Єдиний унікальний номер: 225/8721/19
Номер провадження: 2/225/276/2020
РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

03 березня 2020 року м. Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Скиба М.М.,

за участю

секретаря судового засідання Савченко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Дзержинського міського суду Донецької області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд/в`їзд в населенні пункти в районі проведення операції об`єднаних сил (антитерористичної операції) на неконтрольованій території України через лінію зіткнення у межах Донецької області та за кордон неповнолітньої дитини без дозволу та супроводу батька, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року позивачем подано позов про надання дозволу на в`їзд/виїзд дитини на тимчасово окуповану територію Донецької області, перетинання лінії розмежування в зоні операції об`єднаних сил в Донецькій області, до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя та на тимчасовий виїзд за кордон до усіх країн світу, у тому числі країн Шенгенської угоди та Європейського союзу, Арабської республіки Єгипет, Туреччини, Російської Федерації, Білорусії, Грузії без згоди батька до повноліття дитини.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що знаходилась з відповідачем ОСОБА_2 у шлюбі, зареєстрованому 11 березня 2009 року, який рішенням Докучаєвського міського суду Донецької області від 12.05.2010 року було розірвано. Від вказаного шлюбу мають малолітню дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На Після припинення стосунків з відповідачем по справі син проживає разом з нею і знаходиться на її утриманні. Однак, незважаючи на ситуацію, яка склалася в Донецькій області, позивач з сином має намір виїжджати на непідконтрольну Україні територію в межах Донецької області, оскільки на цій території в них проживають родичі, з якими вони спілкуються. Також вона має намір оздоровити сина, у зв`язку з чим їй необхідно виїхати за межі України. Вона неодноразово намагалася отримати від відповідача по справі дозвіл на вивіз їх спільної дитини, на тимчасово окуповану територію Донецької області, де проводиться антитерористична операція, до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим, Російської Федерації та за кордон. Однак, вона не може отримати від нього дозвіл на вивіз їх спільної дитини на цю територію, до Автономної Республіки Крим, Російської Федерації та за кордон, оскільки з початком проведення АТО (ООС) з відповідачем були втрачені будь-які зв`язки.

Відповідно до розпорядження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 року № 27/0/38-14 дана позовна заява підлягає розгляду Дзержинським міським судом Донецької області.

Позивач у судове засідання не з`явилася, надавши суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує повністю, наполягає на їх задоволенні, не заперечує проти заочного розгляду справи.

Належно повідомлений відповідач в судове засідання не прибув з невідомих причин, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений у порядку, визначеному ч. 11 ст. 128 ЦПК України, шляхом опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України.

Приймаючи до уваги, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, тому суд розглядав справу на підставі ст.ст. 208-283 ЦПК України, заочно, у зв`язку з чим постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що сторони по справі знаходились у шлюбі, зареєстрованому 11 березня 2009 року, який рішенням Докучаєвського міського суду Донецької області від 12.05.2010 року було розірвано, на підставі якого було видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 .

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 02 квітня 2009 року, ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_3 , матір`ю якого записана ОСОБА_1 , а батьком дитини записаний відповідач по справі - ОСОБА_2 .

Як зазначено у позові після припинення стосунків з відповідачем по справі малолітня дитина ОСОБА_3 залишився разом з позивачем та знаходиться на її утриманні.

На даний час у позивача по справі виникло питання з приводу неможливого отримання дозволу у відповідача на тимчасовий виїзд та в`їзд дитини до неконтрольованої території в районі проведення операції об`єднаних сил (попередня назва - антитерористичної операції) та назад, до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, за кордон до усіх країн світу, у тому числі країн Шенгенської угоди та Європейського союзу, Арабської республіки Єгипет, Туреччини, Російської Федерації, Білорусії, Грузії без згоди батька до повноліття дитини.

У зв`язку з цим суд зазначає.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Частиною 3 ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Перелік документів та порядок перетину кордону визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України".

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України (із змінами і доповненнями, внесеними

постановами Кабінету Міністрів України), передбачається, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків:

якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску;

якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття напостійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном;

у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій:

свідоцтва про смерть другого з батьків;

рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків;

рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім;

рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним;

рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків;

довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері);

довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем;

свідоцтва про народження дитини, виданого компетентним органом іноземної держави, що не містить відомостей про батька дитини, легалізованого або засвідченого апостилем, а також без будь-якого додаткового засвідчення у випадках, передбачених міжнародним договором України;

3) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування (районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі його утворення), сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади) або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб;

4) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця та більше дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на захворювання, передбачені частиною п`ятою статті 157 Сімейного кодексу України, під час пред`явлення таких документів або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав:

довідки, виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем, про наявність заборгованості із сплати аліментів (у разі коли сукупний розмір заборгованості перевищує суму відповідних платежів за три місяці);

документа, виданого лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу, в порядку та за формою, встановленими МОЗ (у разі коли сума заборгованості по аліментах становить понад три місяці, але не більше чотирьох місяців).

Крім того, у відповідності до приписів п.5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, в`їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМ України від 27.01.1995 р.№ 57.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій належать до тимчасово окупованої території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 зазначеного Закону, громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в`їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в`їзду - виїзду за умови пред`явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

Пунктом 3 Порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 року № 367 передбачається В`їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред`явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3 - 6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57. Виїзд з тимчасово окупованої території України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред`явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини у супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників.

Звертаючись з позовною заявою, ОСОБА_2 просила надати дозвіл її малолітній дитині - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на дозвіл на виїзд /в`їзд на територію населених пунктів України, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та які розташовані на лінії зіткнення (територію проведення операції Об`єднаних сил) в межах Донецької області, до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя та на тимчасовий виїзд за кордон до усіх країн світу, у тому числі країн Шенгенської угоди та Європейського союзу, Арабської республіки Єгипет, Туреччини, Російської Федерації, Білорусії, Грузії без згоди батька до повноліття дитини.

Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

При цьому, згідно до приписів ч. 2-4 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закон України «Про охорону дитинства»).

Статтею 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь - якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини).

Відповідно до Принципів 4, 7 Декларації прав дитини, дитині мають належати права на здоровий ріст та розвиток, належне харчування, житло, розваги, медичне обслуговування, отримання освіти. Найкраще забезпечення інтересів дитини щодо її освіти та навчання має бути керівним принципом для батьків.

Декларація прав дитини зобов`язує держав - учасниць забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч. 1 і ч. 2 ст. 3). Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18).

Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від сосунків батьків між собою.

У відповідності до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 10 Конвенції держави - учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь - яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток.

Виходячи з системного аналізу Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 р. № 152, кожній дитині, яка є громадянином України, оформлюється окремий паспорт, незалежно від віку.

Вирішуючи питання щодо надання дозволу позивачці на в`їзд/виїзд її дитині, суд враховує, що позивач має намір оздоровити свого сина, розширити кругозір, відповідає інтересам дитини, то за таких обставин, суд не вбачає підстав в ненаданні тимчасового дозволу на в`їзд/ виїзд на тимчасово окуповану територію/ з тимчасово окупованої території України АР Крим, тому відсутність згоди батька дитини порушує його права на вільне пересування, відпочинок, оздоровлення та навчання.

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині надання тимчасового дозволу на виїзд неповнолітньої дитини ОСОБА_3 за кордон, а саме територію Російської Федерації, Арабської республіки Єгипет, Туреччини, Білорусії, Грузії - суд зазначає наступне.

Дозвіл на тимчасові виїзди за кордон з дати набрання рішення законної сили у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 712/10623/17 (підлягає обов`язковому врахуванню в розумінні ч. 4 ст. 263 ЦПК України), в якому зазначено, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею; у такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини; кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини; тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Вирішуючи питання щодо надання дозволу позивачу на в`їзд/виїзд дитини за кордон, а саме території Російської Федерації, Арабської республіки Єгипет, Туреччини, Білорусії, Грузії без згоди батька, суд, враховує мету такої поїздки, а саме оздоровлення та відпочинок дитини та вважає, що виїзд дитини до зазначених позивачем країн відповідатиме інтересам малолітнього. Тому відсутність згоди батька дитини порушує її права на вільне пересування, відпочинок та оздоровлення.

В той же час, приймаючи до уваги зазначені вище положення законодавства, суд може надати дозвіл на в`їзд/виїзд дитини без згоди батька одноразово. З урахуванням обставин справи, віку дитини тимчасовий дозвіл на в`їзд/ виїзд малолітній дитині - ОСОБА_2 , на тимчасово окуповану територію/ з тимчасово окупованої території України, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, через лінію розмежування, слід визнати доцільним в період часу з моменту набрання рішенням суду законної сили до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 річного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

При цьому, ухвалюючи рішення про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини позивача за межі України, суд виходить з того, що в даному випадку виїзд дитини за кордон для відпочинку, відповідає її інтересам, сприяє її гармонійному та всебічному розвитку.

Крім того, позивачем ставиться питання про надання дозволу позивачу на в`їзд/виїзд дитини за кордон до досягнення дитиною повноліття.

Суд звертає увагу, що надання такого дозволу на постійне перетинання дитиною кордону без згоди та супроводу одного з батьків дитини суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею (позиція викладена у постанові Верховного суду України від 12 квітня 2017 року, № 235/139/16-ц/6-15цс17).

Окрім того, надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування - суперечить положенням чинного законодавства (позиція Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2015 у справі № 6-7961св15).

Окрім викладеного, позивачем також ставиться питання про надання тимчасового дозволу неповнолітній дитині на виїзд за кордон, а саме "до всіх країн світу, у тому числі країн Шенгенської угоди та Європейського Союзу" .

Так, при розгляді судами такої категорії справ, суд має визначити відповідний часовий проміжок перебування дитини у певній державі, визначити надання одноразового дозволу на виїзд неповнолітнього за кордон без згоди та супроводу одного із батьків з визначенням його початку і закінчення, а не на неодноразові виїзди без визначення країни та проміжку часу, дослідити докази необхідності виїзду дитини за кордон та обґрунтування терміну виїзду. (Ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.07.2010 року).

Дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька не позбавленого батьківських прав надається кожного разу окремо (тобто на кожен раз), при цьому в дозволі зазначається країна місце перебування та строк, на який дитина буде знаходитися за кордоном.

Отже, в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Суд звертає увагу на те, що при виникненні знов питання про необхідність виїзду дитини за кордон, позивач не позбавлений права звернутися до суду з відповідним позовом.

Крім того, суд зазначає, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03.07.2018 р. № 2475-VIII було внесено зміни до ч. 5 ст. 157 СК України, де передбачені підстави для самостійного вирішення тим батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, питання тимчасового виїзду за межі України дитини на строк, що не перевищує одного місяця.

Таким чином, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 11, 13, 81, 89, 259, 263-265, 280, 288, 289 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ), про надання дозволу на виїзд/в`їзд в населенні пункти в районі проведення операції об`єднаних сил (антитерористичної операції) на неконтрольованій території України через лінію зіткнення у межах Донецької області та за кордон неповнолітньої дитини без дозволу та супроводу батька, задовольнити частково.

Надати тимчасовий дозвіл на виїзд /в`їзд на територію населених пунктів України, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та які розташовані на лінії зіткнення (територію проведення операції Об`єднаних сил) в межах Донецької області, а також тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим та м. Севастополя малолітній особі - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 у супроводі матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з моменту набрання рішенням суду законної сили до досягненням ОСОБА_3 шістнадцяти річного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Надати тимчасовий дозвіл на виїзд за кордон, а саме з території України до Російської Федерації, Арабської республіки Єгипет, Туреччини, Білорусії, Грузії малолітній особі - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 у супроводі матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з моменту набрання рішенням суду законної сили до 03 березня 2021 року включно.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 1979 суму судового збору в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Рішення може бути оскаржено позивачем до Донецького апеляційного суду через Дзержинський міський суд Донецької області шляхом подання апеляційної скарги в 30 денний строк з дня проголошення рішення.

Якщо повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, позивач має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя М.М. Скиба