ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8297/20 Справа № 192/2129/18 Суддя у 1-й інстанції - Стрельников О. О. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Каратаєвої Л.О., Макарова М.О.,

за участю секретаря Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 07 липня 2020 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИЛА:

АТ КБ «Приватбанк» у листопаді 2018 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (т. 1 а.с. 1-3).

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 21 жовтня 2010 року між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку з визначенням розміру процентної ставки та строків виконання зобов`язання за даним договором. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, видавши позичальнику кредитну картку з відповідним лімітом. Позичальник свої обов`язки системно не виконував, у зв`язку з чим станом на 31 липня 2018 року утворилася заборгованість. Посилаючись на порушення умов кредитного договору, у зв`язку з чим виникла необхідність захисту свого порушеного права позивач звернувся до суду з зазначеними вимогами та враховуючи наведені обставини наполягає на їх задоволені.

Просило суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором б/н від 21.10.2010 року у розмірі 113 610,11 грн.

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 07 липня 2020 року в задоволені заявлених позовних вимог АТ КБ Приватбанк відмовлено в повному обсязі /т. 1 а.с. 232-235/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, АТ КБ Приватбанк подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та порушенням норм матеріального та процесуального права /т. 2 а.с. 1-8/.

Відповідач скористався своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу АТ КБ Приватбанк.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 21.10.2010 відповідач звернувся до АТ КБ "ПриватБанк" з метою отримання банківських послуг, а саме грошових коштів, у зв`язку із чим підписав анкету-заяву № б/н, згідно з якою отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку «Універсальна». У анкеті-заяві відповідача зазначені: вид кредитної картки Універсальна, бажаний кредитний ліміт 5 000 грн.

Вказані обставини відповідачем не заперечувались.

З вищевказаної анкети-заяви вбачається, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифи складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (т. 1 а.с. 8) та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ "ПриватБанк" ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/ (т. 1 а.с. 9-32, 204-227).

Відповідно до довідки АТ КБ "ПриватБанк" б/н та дати за кредитним договором б/н відповідачу позивачем видавалася кредитні картки № НОМЕР_1 термін дії до 06.14, № НОМЕР_2 термін дії до 02.15, № НОМЕР_3 термін дії до 02.15, (т. 1 а.с. 98, 125 зв., 197).

Факт отримання картки № НОМЕР_1 відповідач не заперечував. Однак, відповідач заперечував щодо строку дії вказаної картки та щодо отримання карт № НОМЕР_2 термін дії до 02.15, № НОМЕР_3 термін дії до 02.15, оскільки не отримував вказані картки та позивачем не надано доказів щодо їх отримання. Проте, як вбачається з виписки по рахунку відповідача (т. 1 а.с. 191-195) відповідач користувався кредитними коштами та частково здійснював погашення заборгованості в тому числі і на картку № НОМЕР_3 , що в свою чергу спростовує твердження відповідача, що вказана картка йому не видавалась.

Враховуючи вказане, колегія суддів приходить до висновку, що кредитний договір діяв до закінчення терміну дії останньої перевипущеної картки № НОМЕР_3 , тобто до 02/15.

Зобов`язання передбачені кредитним договором відповідач не виконав в повному обсязі. Згідно розрахунку позивача станом на 31.07.2018 року заборгованість за договором склала 135 932,49 грн. в т.ч.: 4 226,51 грн - заборгованість за кредитом, 127 300,88 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 405,10 грн. - пеня та комісія.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову АТ КБ Приватбанк виходив з їх недоведеності.

Проте, колегія суддів не може в повній мірі погодитись з вказаними висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.

У своєму відзиві на позов (т. 1 а.с. 55-65) та у запереченнях на відповідь на відзив (т. 1 а.с. 138-147) відповідач неодноразово вказував про те, що позивачем пропущено строк позовної давності у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні позовних вимог АТ КБ Приватбанк.

Проте, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та взагалі не дав оцінки заяві відповідача про застосування строків позовної давності до позовних вимог позивача викладених у відзиві на позов та у запереченнях на відповідь на відзив.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог.

Згідно із частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Умови, в яких установлено збільшену позовну давність, не містять підпису позичальника, а відтак ці Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору сторін про збільшення позовної давності. Тому до даних правовідносин не може бути застосована договірна позовна давність, й керуватися у даному випадку правилами загальної та спеціальної позовної давності.

Вказані висновки також були висловлені у правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-757цс15 від 01 липня 2015 року.

Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до виписки по рахунку відповідача (т. 1 а.с. 191-195) останній використовував кредитну картку та останній платіж по заборгованості внесено 14.11.2014 року у розмірі 100 грн, деталі операції: «поповнення картки в терміналі самообслуговування» (т. 1 а.с 193), останнє використання кредитних коштів відбулось 08.01.2014 року «зняття готівки в банкоматі» (т. 1 а.с 193 зв.), всі інші платежі після 14.11.2014 року відповідачем не здійснювалися, так як операції зазначені банком як «автоматичне списання коштів». Списання коштів в рахунок погашення заборгованості по кредитним коштам, процентам позивач проводив з 2010 по 2019, тобто позивач про своє порушене право довідався та міг довідатись в грудні 2014 році, наступного місяця після останнього платежу та використання кредитних коштів, а до суду із позовною заявою позивач звернувся лише 08 листопада 2018 року, тобто з пропуском строку загальної позовної давності у три роки.

Всі платежі після 14.11.2014 відповідачем не здійснювалися, так як операції зазначені банком як «автоматичне списання коштів», тому не можуть враховуватись як переривання строку позовної давності.

Крім того, колегія суддів хоче зауважити, що згідно довідки АТ КБ "ПриватБанк" б/н та дати за кредитним договором б/н відповідачу позивачем видавалася кредитні картки № НОМЕР_1 термін дії до 06.14, № НОМЕР_2 термін дії до 02.15, № НОМЕР_3 термін дії до 02.15, (т. 1 а.с. 98, 125 зв., 197).

Термін дії останньої перевипущеної картки до 02/15, тобто до 28 лютого 2015 року.

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу.

Отже, оскільки за умовами договору відповідач мала виконувати зобов`язання, черговими платежами впродовж строку кредитування, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування, як на це посилається позивач.

Аналогічні висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та відповідають висновкам Верховного Суду України, зокрема, викладеним у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову внаслідок пропуску строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

Доводи апеляційної скарги є необґрунтовані та не тягнуть за собою скасування рішення суду у повному обсязі. Відтак, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні в частині обгрунтування відмови у задоволенні позовних вимог.

За вимогами ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції змінює рішення суду першої інстанції.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволені позовних вимог.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 07 липня 2020 року змінити в частині обгрунтування відмови у позові.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Л.О. Каратаєва

М.О. Макаров