ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2020 року

м. Харків

Справа № 643/17980/18

Провадження № 22-ц/818/1145/20

Категорія: договірні

Харківський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача: Кіся П.В.,

суддів: Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Пузікової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України»

на заочне рішення Московського районного суду м.Харкова від 26 листопада 2019 року у складі судді Довготько Т.М.,

у цивільній справі № 643/17980/19 за позовом публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Мангушева Ольга Степанівна

про визнання недійсним договору купівлі-продажу,-

встановив:

11.12.2018 року ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» звернулося до суду з позовом, в якому просило визнати недійсним укладений 05.05.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договір купівлі-продажу житлового будинку лід. «Д-2» з надвірними будівлями АДРЕСА_1 та земельної ділянки № НОМЕР_1 площею 0,0549 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки :04:004:0001, що розташована по АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу (далі по тексту ХМНО) Мангушевою О.С. 05.05.2017 року за реєстровим №608.

В обґрунтування позову ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» посилалось на те, що 28.12.2007 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено Кредитний договір №6807С135, в.т.ч. із Додатковою угодою №6807С135-1 від 10.12.2008 року та Додатковою угодою №6807С135-12 від 10.12.2008 року, із сумою кредиту 1 694 258,49грн. з кінцевим терміном погашення 27.12.2026 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між позивачем та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір №68708Z35, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Самощенко О.А. 10.12.2008 року та зареєстрований в реєстрі за №6202, предметом іпотеки за яким є житловий будинок лід. «Д-2» з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Накладення заборони на відчуження майна 10.12.2008року зареєстровано тим же нотаріусом в реєстрі за №6203 та №6204.

Відповідно до п.1.8. Іпотечного договору, відчуження предмета іпотеки дозволяється лише за письмовою згодою іпотекодержателя.

30.06.2016 року ОСОБА_3 , порушуючи умови Іпотечного договору, без згоди Банку, який є іпотекодержателем, здійснила відчуження предмету іпотеки шляхом укладення договору купівлі-продажу будинку третій особі, а саме - ОСОБА_4 . Цей договір посвідчила приватний нотаріусом ХМНО Салига Н.А., реєстровим №982.

06.07.2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу зазначеного житлового будинку з надвірними будівлями, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Салига Н.О. за реєстровим №1093.

05.05.2017року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу зазначеного житлового будинку лід. «Д-2» з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , та земельної ділянки № НОМЕР_1 площею 0,0549, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Договорі купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Мангушевою О.С. за реєстровим №608.

Посилаючись на викладене та стверджуючи, що відповідачем ОСОБА_2 в момент вчинення Договору купівлі-продажу від 05.05.2017 року не додержані вимоги, встановлені ст.9 ЗУ «Про іпотеку» та ст.586 ЦК України, представник ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» просив задовольнити позов і визнати недійсним договорі купівлі-продажу від 05.05.2017 року, вказуючи, що такий договір є недійсним з підстав, передбачених ст.ст.203, 215 ЦК України, оскільки зміст правочину не може суперечити іншим актом цивільного законодавства.

У поданому до суду першої інстанції письмовому відзиві приватний нотаріус ХМНО Мангушева О.С. заперечувала проти позову, посилаючись на відсутність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна будь-якого обтяження нерухомого майна, яке за посвідченим нею 05.05.2017 року договором ОСОБА_2 продала ОСОБА_1 . На підтвердження доводів щодо відсутності передбачених законом обтяжень та на підтвердження доводів про дотримання усіх вимог законодавства при посвідченні нотаріусом зазначеної угоди, приватний нотаріус ХМНО Мангушева О.С. надала суду посвідчені копії документів з нотаріальної справи за оспореним договором купівлі-продажу (т.1 а.с.64-89, 115-179).

Розгляд справи судом неодноразово відкладався за заявами та клопотанням представника банку ОСОБА_5 .

Заочним рішенням Московського районного суду м.Харкова від 26 листопада 2019 року позовні вимоги залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі АТ «Державний експортно-імпортний банк України» просить рішення суду першої інстанції скасувати, вважаючи його незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, АТ «Державний експортно-імпортний банк України»зазначає, що предмет іпотеки, у порушення умов п.п. 1.8., 2.4.5. Іпотечного договору, відчужений без згоди іпотекодержателя AT «Укрексімбанк» і таким чином набутий у власність ОСОБА_6 , то остання набула статусу іпотекодавця і разом з цим всі його права та обов`язки за Іпотечним договором в обсязі і на умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки.

Апелянт стверджує, що чинним законодавством України не передбачена необхідність постановлення будь-яких судових рішень чи ухвалення актів нормативного чи індивідуального характеру органами державної влади чи місцевого самоврядування, які б підтверджували права іпотекодержателя на майно, право власності на яке перейшло до третіх осіб без згоди такого іпотекодержателя. Навпаки, згадана стаття 23 Закону України «Про іпотеку» презюмує, що перехід прав іпотекодавця відбувається автоматично.

Відповідно до прямої вказівки закону (статті 12 Закону України «Про іпотеку») окремі правочини щодо іпотечного нерухомого майна, вчинені без згоди іпотекодержателя, можуть бути визнати недійсними за позовом іпотекодержателя. Так, правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Таким чином, відповідачем ОСОБА_6 в момент вчинення Договору недодержані вимоги, встановлені ст. 9 Закону України "Про іпотеку" та ст. 586 ЦК України, а отже такий Договір є недійсними з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України (зміст правочину не може суперечити іншим актам цивільного законодавства, зокрема, приписам п. З ч. З статті 9 Закону України "Про іпотеку", ч. 2 ст. 586 ЦК України та ст. 12 Закону України "Про іпотеку").

Представник АТ «Державний експортно-імпортний банк України» - Августова М.В. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити, посилаючись на викладені в апеляційній скарзі доводи, а також зазначала, що на даний час відносно ОСОБА_3 відкрито кримінальне провадження, в якому вона обвинувачується в організації вчинення у продовж 2016-2017 років незаконних дій, внаслідок яких безпідставно проведено державну реєстрацію припинення на той час обтяженнь на житловий будинок літ. Д-2 по АДРЕСА_1 , з подальшим відчуженням цього будинку на ім`я підставного покупця ОСОБА_1 за договором купівлі продажу від 05.05.2017 року.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 ОСОБА_7 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, підтверджується наданими суду письмовими доказами та не заперечується учасниками справи, що станом на 05.05.2017 року, тобто на момент укладення ОСОБА_2 і ОСОБА_1 оспореного банком договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке за умовами Іпотечного договору від 10.12.2008 року позичальник ОСОБА_3 передавала в іпотеку позивачу ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України», зазначене нерухоме майно, згідно Інформаційних довідок Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна , не було обтяжене, в тому числі і іпотекою.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що станом на 05.05.2017 року, тобто на час посвідчення приватним нотаріусом ХМНО Мангушевою О.С. договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, розташованих по АДРЕСА_1 , не існувало заборони з відчуження зазначеного житлового будинку та земельної ділянки, що відповідно до Інформаційної довідки на час укладення спірного договору іпотека була припинена, а відтак відсутні підстави вважати, що договір купівлі-продажу між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 05.05.2017 року суперечить вимогам закону, якими передбачається укладення цього правочину.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

З огляду не зазначені положення закону (ст.ст. 4, 12, 13 ЦПК), Банк, звернувшись до суду із позовом лише до ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , з якими не укладав жодного договору, та вимагаючи визнати недійсним укладений 05.05.2017 року відповідачами між собою договір купівлі-продажу нерухомого майна, мав би довести шляхом надання до суду належних та допустимих доказів, що саме ці відповідачі порушили його права, уклавши між собою 05.05.2017 р. договір купівлі-продажу нерухомого майна, яке, на думку банка, станом на 05.05.2017 року мало статус іпотечного майна, а банк мав статус іпотекодержателя по відношенню до цього майна, і що саме у такий спосіб, який обрано представником ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в поданій до суду 11.12.2018 року позовній заяві, підлягає захисту право іпотекодержателя.

Однак представниками ПАТ (АТ) «Державний експортно-імпортний банк України» не надано, а матеріали справи не містять таких доказів, які б давали суду підстави визнати доведеними обставини, на які представники Банку посилаються як на підставу своїх вимог, а також позивачем не доведено, що у разі задоволення судом таких позовних вимог відбудеться поновлення права банка, як іпотекодержателя спірного нерухомого майна.

Незважаючи на довготривале знаходження справи в провадженні суду, чому в значній мірі сприяли створені представником банку ускладнення у розгляді справи, представниками банку так і не надано доказів, які б свідчили, що на час укладення оспореного банком договору існувало передбачене законом обтяження в Державних реєстрах, які унеможливлювали укладення такого договору без згоди банка, а також не надано доказів, які давали підставу для висновку, що саме відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 причетні до появи в Державному реєстрі іпотеки інформації про погашення 17.06.2016 року іпотеки на підставі рішення №30106573. (т.1 а.с.88).

Відповідно до ч. 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Матеріалами справи підтверджується, що 28.12.2007 року між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_3 було укладено Кредитний договір №6807С135, Додаткову угоду №6807С135-1 від 10.12.2008 року та Додаткову угоду №6807С135-12 від 10.12.2008 року із сумою кредиту 1 694 258,49грн. з кінцевим терміном погашення 27.12.2026 року (том 1 а.с.13-26).

В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір №68708Z35, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Самощенко О.А. 10.12.2008 року та зареєстрований в реєстрі за №6202, предметом іпотеки за яким є житловий будинок лід. «Д-2» з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,0549га за адресою: АДРЕСА_1 .

Накладення заборони на відчуження майна 10.12.2008року зареєстровано приватним нотаріусом ХМНО Самощенко О.А. в реєстрі за №6203 та №6204 (том 1 а.с.27-29).

Відповідно до п.1.8. Іпотечного договору, відчуження предмета іпотеки дозволяється лише за письмовою згодою іпотекодержателя.

Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки: 154479848, дата, час формування:30.01.2019, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку лід. «Д-2» з надвірними будівлями АДРЕСА_2 ., посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Салига Н.О. 30.06.2016 року за реєстровим №982.

06.07.2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку лід. «Д-2» з надвірними будівлями АДРЕСА_2 ., посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Салига Н.О. за реєстровим №1093. (том 1 а.с. 121)

05.05.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку лід. «Д-2» з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , та земельної ділянки № НОМЕР_1 площею 0,0549, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ., посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Мангушевою О.С. за реєстровим № 608.(том 1 а.с. 116-117)

На виконання вимог ухвали Московського районного суду м.Харкова від 06.03.2019 року ПН Харківського міського нотаріального округу Мангушевою О.С. було надано копії документів нотаріальної справи за договором купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки 05.05.2017 року за адресою: АДРЕСА_3 Харків, АДРЕСА_4 Корсиківський в м. АДРЕСА_1 (том 1 а.с.116-179).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки:154479848, дата, час формування: 30.01.2019, «Запис про іпотеку в Державному реєстрі іпотек погашено 17.06.2016 року на підставі рішення № 30106573, № 30106902. (том 1 а.с. 87-88)

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що так як згідно запису в Державному реєстрі іпотеки станом на час укладення спірного договору 05.05.2017 року іпотека спірного нерухомого майна була припинена, то відсутні підстави вважати, що договір купівлі-продажу між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 05.05.2017 року суперечить ЦК України.

Колегія суддів відхиляє посилання представника АТ «Державний експортно-імпортний банк України» Августової М.В. на існування в провадженні Московського відділу ГУНП в Харківській області кримінального провадження, розпочатого за її заявою від 03.07.2018р. про незаконну реалізацію громадянкою ОСОБА_3 іпотечного майна, оскільки така інформація не є доказом, в розумінні частини 6 статті 82 ЦПК України, який би свідчив про скоєння злочину відповідачами спільно з ОСОБА_3 .

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Позивачем не спростовано те, що запис про іпотеку в Державному реєстрі іпотек погашено 17.06.2016 року на підставі рішення № 30106573, № 30106902. Даних про необґрунтоване або незаконне внесення таких даних позивачем не надано. Дії державного виконавця щодо внесення таких відомостей позивачем не оскаржені.

Скаржником не надано належних доказів (вирок або постанову про закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, що набрали законної сили), а в матеріалах справи такі відсутні, які б свідчили, що ОСОБА_3 у продовж 2016-2017 років вчинила незаконні дії, внаслідок яких безпідставно проведено державну реєстрацію припинення на той час обтяжень на житловий будинок літ. Д-2 по АДРЕСА_1 .

Також, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в яких скаржник посилається на висновок Верховного Суду України від 05.04.2017 року у цивільній справі № 644/4855/14-ц, оскільки підстави позову у справі № 644/4855/14-ц не є тотожними з мотивами обґрунтування позовних вимог у справі, що переглядається.

Інші доводи апеляційних скарг не є суттєвими і не впливають на висновки суду.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» залишити без задоволення.

Заочне рішення Московського районного суду м.Харкова від 26 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 березня 2020 року

Головуючий: П.В. Кісь

Судді : О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина