КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року місто Київ.

Справа 378/1126/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/1075/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів : Олійника В.І., Кулікової С.М.

секретар судового засідання Миронюк І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ставищенського районного суду Київської області від 08 жовтня 2019 року (у складі судді Гуртовенко Р.В., повний текст рішення складено 09 жовтня 2019 року)

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Ставищенська районна державна нотаріальна контора Київської області, Ставищенська районна державна адміністрація Київської області та Гостромогильська сільська рада Ставищенського району Київської області про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та витребування земельної ділянки,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся із вищевказаним позовом до суду, обґрунтовуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_3 . Після її смерті спадщину прийняв відповідно до ст.ст.524,534,548,549 ЦК УРСР (1963р.) її чоловік ОСОБА_4 . ОСОБА_4 фактично вступив в володіння та управління спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом №523 від 16.02.2000 року на право на земельну частку (пай) в КСП «Росія с. Гостра Могила Ставищенського району Київської області, розміром по 2,8 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі, що належало померлій ОСОБА_3 згідно сертифіката серії КВ № 0185782 , виданого на підставі рішення Ставищенської районної державної адміністрації від 21.10.1996 року за №3 77 та зареєстрованого 22.12.1997 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №523.17.02.2000 року за №550 Ставищенського РДНК посвідчений договір дарування згідно якого ОСОБА_4 подарував вказану земельну частку (пай) ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 батько позивача ОСОБА_4 помер. ОСОБА_1 , як спадкоємець першої черги, оформив спадкові права на спадкове майно.

Позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог (т. 2 а. с. 22-24), просив суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом №523 від 16.02.2000 року видане ОСОБА_4 на право на земельну частку (пай) в КСП «Росія» с. Гостра Могила, Ставищенського району, Київської області, розміром по 2,8 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі, що належала ОСОБА_3 згідно сертифіката серії KB №0185782 , виданого на підставі рішення Ставищенської районної державної адміністрації від 21.10.1996 року за №377 та зареєстрованого 22.12.1997 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №523 - недійсним; витребувати у ОСОБА_6 на його користь земельну ділянку кадастровий номер :01:004:0007 розміром 2, 675 га, що зареєстрована в державному реєстрі речових прав 01.10.2015 року за №11430233 та стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Ставищенського районного суду Київської області від 08 жовтня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з таким рішенням, 10 грудня 2019 року позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив суд скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вказує, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням повноти та всебічності з`ясованих обставин справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином постановлене рішення є незаконним та необґрунтованим.

В апеляційній скарзі посилається, на те, що судом не вірно була встановлена обставина щодо проживання та реєстрації позивача ( АДРЕСА_1 ), також судом не взято до уваги інформації, яка відображена у Довідці № 751 від 14.07.2017 року виданої Гостромогилянською сільською радою в якій зазначено, що ОСОБА_1 проживав за вищевказаною адресою в період часу з 25.05.1965 року по 18.08. 2010 рік. Проігноровано доводи представника позивача та свідків, які вказували на факт проживання позивача зі своїми батьками до 2010 року.

Суд посилався на положення про картку фізичної особи-платника податків, яка вказує на те, що довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру видається лише за місцем реєстрації особи, однак дане положення не містить норм, які забороняють видавати таку довідку лише за місцем реєстрації.

10 лютого 2020 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_6 , обґрунтований тим, що з доводами скаржника не погоджується, адже позивач як спадкоємець, не вчинив жодних дій, що свідчать про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , а тому в силу вимог ч. 2 ст. 553 ЦК УРСР є спадкоємцем, що відмовився від спадщини. Враховуючи те, що позивачем не доведено порушення його права, то оскаржуване рішення ухвалено відповідно до вимог законодавства з дотриманням норм процесуального та матеріального права, відповідно апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

17 лютого 2020 року від скаржника надійшла відповідь на відзив, вказує на те, що відзив не спростовує проживання ОСОБА_1 із спадкоємцем ОСОБА_3 на час смерті останньої та не спростовує письмових доказів факту проживання за адресою АДРЕСА_1 . Відзив є необґрунтованим та таким, що не спростовує порушень, допущених судом першої інстанції при розгляді справи та винесені рішенні.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_7 доводи скарги підтримав.

Представник відповідача ОСОБА_11 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Третя особа: Ставищенська районна державна нотаріальна контора Київської області до суду подала лист про розгляд справи у відсутність її представника.

Інші учасники справи до суду не з`явились. Про розгляд справи повідомлені належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволені позову, суд виходив з того, що на час смерті своєї матері ОСОБА_3 , позивач з нею в АДРЕСА_1 однією сім`єю не проживав, а відтак спадщину після її смерті відповідно до ст. 549 ЦК УРСР не прийняв, а відповідно відсутні підстави вважати, що порушено його право на спадщину, видачею в 2000 році свідоцтва про право власності на землю в порядку спадкування його батьку.

Колегія суддів з таким висновком в повній мірі погодитись не може, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення районного суду не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, та судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_3 , спадщину після її смерті прийняв відповідно до ст. ст. 524, 534, 548, 549 ч. 1 п. 1 ЦК УРСР (1963 р.) її чоловік ОСОБА_4 , як особа, що фактично вступила в володіння та управління спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на право на земельну частку (пай) в КСП «Росія» с. Гостра Могила Ставищенського району Київської області, розміром по 2,8 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі, що належало померлій на підставі сертифіката серії КВ №0185782 , виданого на підставі рішення Ставищенської районної державної адміністрації від 21.10.1996 року за №377 та зареєстрованого 22.12.1997 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №523. ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_4 , після смерті якого спадщину за законом прийняв його син ОСОБА_1 , як спадкоємець першої черги, подавши заяву до Ставищенської районної державної нотаріальної контори у встановлений шестимісячний строк відповідно до ст. ст. 1223 ч. 2, 1261, 1269 ч. ч. 1, 2, 1270 ч. 1 ЦК України та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, в тому числі і право на земельні частки (паї) в КСП «Росія» с. Гостра Могила Ставищенського району Київської області, розміром по 2,8 в умовних кадастрових гектарах кожна без визначення меж цих часток в натурі, що належало померлому ОСОБА_4 на підставі сертифікатів серії КВ №0185783, серії КВ №0185784 виданих на підставі рішення Ставищенської районної державної адміністрації від 21.10.1996 року за №377 та зареєстрованих 22.12.1997 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №522 та № 521 відповідно. Крім того, встановлено, що вищевказане право на земельну частку (пай) в КСП «Росія» с. Гостра Могила Ставищенського району Київської області, що належало померлій ОСОБА_3 на підставі сертифіката серії КВ № 0185782 було предметом договору дарування, який посвідчений Ставищенською РДНК 17.02.2000 року за р. №550., відповідно до якого ОСОБА_4 за життя подарував право на вищевказану земельну частку (пай) ОСОБА_5 .

Також судом встановлено, що 21.08.2018 року набрало законної сили рішення Ставищенського районного суду від 19 липня 2018 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні за ним права власності в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 батька ОСОБА_4 на земельну частку (пай), згідно сертифікату серії КВ №0185782.

Також встановлено, що 18.11.2015 року ОСОБА_1 звертався з позовом до Ставищенського районного суду Київської області до ОСОБА_5 , третя особа Ставищенська районна державна нотаріальна контора про визнання свідоцтва про спадщину недійсним, визнання права власності та визнання договору дарування недійсним. Ухвалою Ставищенського районного суду від 07.12.2015 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Із матеріалів спадкової справи, щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 (т. 1 а. с. 105-112) встановлено, що після його смерті спадщину прийняла його дружина ОСОБА_8 , отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом, в тому числі і на спірну земельну ділянку.

Із матеріалів спадкової справи, щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_8 (т. 1 а. с. 169-244) встановлено, що ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 та після її смерті спадщину прийняла ОСОБА_6 , отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом, в тому числі і на спірну земельну ділянку.

В копії довідки виконкому Гостромогильської сільської ради №751 від 14.07.2017 року, зазначено, що ОСОБА_1 дійсно проживав та був зареєстрований із дня народження ІНФОРМАЦІЯ_7 по ІНФОРМАЦІЯ_8 року в АДРЕСА_1 ( Т. 1 а. с. 8).

Крім того, в суді першої інстанції були заслухані свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 які вказали, що родина Рачків проживала в АДРЕСА_1 .

Відповідно до пунктів 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК (435-15), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК (435-15) і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Спірні спадкові правовідносини, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (матері позивача) регулюються нормами ЦК УРСР, оскільки виникли до 1 січня 2004 року, спадкові правовідносини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 (батька позивача) регулюються нормами ЦК України.

Згідно з ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Статтею 526 ЦК УРСР передбачено, що місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця.

Згідно з ст. 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Статтею 529 ЦК УРСР передбачено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно з ст. 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 560 ЦК УРСР спадкоємці закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину.

Згідно з ст. 561 ЦК УРСР - свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

Статтею 1301 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду.

Висновок суду першої інстанції про те, що на момент смерті матері, позивач не проживав з батьками, а відповідно не вступив в управління спадковим майном, грунтуються лише на припущеннях та спростовується наявними в справі письмовими доказами, а саме: довідкою сільської Ради та відмітками в паспорті позивача, з яких вбачається, що останній на ча смерті його матері в жовтні 1998 року проживав разом з батьками по АДРЕСА_1 . Такі ж обставини були підтверджені і показами допитаних свідків.

Відхиляючи ці докази, суд виходив лише з того, що ідентифікаційний код позивач отримував в м. Біла Церква, а також через відсутність запису про реєстрацію позивача в погосподарській книзі на будинок.

Разом з тим, суд не врахував, що ідетифікаційний номер позивач мав право отримати і не за місцем свого постійного проживання, а за місцем тимчасового перебування в м. Біла Церква. Відсутність запису в домовій книзі про проживання позивача з батьками в 1998-2000 роках, також не спростовує зміст довідки сільської Ради та покази свідків, які підтвердили, що постійним місцем проживання позивача на ча ссмерті його матері було місце проживання його батьків.

З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку, що позивач на час смерті його матері проживав з нею в одному будинку відповідно вступив в управління спадковим майном, яке в ньому знаходилось та належало спадкодавцю.

Отримавши свідоцтво про право на спадщину в лютому 2000 року, батько позивача порушив права останнього, як спадкоємця першої черги на спадкування за закном одночасно з ним, а тому рішення суду в частині необгрунтованості заявленого позову , не відповідає фактичним обставинам справи, а висновки суду спростовуються наявними в ній доказами.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з заявленими ним вимогами з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР (1963 р.) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Статтею 75 ЦК УРСР (1963р.) було встановлено обов`язковість застосування позовної давності. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Згідно вимог ст. 76 ЦК УРСР (1963 р.) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Наслідки закінчення строку позовної давності встановлюються ст. 80 ЦК УРСР (1963р.): закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Позивачем жодних доказів існування з 2000 року об`єктивних, непереборних труднощів для звернення ним з позовом за захистом своїх спадкових прав суду не надано.

Позивач, який 1965 року народження, з часу смерті його матері, - з 1998 року, будучи повнолітньою особою мав можливість довідатись хто і на яке майно отримав спадщину, та з`ясувати, що спадщину в 2000 році оформив батько, та оспорити свідоцтво останнього про право на пай.

Крім того, 18.11.2015 року позивач уже звертався з позовом до суду про визнання свідоцтва про спадщину недійсним, визнання права власності та визнання договору дарування недійсним, проте його позовну заяву було залишено без розгляду, що не є підставою для переривання строку позовної давності.

Виходячи з вимог ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення прав особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або законний інтерес позивача, за захистом якого він звертається до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необгрунтованостві. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Відповідач в даній справі просив застосувати строки позовної давності.

Позивач не навів жодної поважної причини пропуску ним строку звернення до суду.

З огляду на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення з вимогами про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, яке отримав його батько, апеляційний суд приходить до висновку, що в задоволенні позову останнього слід відмовити саме через пропуск строку позовної давності, а тому рішення суду необхідно змінити в частині обгрунтування підстав для відмови в задоволені позову.

З огляду на те, що позивач пропустив строк зверненя до суду за захистом своїх порушених спадкових прав без поважних причин, вимоги останнього про витребування майна у добросовісного набувача задоволені бути не можуть.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У відповідності до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на наведене, мотивувальна частина рішення Ставищенського районного суду Київської області від 08 жовтня 2019 року підлягає зміні (доповненню) в частині обґрунтування правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщиу.

Викладаючи мотивувальну частину рішення, суд не врахував, що в разі не обґрунтованості позовних вимог, суд відмовляє в їх задоволенні з цих підстав, а у випадку доведеності та обґрунтованості таких, проте в разі пропуску строку звернення до суду без поважних причин, відмовляється в задоволенні позову через пропуск строку звернення до суду.

Оскільки суд апеляційної інстанції змінює (доповнює) оскаржене рішення, але виключно у частині мотивів його ухвалення, керуючись ст. 141 ЦПК України перерозподіл судових витрат не здійснюється, та не відшкодовуються позивачу витрати понесені за апеляційний розгляд справи.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374-376, 381-384, 389 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ставищенського районного суду Київської області від 08 жовтня 2019 року змінити в частині обґрунтування правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 березня 2020 року.

Головуючий

Судді: