КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
єдиний унікальний номер справи №757/3886/19-ц
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/339/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Білич І.М.

суддів Лапчевської О.Ф., Іванченка М.М.

при секретарі Кемському В.В.

за участю:представника ОСОБА_1 - адвоката Глушпенко В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами адвоката Глушпенка Віталія Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , та адвоката Комісарової Альони Вікторівни, яка діє в інтересах Акціонерного товариства «Українська залізниця», на рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Печерського районного суду міста Києва Писанця В.А.,

у цивільній справі №757/3886/19-ц за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

в с т а н о в и л а :

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до АТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати за період з 01.03.2017 року по 04.04.2017 року в розмірі 67 795,06 грн. та суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що станом на день подання позову становила 150 020,01 гривень.

Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що з 20 липня 2016 року по 25 квітня 2017 року перебував у трудових відносинах зі структурним підрозділом відповідача «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» і був звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію відповідно до наказу № 61-ос від 04 квітня 2017 року, про що свідчать записи у трудовій книжці. У день звільнення йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата у загальному розмірі 67 795,06 гривень. Невиплата вказаних сум з вини відповідача, є також підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 67 795,06 гривень.

Не погодившись з рішенням, сторони оскаржили його в апеляційному порядку.

Представник позивача за результатами розгляду апеляційної скарги просив скасувати рішення суду в частині відхилених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача 184 319,76 гривень. У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Зазначаючи, що судом першої інстанції помилково прийнято до уваги Висновок Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, оскільки вказаний документ не може підтверджувати наявність форс-мажорних обставин щодо унеможливлення виконання АТ «Українська залізниця» обов`язків передбачених законодавством України про працю при вивільнені працівників.

Представник відповідача за результатами розгляду апеляційної скарги просив скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову в позові в повному обсязі.

Посилаючись на те, що позивач не довів факту не проведення з ним повного розрахунку при звільненні, оскільки в матеріалах справи відсутня первинна документація щодо нарахування йому заробітної плати за березень-квітень 2017 року. Крім того, зазначав, що судом при визначенні суми заборгованості не враховано, що заробітна плата підлягає оподаткуванню.

Представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в якому зазначається про безпідставність посилання відповідача на висновок ТПП, який не може бути належним та допустимим доказом в розумінні чинного законодавства України.

Представником відповідача подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 з посиланням на безпідставність не взяття судом першої інстанції до уваги встановленого факту непереборної сили, яка унеможливлювала виконання відповідачем зобов`язань внаслідок впливу дії форс - мажорних обставин.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав подану апеляційну скаргу та заперечував проти задоволення скарги відповідача по справі.

Відповідач про день і час розгляду справи повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку. У судове засідання не з`явився, поважність причин неявки суду не повідомив.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за його відсутності в силу вимог ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб що з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подані апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивач підтвердив наявність заборгованості відповідача з виплати заробітної плати з урахуванням компенсації за невикористані відпустки та вихідну допомогу, а тому вказані вимоги підлягають задоволенню.

Розглядаючи спір в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

Так, судом при розгляді справи було встановлено, що ОСОБА_1 працював в ДП «Донецька залізниця» з червня 1983 року.

Відповідно до Закону України від 23.02.2012 №4442-IV, Постанови КМУ від 25.06.2014 №200, Державне підприємство «Донецька залізниця» було реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Згідно з наказом правління ПАТ «Укрзалізниця» від 15.04.2016 №303 Інформаційно-обчислювальний центр державного підприємства «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом перетворення у виробничий підрозділ «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

20.07.2016 року у зв`язку з реорганізацією Державного підприємства «Донецька залізниця» з ОСОБА_1 були продовжені трудові відносини як з машиністом виробничого підрозділу «Ясинуватське локомотивне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

04.04.2017 року ОСОБА_1 звільнений на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію, про що зроблений відповідний запис у трудовій книжці.

Згідно ст. 43 Конституції України, гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Аналогічні положення передбачені ст. 21 Закону України «Про оплату праці».

Згідно з ч.1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За положеннями ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Як встановлено у ході судового розгляду, на час ухвалення судового рішення позивачу не виплачена нарахована йому в березні - квітні 2017 року заробітна плата та компенсаційні виплати.

Будь-яких доказів проведення повного розрахунку з працівником в день його звільнення відповідач суду не надав.

Натомість, ОСОБА_1 надав суду виписки з власного банківського рахунку, з яких слідує, що вказані вище суми заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, одноразової грошової допомоги та оплати простою на його рахунок зараховані не були.

Незважаючи на те, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина перша ст. 21 КЗпП України), що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, і саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності правових підстав покладення відповідальності саме на відповідача, неврахування судом першої інстанції його неможливості надати первинні документи на підтвердження фактичного виконання позивачем робіт, а відтак неможливості здійснення нарахування заробітної плати, на думку колегії суддів не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.

Враховуючи, що з 20.07.2016 року позивач перебував у трудових відносинах саме з відповідачем, а спір між сторонами виник щодо виплат за березень-квітень 2017 року, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 обґрунтовано пред`явив позовні вимоги саме до ПАТ «Українська залізниця».

Відповідно до п. 2 Статуту ПАТ «Українська залізниця», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015р. № 735, ПАТ «Українська залізниця» є правонаступником усіх прав і обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства загального користування» ПАТ «Українська залізниця» повністю відповідає за зобов`язаннями, які передбачені Галузевою угодою між Укрзалізницею та профспілками щодо підприємств залізничного транспорту, до укладення нової відповідної угоди.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантовано Конституцією України, нормами Кодексу Законів України про працю, Законом України «Про оплату праці», та беручи до уваги, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем до 04 квітня 2017 року, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні отримавши трудову книжку не отримав всі належні йому платежі, суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку, що заявлені майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

Обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо, лежить на працедавцеві, а не на працівникові. За цих обставин, втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати. За висновком Верховного Суду, який викладений у постанові від 28.03.2018 року у справі № 243/5469/17, вбачається, що відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією.

Не можуть бути підставою для скасування судового рішення і доводи апеляційної скарги відповідача в тій частині, що позивачем не доведена сума заборгованості підприємства з виплати йому заробітної плати та інших платежів, оскільки всі розрахунки виконані окупантами на непідконтрольній органам державної влади території України.

Так, як спростовуються матеріалами справи, зокрема : належним чином заповненою трудовою книжкою позивача із зазначенням наказів про прийняття на роботу та його звільнення з роботи, скріплених печаткою підприємства; розрахунковими листами, роздрукованими з внутрішньої бази НА СП «ДДЗП» філії «Донецької залізниці ПАТ «Українська залізниця».

Не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного розгляду справи і доводи апеляційної скарги відповідача в частині неврахування судом першої інстанції при вирішенні питання щодо стягнення заборгованості по заробітній платі, висновку Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків передбачених законодавством України про працю при вивільнені працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Українська залізниця», яким, на думку скаржника, засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійснені господарської діяльності вказаного товариства на території не підконтрольній українській.

Колегія суддів вважає, що доводи відповідача про форс-мажорні обставини, зумовлені збройною агресією РФ та антитерористичною операцією на сході України, унеможливлення виконання відповідачем своїх зобов`язань згідно ст.ст. 47,83,115,116 КЗпП України, є безпідставними, оскільки форс-мажорні обставини можуть бути підставами для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Нормативно-правові акти про працю не передбачають підстав для звільнення роботодавця від обов`язку зі сплати доведеної суми заборгованості по заробітній платі.

Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ( ст. 117 КЗпП України), суд першої інстанції вказував на втрату контролю і доступу ПАТ «Українська залізниця» до своїх виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться у місті Донецьк та Донецькій області.

При цьому, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не було взято до уваги той факт, що військові дії та проведення антитерористичної операції на сході України, стосуються в першу чергу подій 2014 року.

Разом з тим, як встановлено судом, ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до ПАТ «Українська залізниця» в липні 2016 року, тобто вже під час проведення антитерористичної операції. При цьому, відповідачем також не заперечувався факт того, що в період з липня 2016 року по квітень 2017 року ( дати звільнення) будь-яких перешкод у дотриманні трудового законодавства між сторонами не виникало: заробітна плата працівникам нараховувалася і виплачувалася, видавалися накази щодо прийняття, переміщення, звільнення саме з урахуванням норм КЗпП України, вносилися відповідні записи до трудових книжок в тому числі в частині внесення запису про звільнення ОСОБА_1 у квітні 2017 року.

В силу положень ч. 1 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», форс-мажорні обставини можуть підтверджуватися виключно сертифікатом про такі обставини, який в матеріалах справи відсутній. Не було його надано відповідачем і в ході апеляційного розгляду справи.

Висновок Торгово - промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21 -10.2 має виключно інформаційний характер, та не є належним доказом, який би свідчив, що порушення регіональною філією «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» законодавства про працю відбулось під впливом форс - мажорних обставин ( обставин непереборної сили).

При цьому, колегія суддів акцентує увагу на тому, що регіональна філія «Донецька залізниця ПАТ «Укрзалізниця» не є юридичною особою, а ПАТ «Українська залізниця» територіально розміщена в місті Києві, у зв`язку з чим будь-яких перешкод для належного виконання відповідачем власних обов`язків перед ОСОБА_1 не встановлено.

Крім того, пунктами 1 та 2 рішення РНБО України від 15.03.2017 року « Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», введеного в дію Указом Президента України № 66/2017 від 15.03.2017 року, вирішено тимчасово, до реалізації пунктів 1 та 2 Мінського «Комплексу заходів» від 12 лютого 2015 року, а також до повернення захоплених підприємств до функціонування згідно з законодавством України, було припинине переміщення вантажів через лінію зіткнення в межах Донецької та Луганської областей. КМУ доручено невідкладно вжити заходів щодо: припинення переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, крім вантажів що мають гуманітарний характер і надаються українськими та міжнародними гуманітарними організаціями.

Наказом ПАТ «Укрзалізниця» № 265 від 25.04.2017 року «Про деякі питання діяльності ПАТ « «Укрзалізниця» визнано таким, що втратив чинність наказ ПАТ «Укрзалізниця» № 303 від 15.06.2016 року «Про деякі питання діяльності ПАТ «Укрзалізниця» яким були затверджені структури Донецької дирекції залізничних перевезень та Луганської дирекції залізничних перевезень сформовані щодо них виробничі потужності, передбачено необхідну кількість персоналу для проведення інвентаризації майна, обслуговування інфраструктури та централізованого управління перевезеннями.

Донецька дирекція залізничних перевезень, як структурний підрозділ Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» була виключена із структури ПАТ «Укрзалізниця» 25.04.2017 року. ОСОБА_1 був звільнений з посади 04.04.2017 року. Наказ про звільнення виданий зазначеною вище організацією, скріплений печаткою та підписом посадової особи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, щобудь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що з 20 березня 2017 року ПАТ «Українська залізниця» втратила об`єктивну можливість дотримуватися трудового законодавства щодо оплати праці працівників, матеріали справи не містять.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом п. 8 Постанови КМУ від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівнику не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а у разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Зазначена позиція міститься у постанові Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 08 липня 2019 року по справі №592/11217/16-ц.

Колегія суддів вважає, що розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку виконаний позивачем на час подачі позовної заяви до суду з дотриманням вимог Постанови КМУ від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

У зв`язку з заявленими позовними вимогами, колегія суддів вважає що до стягнення з відповідача підлягає 150 020,01 гривни - сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 05.04.2017 року по 28.01.2019 року (за заявленими позовними вимогами). Згідно розрахунку середньої заробітної плати підписаного начальником та головним бухгалтером ВП ТЧ Ясинувата СП «ДДЗП» філії «Донецької залізниці ПАТ «Українська залізниця» за останні два місяці роботи, протягом яких позивач фактично відпрацював 108 годин, останній отримав заробітну плату в сумі 5109 грн. 48 коп, відтак розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 становив - 331,17 грн ( а.с. 22). Сума вказана без утримання податку й інших обов`язкових платежів.

Зазначення представником відповідача у відзиві на позовну заяву про те, що середньоденна заробітна плата позивача складає 378,48 грн. не знайшла свого підтвердження, оскільки не надані дані щодо розрахунку відповідно до положень Постанови КМУ №100 від 08.02.1995 року.

Вимоги позивача в частині щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 184 319, 76 гривень не можуть вважатися позовними вимогами позивача. Вказана сума заборгованості була зазначена позивачем при подачі відповіді на відзив АТ «Українська залізниця». Хоча у відповідності до ч. 3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмету або підстави позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого засідання у справі.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає скасуванню, як таке, що постановлено з порушенням норм матеріального права та постановленням нового про задоволення вимог позивача в цій частині з зазначених вище підстав.

У решті, постановлене рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, як ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Крім того, враховуючи, що позивач був звільнений від сплати судового збору в суді апеляційної інстанції ухвалою від 09 грудня 2019 року, а також не сплачував судовий збір в суді першої інстанції, в силу положень ст. 141 ЦПК України з АТ «Українська залізниця» в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи у судах першої та апеляційної інстанцій у загальному розмірі 3850 грн. 50 коп.

Керуючись ст.ст. 368, 372, 374,376, 381 -384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу адвоката Глушпенка Віталія Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.

Апеляційну скаргу адвоката Комісарової Альони Вікторівни, яка діє в інтересах Акціонерного товариства «Українська залізниця», задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, за яким;

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (, адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Тверська, 5) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 150 020 грн. 01 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця»(, адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Тверська, 5) на користь держави судовий збір в розмірі 3850 грн. 50 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Сума заборгованості вказана без утримання податку й інших обов`язкових платежів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 04 березня 2020 року.

Суддя-доповідач:

Судді: