КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №372/1323/17 Головуючий у І інстанції Потабенко Л.В.
Провадження №22-ц/824/980/2020 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2020 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 березня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в інтересах яких діє законний представник ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Обухівської районної державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2017 року банк звернувся з вказаним позовом посилаючись на те, що 15 квітня 2016 року між ВАТ Електрон Банк, правонаступником відносно усіх прав та обов`язків є ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № KF48517, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (грошові кошти) у іноземній валюті в сумі 85000,00 дол. США з виплатою 12 відсотків річних.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № KF48517 від 15 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір від 16 квітня 2008 року за реєстровим № 2374, відповідно до якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

На момент подання позовної заяви заборгованість позичальника перед банком по кредитному договору становить 81 973,77 дол. США, що в гривневому еквіваленті станом на 20 грудня 2016 року становить 2 163 782,42 грн.

23 лютого 2016 року ПАТ «ВіЕс Банк» звернувся до Української міської державної нотаріальної контори з претензією про пред`явлення вимог до спадкоємців. 01 серпня 2016 року банком було отримало лист з Української міської державної нотаріальної контори, зі змісту якого вбачається, що спадкоємцями померлого позичальника ОСОБА_4 є його діти - ОСОБА_1 та ОСОБА_2

04 жовтня 2016 року ПАТ «ВіЕс Банк»» направляв відповідачам повідомлення, у відповідності до якого повідомляв про наявність заборгованості за кредитним договором та необхідність її погашення протягом 30 днів з дати одержання цього повідомлення. Проте, заборгованість за кредитним договором так і не була погашена відповідачами у встановлений в повідомленні-вимозі строк.

Таким чином позивач був вимушений звернутись до суду з позовом про стягнення боргу за кредитним договором за рахунок переданого в іпотеку майна.

На підставі викладеного, банк просив суд першої інстанції позовні вимоги задовольнити та звернути стягнення на житлову квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а кошти одержані від реалізації скерувати для задоволення вимог ПАТ «ВіЕс Банк» за кредитним договором № KF 48517 від 15 квітня 2008 року в розмірі 81 973,77 дол США, що в гривневому еквіваленті станом на 20 грудня 2016 року становить 2163782,42 грн., та виселити з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 22 березня 2018 року позов задоволено частково.

Звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 39,70 кв.м., яка належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , шляхом продажу майна Публічним акціонерним товариством «ВіЕс Банк» від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі-продажу за ціною визначеною уповноваженим експертом оцінювачем на день проведення продажу, для чого забезпечити право Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» щодо всіх повноважень продавця (в тому числі, але не виключно: отримання дублікатів правовстановлюючих документів з відповідних установ, організацій, підприємств незалежно від форм власності та підпорядкування чи органів нотаріату, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги, а також вільного доступу уповноважених представників банку до предмету іпотеки, тощо) необхідних для здійснення такого продажу, а кошти одержані від реалізації скерувати для задоволення вимог Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» за кредитним договором № KF 48517 від 15 квітня 2008 року в розмірі 81973,77 доларів США, що за курсом НБУ станом на 20 грудня 2016 року становить 2163782,72 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» по 10818 грн. 90 коп. понесених судових витрат по сплаті судового збору, з кожного.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ПАТ «ВіЕс Банк» подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги банк зазначає, що суд першої інстанції не повно дослідив зібрані у справі докази та дійшов помилкових висновків про часткове задоволення позову, не врахувавши при цьому ту обставину, що відповідно до вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку» банком направлялася вимога про виселення, яка була залишена без належного реагування, а тому суд безпідставно відмовив в задоволенні позову в частині виселення відповідачів з об`єкта нерухомості.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, банк просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо виселення та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги про виселення відповідачів у справі задовольнити.

Постановою Апеляційного суду Київської області від 02 липня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «ВіЕс Банк» було залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції в даній справі було залишено без змін.

Постановою Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року постанову Апеляційного суду Київської області від 02 липня 2018 року було скасовано в частині позовних вимог про виселення та передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Представник ПАТ «ВіЕс Банк» в судове засідання не з`явився. Судові повістки, які надсилались на адресу позивача з викликом в судові засідання на 11 грудня 2019 року, 29 січня 2020 року, 04 березня 2020 року повертались до суду з відміткою поштового відділення про повернення до суду за письмовою заявою одержувача. (т. 2 а.с. 69,80,81, 92-93) Тобто позивач відмовлявся отримувати судові повістки.

Представник відповідачів ОСОБА_5 В. в судове засідання не з`явилась. Судові повістки про виклик в судові засіданні на 11 грудня 2019 року, 29 січня 2020 року, 04 березня 2020 року повертались до суду з відміткою поштового відділення про повернення до суду за відсутністю адресата.

Виклик сторін в судове засіданні на 04 березня 2020 року був здійснений шляхом оголошення на офіційному веб-сайті Київського апеляційного суду.

Вивчивши матеріали справи, доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з урахуванням наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 квітня 2016 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником відносно усіх прав та обов`язків є ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № KF48517, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (грошові кошти) у іноземній валюті в сумі 85000,00 дол. США з виплатою 12 відсотків річних.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № KF48517 від 15 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір від 16 квітня 2008 року за реєстровим № 2374, відповідно до якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Виконавчим комітетом Української міської ради Обухівського району Київської області, актовий запис № 17.

23 лютого 2016 року ПАТ «ВіЕс Банк» звернувся до Української міської державної нотаріальної контори з претензією про пред`явлення вимог до спадкоємців, на яку листом від 02 березня 2016 року за № 300/02-14 банку було надано відповідь, зі змісту якої вбачається, що спадкоємцями померлого позичальника ПАТ «ВІЕс Банк» - ОСОБА_4 є його діти - ОСОБА_1 та ОСОБА_2

04 жовтня 2016 року ПАТ «ВіЕс Банк» направив відповідачам повідомлення за № 10-3/16911 в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у відповідності до якого повідомив про наявність заборгованості за кредитним договором та необхідність її погашення протягом 30 днів з дати одержання цього повідомлення.

04 жовтня 2016 року ПАТ «ВіЕс Банк» також направив відповідачам вимогу за № 10-3/16912 в порядку ст. 40 Закону України «Про іпотеку» у відповідності до якої вимагав звільнити протягом 30 днів з моменту отримання цієї вимоги житлове приміщення, розташоване за адресою: кв. АДРЕСА_1 .

Відповідно до копій рекомендованих повідомлень, повідомлення та вимогу від 04 жовтня 2016 року, ОСОБА_3 отримала 18 жовтня 2016 року. Проте, заборгованість за кредитним договором відповідачами у встановлений в повідомленні-вимозі строк, не була погашена, та не було звільнено житлове приміщення.

Відповідно до розрахунку заборгованості, станом на 20 грудня 2016 року загальна заборгованість ОСОБА_4 по кредитному договору перед ПАТ «ВіЕс Банк» складає 81973,77 дол. США, що в гривневому еквіваленті станом на 20 грудня 2016 року становить 2163782,42 грн., яка складається з наступного: 75 233,70 дол. США (1 985 871,30 грн.) - прострочена заборгованість по тілу кредиту; 6 740,07 дол. США (177 911,12 грн.) - прострочена заборгованість по відсотках.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 82980803 від 21 березня 2017 року відповідачам по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1 , та квартира АДРЕСА_2 .

23 серпня 2017 року заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області позовні вимоги ПАТ «ВіЕс Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ВіЕс Банк» заборгованість за кредитом № KF 48517 від 15 квітня 2008 року в розмірі 81973 (вісімдесят одна тисяча дев`ятсот сімдесят три) доларів США. 77 центів, що в гривневому еквіваленті станом на 20 грудня 2016 року становить 2163782 (два мільйони сто шістдесят три тисячі сімсот вісімдесят дві) грн. 42 коп.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині виселення відповідачів з іпотечного майна суд першої інстанції виходив з того, що первісною позовною вимогою позивача було звернення стягнення на предмет іпотеки, рішення суду щодо цієї вимоги ще не вступило в закону силу, процедура попередження відповідачів про звільнення житлового приміщення, ще не настала, а тому вимога про виселення є передчасною.

Повно та всебічно дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів не може повною мірою погодитися з вказаними доводами суду першої інстанції виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Частинами першою та другою статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Відповідно до частин першої і другої статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Тобто, стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Кредитор дотримався вказаних вимог і протягом шести місяців після прийняття у передбаченому законом порядку спадкоємцями спадщини (після закінчення шестимісячного строку з моменту відкриття спадщини) пред`явив до них свої вимоги.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, за змістом частин першої, другої статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Із викладеного слідує, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону «Про іпотеку». Відповідно до частини другої статті 39 цього Закону таке рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону № 898-IV та частини третьої статті 109 ЖК УРСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Аналогічний висновок висловлено і в постанові від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

Як вбачається із п.1.6. кредитного договору, позичальнику надається кредит для придбання житлової квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Тобто квартира, з якої позивач просить виселити відповідачів була куплена а кредитні кошти.

Договір іпотеки був укладений у квітні 2008 року, ОСОБА_1 був зареєстрований в квартирі 07.05.2009 року, а ОСОБА_2 зареєстрований 16.06.2009 року.

За змістом частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року (чинна - стаття 4 ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Позови пред`являються до особи, яка порушила таке право позивача.

Як вбачається із позовної заяви, ПАТ «ВіЕс Банк» пред`явив позов до малолітніх ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як спадкоємців боржника за кредитним договором ОСОБА_8 і осіб, які користуються предметом іпотеки, а саме проживають в квартирі.

Разом із тим, позовні вимоги пред`явлені також і до ОСОБА_3 , яка не має процесуального статусу відповідача, а лише зазначена в позові як законний представник малолітніх позивачів. Тобто позивач просив виселити не тільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також ОСОБА_3 .

Враховуючи наведене, позовні вимоги про виселення ОСОБА_3 не підлягають до задоволення, оскільки вона не є відповідачем у справі.

Щодо задоволення позовних вимог про виселення малолітніх ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , то вони не можуть бути задоволені виходячи з того, що місце проживання фізичної особи віком від 10 до14 років є місце поживання одного з батьків. (ч.3 ст.29 ЦК України)

Оскільки батько дітей ОСОБА_8 помер, то діти мають проживати з матір`ю ОСОБА_3 .. Оскільки на даний час зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_3 є квартира АДРЕСА_1 і вона не підлягає виселенню у зв`язку із непред`явленням до неї позову, також не підлягають виселенню її діти - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Відповідно до положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Таким чином, судом апеляційної інстанції перевіряються правильність висновків суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги в частині задоволених позовних вимог. Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог не переглядається судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Судова колегія вважає що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині підстав для відмови у задоволенні позову про виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . В іншій частині залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 369, 374, 376 України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 березня 2018 року в даній справі змінити в частині підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про виселення.

В іншій частині, рішення суду залишити без змін.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 березня 2018 року у даній справі в частині задоволених позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки судом апеляційної інстанції не переглядалося.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення в порядку та з підстав, що визначені ст. 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 березня 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді: