № 727/2187/16-ц (касаційне провадження № 61-3951св18); від 20 лютого 2018 року у справі № 640/4439/16-ц (касаційне провадження № 61-4304св18); від 21 лютого2018 року у справі № 211/1546/16-ц (касаційне провадження № 61-4255св 18); від 25 квітня 2018 року у справі № 205/1993/17 (касаційне провадження № 61-1664св 17) та інших.
На час звільнення позивача Президентом України не приймалися рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу та про демобілізацію.
Таким чином, на час укладення контракту з позивачем про проходження військової служби діяв особливий період діяльності усіх інституцій України, який ще не закінчився, тому на позивача поширюються гарантії, визначені ч.3 ст.119 КЗпП України, а відтак звільнення позивача було незаконним.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Згідно пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08 лютого 1995 року (з подальшими змінами і доповненнями), нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку).
Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).
Для обчислення суми заробітку, що підлягає виплаті працівникові за час вимушеного прогулу, за основу беруться не календарні, а робочі дні. Це підтверджується і судовою практикою Верховного Суду (справа № 569/10189/16-ц, 31.10.18).
На день звернення з позовом до суду позивач перебував у вимушеному прогулі з 17 квітня 2016 року по 25 листопада 2019 року. Відповідно довідки, виданої КНП «Нижньосірогозька ЦРЛ» від 15.11.2019 року заробітна плата ОСОБА_1 за лютий 2016 року становила 2029,48 гривень, за березень 2016 року 1952,02 гривень.

Проводячи розрахунок належної до виплати середньої заробітної плати позивачу, суд приймає до уваги наступне: 3981,50 грн.- розмір фактичної заробітної плати за останні 2 місяці робот /(поділити) 43 дні- кількість фактично відпрацьованих робочих днів за 2 останні місяці роботи, що дорівнює 92 гривні 59 копійок, - розмір середньоденної заробітної плати. 43 дні / (поділити) на 2, що дорівнює 21,5, як середньомісячне число робочих днів.
Розрахунковий період становить проміжок з 17.04.2016 року (дата звільнення) - до 25.11.2019 року /дата припинення контракту/.

(2016 рік 10 міс. 10 р.дн. + 2017 рік 12 міс. + 2018 рік 12 міс. + 2019 рік 10 міс. 18 р.дн. = 43 міс. х 21,5 /середньомісячне число робочих днів/ = 924924,5 днів - Середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Відтак, 92,59 х 924,5 = 85599,45 грн - розмір середнього заробітку, що підлягає виплаті.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 та ч. ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Разом з тим, ч. 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Статтею 30 ч. 3 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» визначає, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Представник позивача - адвокат Пестрецова Р.Г. надала докази в підтвердження здійснення витрат на правову допомогу позивачу ОСОБА_1 , зокрема надала договір про надання правничої допомоги від 6.01.2020 року (а.с.28), акт приймання - передачі наданих послуг, банківську квитанцію про перерахування адвокату 5000 гривень на правову допомогу.

Відповідно договору про надання правової допомоги від 6.01.2020 року, за умовами якого адвокат Пестрецова Р.Г. взяла на себе зобов`язання надавати правову допомогу ОСОБА_1 відповідно до узгоджених сторонами доручень: консультаційні та юридичні послуги щодо захисту інтересів останнього перед фізичними особами, в органах державної влади….. а також в загальних судах України усіх інстанцій.

Зважаючи на викладене, враховуючи характер виконаної представником позивача роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає за необхідне стягнути витрати на професійну правничу допомогу - в сумі 5000 гривень.

Також необхідно стягнути з відповідача на користь держави 840 гривень 80 копійок судового збору.

Керуючись ст.ст. 36, 119, ч. 1, 2, 5 ст. 235 КЗпП України, керуючись ст. ст. ст. ст. 4, 23, 30, 175, 177 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати недійсними та скасувати накази № 61 від 15.04.2016 року про звільнення з роботи ОСОБА_1 та № 239 від 23.12.2019 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Поновити ОСОБА_1 на посаді сестри медичної загально хірургічного відділення Нижньосірогозької центральної районної лікарні Нижньосірогозької районної ради Херсонської області з 17 квітня 2016 року.

Стягнути з комунального некомерційного підприємства "Нижньосірогозька центральна районна лікарня" Нижньосірогозької районної ради Нижньосірогозького району Херсонської області на користь ОСОБА_1 85599 гривень 45 копійок середнього заробітку з відрахуванням обов"язкових платежів за час вимушеного прогулу з 17 квітня 2016 року по 25 листопада 2019 року та 5000 гривень судових витрат, понесених на правову допомогу.

Стягнути з комунального некомерційного підприємства "Нижньосірогозька центральна районна лікарня" Нижньосірогозької районної ради Нижньосірогозького району Херсонської області на користь держави 840 гривень 80 копійок судового збору.

Повне рішення суду виготовлено 04.03.2020 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Херсонського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Відповідно до Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи через Нижньосірогозький районний суд Херсонської області.

Суддя: О. С. Цесельська