Справа № 302/945/19
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді Бисага Т.Ю.

суддів: Джуги С.Д., Кожух О.А.,

за участі секретаря: Волощук В.І.,

за участі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Міжгірського районного суду від 17 січня 2020 року про відмову у забезпеченні позову, у справі за позовом ОСОБА_1 до сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з тривалим невиконанням рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 30.08.2012, починаючи з 21.07.2014 до набрання законної сили вказаним рішенням суду; до Міжгірської РДА і сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА про зобов`язання виконати в повній мірі рішення Міжгірського районного суду від 30.08.2012 та ухвалу цього ж суду від 12.01.2015 в справі № 706/769/12 щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді керівника комунальної установи «Міжгірська районна лікарня»; до Міжгірської районної державної адміністрації про стягнення моральної шкоди в сумі 1 млн грн ; до сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА про стягнення моральної шкоди в сумі 1 млн грн; до комунальної установи «Міжнірська районна лікарні» про стягнення моральної шкоди в сумі 1 млн грн.,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

15.01.2020 року подав заяву про забезпечення позову. Яку мотивував тим, що під час судового розгляду позивачу стало відомо про те, що один з відповідачів, а саме КУ «Міжгірська районна лікарня» знаходиться в стані припинення юридичної особи внаслідок ліквідації, а тому внесення відомостей до Єдиного реєстру юридичних, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про повну ліквідацію цього відповідача унеможливить реалізацію кінцевого рішення суду, якщо позовні вимоги позивача будуть задоволені, бо таке рішення суду не буде виконано. Позивач покликається на застосування практики Європейського суду з акцентом, що виконання судового рішення, яке набрало законної сили є складовою права на справедливий суд, передбаченого Європейською Конвенцією 1950 р. і вважає, що забезпечення позову сприятиме відновленню його прав, які він вважає порушеними діями і бездіяльністю відповідачів.

Ухвалою Міжгірського районного суду від 17.01.2020 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду, винести постанову про задоволення заяви про забезпечення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу, КНП «ЛПУ» Міжгірська районна лікарня просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість.

Заслухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 149 Цивільного процесуального Кодексу України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Стаття 150 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або)грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до вимог постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Стаття 6 Конвенції гарантує кожному при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків право на справедливий і відкритий розгляд у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Право на ефективний засіб юридичного захисту» встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

У п. 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шмалько проти України» зазначено, що право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Встановлено, що Міжгірська районна рада винесла такі рішення: № 349 від 05.09.2019 про створення юридичної особи Комунальне некомерційне підприємство «Лікувально-профілактична установа Міжгірська районна лікарня Міжгірської районної ради Закарпатської області»; № 350 від 05.09.2019 "Про ліквідацію комунальної установи «Міжгірська районна лікарня»"; № 357 від 07.11.2019 «Про оголошення і проведення конкурсу на зайняття посади генерального директора КНП «ЛПУ Міжгірська РЛ». Із змісту зазначених рішень, а також статуту КНП «ЛПУ Міжріська РЛ» видно, що ліквідацію КУ «Міжгірська районна лікарня» здійснюватиме ліквідаційна комісія» з передачею всього майна цієї юридичної особи на баланс новоутвореної юридичної особи КНП «ЛПУ Міжгірська РЛ». Правонаступництво ліквідованої і новоутвореної юридичної установи не визначено.

Судом встановлено, що відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, які знаходяться у вільному доступі на сайті Міністерства юстиції України, комунальна організація «Міжгірська районна лікарня» припинена як юридична особа 16.01.2020, про що в реєстрі цією датою зроблено запис про припинення.

Втрата Міжгірською районною лікарнею статусу юридичної особи внаслідок припинення станом на 17.01.2020 року виключала наявність підстав забезпечення позову.

Комунальна організація «Міжгірська районна лікарня» не має правонаступника, про що свідчить відсутність записів про правонаступників в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

Отже суд першої інстанції, відмовляючи у забезпеченні позову вірно виходив із змісту та розміру матеріальної вимоги заявленої позивачем до конкретного відповідача КУ «Міжгірська районна лікарня» та прийшов до вірного висновку про неспіврозмірність запропонованих позивачем заходів забезпечення з заявленими позовними вимогами. Крім того, судом враховано можливість порушення інтересів інших осіб внаслідок невідповідності виду забезпечення позову позовним вимогам.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Також судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. 374,375,381-384ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Міжгірського районного суду від 17 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 3 грудня 2020 року.

Головуючий

Судді