ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2020 року

м. Харків

Справа № 640/15538/18

Провадження № 22-ц/818/4233/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Тичкової О.Ю., Пилипчук Н.П.,

секретаря Каплоух Н.Б.,

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_1 ,

Відповідач: ОСОБА_2 ,

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові

апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 13 березня 2019 року, ухвалене суддею Череднік В.Є.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав, ,-

в с т а н о в и в :

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просила позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання ОСОБА_4 у розмірі 1500,00 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 , з 08 жовтня 2010 року знаходилась в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Від сумісного проживання у них народився син, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що є відповідний актовий запис № 2279 та видане свідоцтво про народження, серії НОМЕР_1 від 29.06.2011 року. Посилається на те, що відповідач залишив позивача одразу ж після народження дитини, тобто, дитина з народження не бачила батька та не знає його. Весь час дитина - ОСОБА_4 мешкає з позивачем, до 2017 року вони фактично мешкали за місцем реєстрації - АДРЕСА_1 , а з вересня 2017 року проживають разом з цивільним чоловіком позивача за адресою АДРЕСА_2 . Зазначає в позові, що відповідач не приймав та не приймає участі у вихованні дитини, не надає жодної матеріальної допомоги, не цікавиться дитиною. Весь час лише позивач зі своєю матір`ю - ОСОБА_5 займаються вихованням дитини. Вказане підтверджується довідками щодо вихованця ОСОБА_4 КЗ «ДНЗ № 290» від 02.03.2018 року; відповідями КЗОЗ «Харківська міська дитяча поліклініка № 23», характеристикою КЗ Бірківської загальноосвітньої школи 1-3 ступенів с. Бірки від 01.03.208 року, в яких зазначено, що вихованням та доглядом за малолітнім ОСОБА_4 займається та надає мати - ОСОБА_1 та бабуся- ОСОБА_5 . На теперішній час ОСОБА_1 мешкає з чоловіком, який піклується про дитину, має намір одружитись з позивачем та в нього є бажання усиновити дитину. Позивачу не відомо чи працює відповідач, тому вона просить стягнути аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 1 500 грн.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 13 березня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів задоволено. Позбавлено батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_4 в розмірі 1500 грн., починаючи з 29.08.2018 року до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 704 грн. 80 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач ухиляється від виховання дитини, свідомо нехтує своїми обов`язками і не бажає виконувати їх, що є підставою для позбавлення його батьківських прав. Суд погоджується з висновком Департаменту служб у справах дітей, та в інтересах дитини вважає доцільним позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно його сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, виключним і надзвичайним способом впливу на недобросовісних батьків, однак з наданих до суду доказів та з урахуванням найкращих інтересів дитини суд прийшов до висновку, що є всі підстави для задоволення позовних вимог.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням ОСОБА_3 , який діє в іінтересах ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в частині позбавлення батьківських прав.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з неповним з`ясуванням судом обставин справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, крім того висновки суду, викладені у ньому, не відповідають дійсності.

В апеляційній скарзі зазначено, що відповідач разом з позивачем та сином проживали разом та ОСОБА_2 повністю опікувався сином та родиною. У вересні 2013 року останній виїхав до Німеччини, де був вимушений перебувати протягом майже шести місяців, адже отримав тяжкі травми внаслідок аварії. З лютого по березень скаржник знаходився в м. Харкові, де бачився з позивачем. У період з 09 серпня 2014 року по 01 лютого 2018 року ОСОБА_2 перебував у виправному закладі Кайсхама, де останній був ув`язнений на підставі рішення районного суду Ньордлінгена від 24.01.2018 року. Протягом всього часу відповідач був необізнаний про існування рішення суду Київського районного суду міста Харкова від 30 березня 2015 року про розірвання шлюбу з позивачем. У серпні 2018 року, як тільки у відповідача з`явилась можливість отримати доступ в інтернет, останній знайшов позивача в соціальній мережі та намагався з`ясувати де знаходиться його син для того, щоб він зміг з ним спілкуватись, відповідні роздруківки листів додано до апеляційної скарги (а.с.115-120) . Зазначене свідчить про небайдужість відповідача стосовно сина, проте через неприязні стосунки з позивачем він не має можливості повноцінно приймати участь у вихованні дитини. Представник відповідача вважає, що цим фактом спростовуються посилання позивача на те, що ОСОБА_2 взагалі не приймає участі у вихованні дитини.

У скарзі наголошується, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу та винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки для батька і застосовується тільки тоді, коли поведінку батьків змінити у кращій бік неможливо і лише за наявності їх вини. Вважає, що встановлені судом фактичні обставини справи не містять відомостей про застосування до відповідача попереджень про необхідність зміни ставлення до виховання дитини, або, що на орган опіки та піклування покладено обов`язок здійснювати контроль за виконання ним батьківських обов`язків.

Також вказує, що суд також невірно зробив висновок щодо ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, оскільки ті обставини, що він не спілкується та не бачиться із сином виникли поза волею ОСОБА_2 і не з його вини, адже тривалий час останній був ув`язненим.

Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно сина ОСОБА_4 є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. В скарзі наголошується, що відповідач висловлював бажання спілкуватись з дитиною, має намір на відновлення відносин з ним, у зв`язку з чим не вбачається доведеності обставин необхідності застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування скарги посилається на те, що відповідно до ч. 6 ст. 9 СК України суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини. Таким чином, представник відповідача, вважає, що суд першої інстанції не повинен був брати даний висновок служби у справах дітей, адже фотографії, надані відповідачем до апеляційної скарги спростовують факт того, що він жодного разу не відвідував дитину, а його перебування в місцях позбавлення волі свідчить про об`єктивну неможливість в достатній мірі виконувати свої батьківські обов`язки.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу відхилити та залишити рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням вимог ст.263 ЦПК України. Вказує, що відповідач більшість часу проводив за кордоном, ніби то там працював, майже весь період вагітності також був відсутній, приїхав за два тижні до пологів, проте через місяць після народження сину знову виїхав за кордон. Досягнути згоди щодо постійного працевлаштування відповідача на території України позивач з відповідачем не змогли, внаслідок чого почались сварки, які часто закінчувались моральним тиском з боку ОСОБА_2 , що він забере сина та вивезе його до Німеччини.

Позивач також зазначає, що декілька разів спілкувалась з відповідачем, до його приїзду в Україну, за допомогою відеозв`язку через Skype, проте його психічним стан був не стабільний та останній вів себе агресивно, через що стосунки зіпсувались зовсім. У зв`язку з такою поведінкою відповідача по відношенню до родини ОСОБА_1 , зустрівшись з відповідачем у березні 2014 року, повідомила про намір розлучитися, на що відповідач дав свою згоду.

Крім того, у відзиві позивач наголошує на тому, що згідно довідки, яка надана скаржником до суду, ОСОБА_2 відбув своє покарання за вчинений злочин ще 01 лютого 2018 року, а проте зі скаргою звертається лише зараз. Про бажання відповідача спілкуватись з сином ОСОБА_1 дізналась лише коли отримала апеляційну скаргу - 25 серпня 2020 року. Підсумовуючи зазначене, позивач наполягає на тому, що внаслідок дій відповідача, створились умови, які шкодять інтересам малолітньої дитини, яка не сприймає відповідача як батька, а тому з урахуванням характеру та особи ОСОБА_2 вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, справедливим та таким, що не підлягає скасуванню.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що відповідач оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині задоволення позову щодо позбавлення його батьківських прав, тому, в іншій частині рішення суду щодо стягнення аліментів не переглядається в апеляційному порядку.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зі змісту рішення суду першої інстанції вбачається, що судом у мотивувальній частині рішення зазначено лише норми права, які регулюють сімейні правовідносини і взагалі відсутнє будь - яке обгрунтування висновків з яких виходив суд, ухвалючи рішення про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 .

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що є підставою для часткового задоволення апеляційної скарги і скасування в оскаржуваній частині рішення суду.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 08.10.2010 перебували у шлюбі, який 30 березня 2015 року розірваний за рішенням Київського районного суду м. Харкова.

Відповідно до свідоцтва про народження батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Відповідно до листа КЗ «ДНЗ № 290» від 02.03.2018 року; відповіді КЗОЗ «Харківська міська дитяча поліклініка № 23», характеристики КЗ Бірківської загальноосвітньої школи 1-3 ступенів с. Бірки від 01.03.208 року, вбачається, що вихованням дитини займаються лише мати - ОСОБА_1 та бабуся - ОСОБА_5 . Створено всі умови, необхідні для проживання, повноцінного виховання та утримання неповнолітнього ОСОБА_4 .

ОСОБА_1 працює на посаді юрисконсульта у ТОВ «Виробнича організація «Харків»», має позитивну характеристику з місця роботи.

Питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було розглянуто на засіданні Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради. Департаментом надано висновок від 21.01.2019 ро № 78 про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав (а. с. 66-67), в якому не наведено фактичних обставин справи, що слугували підставою для такого висновку.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Матеріали справи не містять відповівдних доказів.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Відповідач категорично заперечував проти позбавлення його батьківських прав. Пояснив суду , що проживає в Німеччині, але має намір приїзджати до сина і спілкуватись з ним. Заборгованість по аліментах в найближчий час погасить. Те що він певний час не спілкувався з дитиною було пов"язано з його хворобою після ДТП та він знаходився в місцях позбавлення волі в Німеччині. Зараз він працює, має дохід і бажання допомогати сину.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що позивач не надала доказів того, що він умисно ухилявся від своїх батьківських обов`язків щодо виховання сина.

Ухвалюючи рішення про позбавлення відповідача батьківських прав, суд першої інстанції не врахував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно неповнолітнього сина, позивачем не надано.

Аналогічні висновки містяться в Постанові Верховного Суду у складі суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2018 року справа № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав.

Висновок Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо неповнолітнього сина не є обов`язковим для суду (частини п`ять, шість статті 19 СК України).

У рішенні від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі «М. С. проти України» Європейського суду з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у спорі, а вже тільки потім права батьків.

З урахуванням наведеного, висновок суду першої інстанції, що зазначені позивачем обставини свідчать про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків та є підставою для позбавлення його батьківських обов`язків відносно сина є помилковими.

Оскільки суд неправильно застосував норми матеріального права, рішення суду в частині позбавлення відповідача батьківських прав підлягає скасуванню з прийняттям нового про відмову в позові.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю/або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню в частині позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_2 та ухваленню в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення суду не переглядалося в апеляційному порядку.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 12, 13, 89, 351, 367, 368, 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 13 березня 2019 року - в частині позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_4 - скасувати.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В задоволенні позову в цій частині - відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядалося.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.Ю. Тичкова

Н.П. Пилипчук

повний текст постанови

складено 8 грудня 2020 року