Справа № 159/2201/19 Головуючий у 1 інстанції: Бойчук П. Ю.
Провадження № 22-ц/802/492/20 Категорія: 30 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Матвійчук Л. В.,

з участю:

секретаря судового засідання Вергуна Т. С.,

представника позивача адвоката ОСОБА_1 -Силки Т. Ю.,

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Півня Г. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договорів купівлі-продажу транспортного засобу та витребування автомобіля з чужого незаконного володіння за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 , яка подана представником відповідача адвокатом Півнем Геннадієм Валерійовичем, на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 січня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договорів купівлі-продажу транспортного засобу та витребування автомобіля з чужого незаконного володіння. Позовні вимоги мотивовано тим, що він та відповідач ОСОБА_2 з 26.10.2007 по 13.03.2017 перебували в зареєстрованому шлюбі. Після припинення шлюбних відносин, в судовому порядку було визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя майно, придбане ними за час спільного проживання. Поміж іншого майна, рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 01.11.2017 було визнано спільною сумісною власністю подружжя автомобіль марки «Renault Megane», 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , вартістю 131249,61 грн. Цим же рішенням за сторонами визнано право власності по 1/2 частці цього автомобіля, а позивачу, поміж іншого майна, виділено мопед марки «VIPER», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 . Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 12.12.2017 зазначене рішення суду було залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 07.11.2018 у власність ОСОБА_3 було виділено 1/2 частки автомобіля «Renault Megane», 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 ; мопед марки «VIPER", 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , та інше майно. Після винесення постанови Верховного Суду позивач звернувся до відповідача ОСОБА_2 із заявою, в якій просив добросовісно виконати рішення суду, передавши йому присуджене майно, в тому числі й мопед марки «VIPER». Крім цього, позивач просив виконати рішення суду в частині визнання за ним права власності на 1/2 частки автомобіля марки «Renault Megane» шляхом реєстрації його як співвласника вказаного автомобіля у відповідному підрозділі МВС - ТСЦ 0742 у Волинській області. Проте, відповідь на свої звернення позивач не отримав, передати вказаний мопед відповідач відмовляється. В подальшому, отримавши відповідну інформацію на адвокатські запити, було встановлено, що спірний автомобіль було передано у власність ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу. Позивач вважає, що відчуження автомобіля, який визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя, без його згоди є протиправним, а тому, покликаючись на норми чинного законодавства, що регулюють дані правовідносини, просив суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу, який було укладено з метою відчуження автомобіля марки «Renault Megane», 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , який є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 мопед марки «VIPER», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , та передати його у власність ОСОБА_3 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача судові витрати.

05.09.2019 представником позивача ОСОБА_6 було подано до суду заяву, згідно якої він відмовляється від позовної вимоги щодо витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 мопеда марки «VIPER», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , та передачі його у власність ОСОБА_3 , оскільки вказаний транспортний засіб в процесі розгляду справи був переданий позивачу.

Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21.10.2019 до участі в даній справі було залучено в якості відповідача ОСОБА_5 , оскільки спірний автомобіль був відчужений їй ОСОБА_4 .

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 січня 2020 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу транспортного засобу та витребування автомобіля з чужого незаконного володіння задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 1/2 частку ціни автомобіля марки «Renault Megane», 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_4 , яка визначена договором купівлі-продажу цього автомобіля від 21.03.2018, що складає 55650 (п`ятдесят п`ять тисяч шістсот п`ятдесят) гривень 00 копійок. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 судові витрати по справі в сумі 6653 (шість тисяч шістсот п`ятдесят три) гривні 20 копійок. В задоволенні решти вимог позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_4 судові витрати по справі в сумі 6000 (шість тисяч) гривень 00 копійок.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Півень Г. В. подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що суд першої інстанції ухвалою від 21.10.2019 задовольнив клопотання представника позивача про залучення співвідповідача та зміну предмета позову, яке було подано 18.10.2019, в той час як перше судове засідання у справі відбулося 03.06.2019, чим було порушено норми п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України. Вказує, що рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 01.11.2017 було виділено у власність ОСОБА_3 Ѕ частину спірного автомобіля, що за своєю суттю не несло юридичних наслідків, а не визнано право власності на Ѕ частину автомобіля і тільки Верховний Суд у постанові від 07.11.2018 визнав автомобіль об`єктом спільної сумісної власності подружжя та право власності на Ѕ частину автомобіля кожної з сторін. Таким чином, здійснюючи 04.04.2018 продаж автомобіля ОСОБА_4 , ОСОБА_2 діяла в межах закону, оскільки на час відчуження автомобіля за ОСОБА_3 ще не було визнано право власності на Ѕ частину автомобіля, а таке право тільки оспорювалось в судовому порядку. Адвокат Півень Г. В. вказує, що суд першої інстанції в порушення ч. 2 ст. 264 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля була уточнена і її остаточний зміст не містить вимоги до ОСОБА_2 , а якщо вони і є, то зводяться до визнання недійсним договору, а не стягнення компенсації. Також в апеляційній скарзі вказано, що доказів погодинної вартості правничої допомоги, договору про надання правничої допомоги, акта наданих послуг суду першої інстанції позивачем не було надано.

Таким чином, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неправильну оцінку доказів у справі, особа, яка подала апеляційну скаргу, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Представник ОСОБА_3 адвокат Філіпович В. Є. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що подане представником позивача 18.10.2019 клопотання не змінювало ні підставу, ні предмет позову, а уточнювало позовні вимоги, що було необхідним для об`єктивного вирішення справи у зв`язку з отриманням інформації про повторний продаж автомобіля. Безпідставним вважає посилання представника відповідача в апеляційній скарзі як на підставу виникнення права власності на Ѕ автомобіля на рішення судів, оскільки на нього розповсюджується презумпція спільності набутого у шлюбі майна відповідно до ст. 60 СК України. Що стосується доводів апеляційної скарги про вихід за межі позовних вимог, то представник позивача вказує, що суд вирішив спір відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України, визначивши у рішенні, відповідно до викладеної у позові вимоги, спосіб захисту, який не суперечить закону. Також вказує, що особа, яка подала апеляційну скаргу, не довела непропорційності чи невідповідності витрат на правничу допомогу, понесених позивачем. Однак, представник позивача вказує у відзиві, що суд першої інстанції при вирішенні даної справи не визначив вартість майна, що підлягає поділу, виходячи з його дійсної вартості на час розгляду справи, тобто у випадку відчуження майна одним із подружжя протии волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможиливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за чвоїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Така позиція закріплена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03.10.2018 у цивільній справі № 127/7029/15-ц, а також постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Півень Г. В. в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з підстав, що в ній наведені.

Представник позивача адвокат ОСОБА_1 Силка Т.Ю. апеляційну скаргу не визнала та просила залишити її без задоволення.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, хоча належним чином були повідомлені судом про час та місце судового розгляду.

Суд апеляційної інстанції в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є добросовісними набувачами спірного автомобіля, а позивач, всупереч вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не довів, що останні знали, чи могли знати, що відповідач ОСОБА_2 не мала права відчужувати цей автомобіль. З огляду на викладене, суд не вбачав законних підстав для визнання договорів купівлі-продажу автомобіля недійсними та для витребування автомобіля у відповідача ОСОБА_5 . В той же час, оскільки автомобіль все ж таки вибув з володіння позивача, як співвласника, а ОСОБА_2 в результаті відчуження автомобіля отримала 111300 грн (згідно договору), то половина цієї суми підлягає стягненню з останньої в користь позивача як компенсація його частки в цьому автомобілі.

Так, судом першої інстанції встановлено, що рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 01.11.2017, поміж іншого було виділено у власність ОСОБА_3 1/2 частку автомобіля марки «Renault Megane», 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 12.12.2017 зазначене рішення суду було залишено без змін.

Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу № 1-К від 21.03.2018 року, спірний автомобіль був відчужений відповідачем ОСОБА_2 відповідачу ОСОБА_4 за 111300 грн.

Постановою Верховного Суду від 07.11.2018 рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 01.11.2017 та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 12.12.2017 було скасовано та визнано, поміж іншого, об`єктом спільної сумісної власності подружжя автомобіль «Renault Megane», 2006 року випуску. Цією ж постановою визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності по Ѕ цього автомобіля за кожним.

Згідно договору купівлі-продажу 0742/2019/1450889 транспортного засобу від 07.05.2019, відповідач ОСОБА_4 відчужив спірний автомобіль ОСОБА_5 за 85000 грн.

Станом на дату відчуження спірного автомобіля відповідачем ОСОБА_2 відповідачу ОСОБА_4 набрало законної сили рішення Ковельського міськрайонного суду від 01.11.2017, а тому відповідачу ОСОБА_2 було відомо, що у власність позивача виділено 1/2 частину спірного автомобіля.

Крім того, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

А тому суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині та погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач ОСОБА_2 не мала законних підстав для відчуження цього автомобіля без згоди іншого співвласника позивача ОСОБА_3 .

Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦПК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на момент придбання автомобіля було відомо про іншого співвласника та про судовий спір щодо автомобіля. А тому висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 є добросовісними набувачами спірного автомобіля, а тому відсутні підстави для визнання договорів купівлі-продажу автомобіля недійсними та витребування автомобіля у відповідача ОСОБА_5 є правильним.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції ухвалою від 21.10.2019 задовольнив клопотання представника позивача про залучення співвідповідача та зміну предмета позову, яке було подано 18.10.2019, в той час як перше судове засідання у справі відбулося 03.06.2019, чим було порушено норми п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, а також про те, що внаслідок цього перестали існувати позовні вимоги до відповідача ОСОБА_2 , оскільки подане представником позивача 18.10.2019 клопотання не змінювало ні підставу, ні предмет позову, а уточнювало позовні вимоги, що було необхідним для об`єктивного вирішення справи у зв`язку з отриманням інформації про повторний продаж автомобіля.

За ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

А тому суд апеляційної інстанції погоджується з в висновком суду першої інстанції про те, що оскільки автомобіль все ж таки вибув з володіння позивача, як співвласника, а ОСОБА_2 в результаті відчуження автомобіля отримала 111300 грн (згідно договору), то половина цієї суми підлягає стягненню з останньої в користь позивача як компенсація його частки в цьому автомобілі і про те, що іншим шляхом відновити порушені права позивача в даному випадку неможливо, а тому таке рішення є справедливим за встановлених обставин.

Таким чином, рішення суду першої інстанції є достатньо обґрунтованим та таким, що ґрунтується на нормах закону. Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України).

Зміст оскаржуваного судового рішення та доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також про невідповідність висновків суду обставинам справи.

На підставі наведеного, враховуючи встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.

За ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи обо підготовки до її розгляду.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 2, 3, 4 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

В відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить стягнути 2800 грн витрат на професійну правничу допомогу, на підтвердження чого 30.06.2020 надав договір про надання правової (правничої) допомоги від 07.04.2020, розрахунок суми гонорару адвоката за надану правничу допомогу за договором про надання правничої допомоги від 07.04.2020, квитанцію до прибуткового касового ордера № 30 від 07.04.2020 на суму 2800 грн.

Враховуючи що витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 2800 грн відповідають обсягу виконаних робіт, є співмірними з предметом позову та складністю справи та не оспорені відповідачем ОСОБА_2 після надіслання їй відзиву на апеляційну скаргу, а тому підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , яка подана представником відповідача адвокатом Півнем Геннадієм Валерійовичем, залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 січня 2020 року в даній справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 2800 грн (дві тисячі вісімсот гривень 00 коп) витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 07 липня 2020 року.

Головуючий

Судді