Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.02.2020 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Бедьо В.І.

за участі секретаря судових засідань Пазяк С.М.

позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ужгорода позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з третьою особою ВГІРФО Ужгородського МУ УМВС України в Закарпатській області про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , з третьою особою ВГІРФО Ужгородського МУ УМВС України в Закарпатській області про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до договорів дарування від 23.05.2018 року та 27.09.2018 року вона є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що ОСОБА_2 на даний час зареєстрований та проживає за вказаною адресою всупереч тому, що між ними була усна домовленість про подальше зняття відповідача з реєстрації. В добровільному порядку знятись із місця реєстрації відповідач не бажає, чим відповідно створює перешкоди в користуванні належною позивачу квартирою.

На підставі викладеного позивач ставить вимоги щодо визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартироюза адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 11.10.2019 року відкрито провадження у справі та вирішено, що справа буде розглядатись за загальними правилами позовного провадження.

В судовому засіданні позивачка підтримала вимоги позову та просила задовольнити з підстав, викладених у її змісті.

Відповідач в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов. Зокрема заперечив факт дарування позивачці спірної квартири. Акцентує увагу на тому, що за його заявою відкрито кримінальне провадження № 0001773 від 08.06.2019 року, в рамках якого розслідуються обставини кримінального злочину, а саме шахрайських дій сприводу привласнення квартири. Також пояснив, що постійно проживає за вказаною адресою, веде спільне з позивачкою господарство, іншого нерухомого майна у власності немає і у випадку втрати єдиного місця проживання може стати безхатьком.

Заслухавши пояснення позивача та відповідача, вивчивши зміст заяви та додані до неї письмові докази, суд встановив наступні обставини.

Згідно з договором дарування від 23.05.2018 року, зареєстрованого у реєстрі за № 587 приватним нотаріусом Дурневич Н.М., ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 ѕ частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно з договором дарування від 27.09.2018 року, зареєстрованого у реєстрі за № 1367 приватним нотаріусом Дурневич Н.М., ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 1/4 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до наявних у матеріалах цивільної справи Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 .

Позивач вказує на те, що ОСОБА_2 на даний час зареєстрований та проживає за вказаною адресою всупереч тому, що між ними була усна домовленість про подальше зняття відповідача з реєстрації, в добровільному порядку знятись із місця реєстрації відповідач не бажає, чим відповідно створює перешкоди в користуванні належною позивачу квартирою.

Відтак позивач ставить вимоги про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартироюза адресою: АДРЕСА_1 .

На противагу доводам сторони позивача відповідач в судовому засіданні пояснив, що квартираза адресою: АДРЕСА_1 є його єдиним місцем проживання, іншого нерухомого майна у нього немає. Також вказує на те, що не дарував спірну квартиру і по даному факту звернувся до правоохоронних органів.

З матеріалів справи слідує, що відповідач є рідним батьком позивачки, який відповідно до договорів подарував доньці квартируза адресою: АДРЕСА_1 .

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Заперечуючи проти позову відповідач посилався на те, що визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, він фактично буде позбавлений житла, та стане безхатченком.

Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Відповідно до статті 47 Конституції Україникожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Частиною першою статті 383 ЦК Українита статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.

Втрату права користування житлом можуть обумовити лише такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб.

Суд узагальнюючи все вищевикладене приймає до уваги те, що фактично відповідач доводиться позивачу членом сімї, а саме її рідним батьком і ще до отримання квартири у подарунок вона була обізнана, що у ньому проживає відповідач, який не має у власності іншого нерухомого майна. Таким чином, позивач могла передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості при прийнятті дарунку.

Оскільки у справі, що розглядається, позивач, прийнявши квартиру у дар, тобто безоплатно набувши у власність майно, знала про проживання в ньому відповідача - члена ї сім`ї, який не має іншого житла, жодних фактів щодо вчинення відповідачем дій, пов`язаних зі зловживанням ним своїми правами, що безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб в судовому засіданні не отримано, тому право позивача на спірне нерухоме майно не може бути захищено шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, який внаслідок цього може стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи.

З наведених вище обставин суд відмовляє у задоволенні даної позовної заяви.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 10- 13, 76-81, 89, 141, 264-265, 280-282 ЦПК України, ст. ст. 150, 156, 383, 391, 405 ЦК України та статей 64, 150, 156 ЖК України, -

УХВАЛИВ :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з третьою особою ВГІРФО Ужгородського МУ УМВС України в Закарпатській області про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду: В.І. Бедьо