Справа № 557/1101/18 Головуючий у 1 інстанції: Пацко Д. В.
Провадження № 22-ц/802/1215/20 Категорія: 72 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів -

Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Концевич Я.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Гощанської районної державної адміністрації Рівненської області до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 01 квітня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Гощанської районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав.

Покликалася на те, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, мають дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 18 червня 2013 року шлюб між ними розірваний. З моменту розлучення, з червня 2013 року, дитина проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків, зокрема обов`язку виховувати дитину, не спілкується з нею, не телефонує їй. Будь-яких перешкод для виконання обов`язків позивач йому не чинила. Відповідач не цікавиться розвитком дитини, станом здоров`я, не дбає про її інтереси.

Рішенням Гощанського районного суду Рівненської області стягнено з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 450,00 грн щомісяця починаючи з 08 травня 2012 року до досягнення ним повноліття.

Позивач вказувала, що відповідач ухиляється від виховання дитини, свідомо нехтує своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення до своїх батьківських обов`язків, просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо сина ОСОБА_3 ..

Заочним рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 01 квітня 2019 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року, позов задоволено. Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав щодо дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постановою Верховного суду від 02 вересня 2020 року постанову Рівненського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд.

Задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції вважав доведеними обставини свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Жодних активних дій на підтвердження своїх намірів приймати участь в житті дитини відповідач не вчинив, активна дієва позиція у відповідача відсутня. Суд вважав, що ОСОБА_2 відповідно до вимог ст.164 Сiмейного кодексу України, повинен бути позбавлений батьківських прав щодо неповнолітнього сина, оскільки було встановлено, що він, маючи юридичну і фактичну можливість до вчинення дій, які становлять зміст батьківського обов`язку, свідомо ухиляється від їх виконання. У зв`язку з цим позбавлення батьківських прав відносно його сина призведе до позитивного результату у його долі, забезпечить захист його прав та інтересів.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивача та дослідивши обставини на яких звернув увагу у своїй постанові Верховний суд, колегія суддів приходить до висновку, що висновки суду першої інстанції є правильними і ґрунтуються на встановлених судом обставинах справи та нормах матеріального права.

Частинами 2, 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями), передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.( ст. 150 Сімейного кодексу (далі СК) України).

Судом встановлено, що сторони у період із 12 липня 2011 року по 18 червня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від спільного подружнього життя у сторін, ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 .( а.с .9)

Рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 18 червня 2013 року шлюб між сторонами розірвано. Неповнолітнього сина ОСОБА_4 залишено проживати з матір`ю ОСОБА_1 ( а.с 12-15).

При цьому з пояснень наданих ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції встановлено, що подружні відносини між ними було припинено ще до офіційного розірвання шлюбу. Вагітною вона перейшла проживати до своїх батьків в смт. Гоща, а відповідач залишився проживати зі своєю матір`ю. Фактично їхня сім`я припинила своє існування ще до народження дитини. Після народження ОСОБА_4 , ОСОБА_2 не цікавився їхнім життям, не відвідував дитини. Відповідач ніколи і не бачив сина, їхня випадкова зустріч відбулась на вулиці коли вона гуляла з хлопчиком, при цьому ОСОБА_2 навіть не намагався познайомитись з сином. Вказувала, що вона не перешкоджала батькові бачитись з сином, однак останній не виявляв жодного бажання на це.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

За змістом наведених правових норм ухилення від виконання зобов`язань батьків по вихованню дитини означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність), які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні зазначених обов`язків, коли особа має реальну можливість виконати їх, але не вчиняє відповідних дій.

Як на підставу ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків позивач посилається на те, що ОСОБА_2 не цікавиться життям свого сина, не телефонує, не приїздить до нього, не цікавиться здоров`ям дитини, не підтримує з ним жодних стосунків.

На підтвердження заявлених вимог позивачем надано, зокрема висновок органу опіки та піклування Гощанської райдержадміністрації №132/01-84 від 25.02.2019 р. у якому висловлено думку щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .( а.с. 31.) При цьому, як вбачається з тексту даного висновку, ОСОБА_2 будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду питання щодо доцільності позбавлення його батьківських прав, жодним чином не висловив своєї думки з приводу даного питання та не з`явися на засідання комісії, не направив письмових пояснень.

Подані позивачем характеристики з дошкільного навчального закладу та зі школи( а.с 27, 28) вказують про те, що вихованням та навчанням ОСОБА_5 займається виключного його мама - ОСОБА_1 , батько хлопчика за час його перебування в садочку та навчальному закладі участі в освітньому та навчальному процесах сина не приймав.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ствердно вказували, що батько участі в вихованні сина не приймає, справами сина не цікавився, не відвідує його ні вдома , ні поза межами дому.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.76-83 ЦПК України.

У цьому випадку особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п. 2 ч. 1ст. 164 СК України, повинна довести, що батьки (один із батьків) ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. У свою чергу батьки (один із батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов`язки.

В заяві про перегляд заочного рішення, апеляційній та касаційних скаргах відповідач цитуючи норми права, які регулюють спірні правовідносини, вказував про своє бажання спілкуватись з сином та приймати участі в його житті.

Суд апеляційної інстанції позбавлений можливості з`ясування питання щодо реальних дій відповідача, пов`язаних з його участю у вихованні неповнолітнього сина. Будучи належним чином повідомлений про час та місце судового засідання (про що свідчить повідомлення про вручення судової повістки) ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився та не повідомив про причини такої неявки.

Позивач послідовно, як в тексті позовної заяви так і в своїх поясненнях суду вказувала, що ні вона, ні члени її родини не чинили перешкод та не противились спілкуванню відповідача з ОСОБА_4 . Такі пояснення позивача відповідачем не заперечувались та не спростовувались.

При цьому ОСОБА_1 вказала, що на даний час ОСОБА_4 8 років, і він жодного разу не бачився з відповідачем.

Законодавством України закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини , окрім того законодавством зобов`язано батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно ( ст. 157 СК України).

Однак ОСОБА_2 , проживаючи окрема від свого сина ОСОБА_4 , не зміг належним чином виконувати свої батьківські обов`язки без поважних та обґрунтованих на це причин.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Беручи до уваги доводи апелянта щодо не урахування судом першої інстанції того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, та ненадання відповідачеві можливості виправити ситуацію і налагодити стосунки з сином, з застосуванням до нього такого превентивного заходу, як попередження про необхідність зміни свого ставлення до дітей та виконання батьківського обов`язку, колегія суддів виходить з наступного.

Позбавлення батьківських прав є дійсно крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. Разом з тим це насамперед є способом захисту прав та інтересів дитини, а тому при вирішенні цього питання перш за все необхідно виходити з інтересів дитини, з`ясувати та оцінити який позитивний чи негативний наслідок для дитини матиме таке рішення.

З матеріалів справи убачається, що тривале, байдуже ставлення відповідача до фізичного та духовного виховання свого неповнолітнього сина, відсутність будь-якого спілкування з ними призвело до того, що ОСОБА_4 взагалі не відома батьківська турбота та участь в його житті батька. Надання матеріальної допомоги на утримання дітей є лише однією із складової виконання батьківського обов`язку, і ніяким чином не може замінити участь батька у вихованні дитини, живому спілкуванні з нею, духовному та фізичному її розвитку, підготовці дитини до самостійного життя.

Як вбачається з матеріалів справи питання щодо позбавлення відповідача батьківських прав було ініційовано ще в грудні 2018 року, однак на час розгляду Волинським апеляційним судом даної справи відповідач не вчинив жодних дій щоб налагодити відносини з сином та побачитись з ним. Навіть доводи апеляційної скарги не містять обгрунтування яким чином він може завоювати любов сина та налагодити їхні стосунки, зважаючи що 8 років від народження сина він не мав з ним жодної зустрічі.

В доводах апеляційної інстанції відповідач зосередив свою увагу на правовому обґрунтуванні доцільності позбавлення його батьківських прав, а не на проблемах, що стосуються самої дитини, її подальшого життя та морально-психологічного стану, і не навів переконливих доводів як він бачить можливість налагодження відносин з дитиною, чи таке взагалі можливо і як це відповідатиме правам та інтересам самої дитини з огляду на тривалу його відсутність у її житті.

Зважаючи на неявку відповідача в судове засідання в якому розглядалась повторно його апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції, вважається формальним його підхід до вирішенні даного питання, та небажання відстоювати свою участь у життя сина. Впродовж 8 років життя дитини відповідач не намагався стати батьком ОСОБА_4 та не змінив свого ставлення до цього питання протягом тривалого розгляду даної справи.

Наявність судового рішення про позбавлення батьківських прав не перешкоджає ОСОБА_2 налагодити відносини з сином, стати його батьком у буквальному сенсі слова та ініціювати питання про поновлення його в батьківських правах.

Оцінюючи надані сторонами докази, як кожен окремо так і у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач не піклувався про фізичний і духовний розвиток сина ОСОБА_4 , його навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечував необхідного харчування, медичного догляду і лікування дитини, не спілкувався з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не виявляв інтересу до її внутрішнього світу та не сприяв засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, а навпаки самоусунувся від участі в житті дитини з підстав, які взагалі не залежали як від волі позивача так і самої дитини.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, таким що перш за все ухвалено в інтересах дитини і її подальшого життя, підстави для скасування чи зміни рішення відсутні, суд першої інстанції обґрунтовано позбавив відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4 на підставі ч. 2 ст.164 СК України у зв`язку з ухилення відповідачем від виконання ними своїх обов`язків по вихованню дитини.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 01 квітня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий

Судді