провадження № 22-ц/824/153/2020 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лівінського С.В., Суханової Є.М.,
з участю секретаряМариненко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - ОСОБА_2 , на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 березня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 277 від 06 червня 2006 року,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2013 року ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 277 від 06 червня 2006 року. Свої вимоги мотивувало тим, що 06.06.2006 р. між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та відповідачем укладено кредитний договір № 277, далі Договір, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 250 000,00 доларів США на строк до 06.12.2006 зі сплатою 14 % річних. Відповідач своїх зобов`язань за кредитним Договором з повернення суми кредиту не виконує, внаслідок чого у відповідача станом на 18.12.2013 р. утворилась заборгованість у розмірі 151 958 доларів США 36 центів, що за офіційний курсом НБУ станом на 14.11.2013 становить 1 214 603 грн. 17 коп. та пеня за несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 571 989 грн. 91 коп.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 березня 2014 року позов Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 277 від 06 червня 2006 року задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" заборгованість за кредитним договором № 277 від 06 червня 2006 року у розмірі 151 958 доларів США 36 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на 14 листопада 2013 року становить 1 214 603 грн. 17 коп., пеню за несвоєчасне погашення за кредитом у розмірі 571 989 грн. 91 коп. та судовий збір у розмірі 3 441 грн. 00 коп.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07 серпня 2019 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 березня 2014 року (т.2, а.с. 57).

Не погодившись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 , через представника - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

При цьому зазначає, що ухвалу про відкриття провадження та судову повістку відповідачу було відправлено 21.01.2014 року, тобто за 1 (один) день до дати проведення судового засідання. Відповідач перебував у поїздці, в тому числі і за кордоном, тому судові повістки не отримував, йому не було відомо про наявність вимог позивача, про відкриття провадження та про наявність судового рішення. Вважає, що суд позбавив відповідача права подання доказів їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Судом не досліджено докази надані позивачем, які належним чином не засвідчені, не врахував факту, що право позивача нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом припиняється після спливу строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України.

Крім того, 16.12.2019 року ОСОБА_1 , через представника - ОСОБА_2 подав заяву про застосування строку позовної давності до вимог ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк" та просив відмовити у задоволенні позовних вимог (т.2, а.с. 94).

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.

Представник відповідача в судовому засіданні просив апеляційну скаргу задовольнити.

Інші учасники належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилася, проте, їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено 06.06.2006 р. між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та відповідачем укладено кредитний договір № 277, відповідно до якого ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» надав відповідачу кредит у сумі 250 000 доларів США, зі сплатою 14 % річних та терміном повернення до 06.12.2006 р. У зв`язку із невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань, виникла заборгованість, яка станом на 18.12.2013, згідно наданого позивачем розрахунку становить: заборгованість за кредитом у розмірі 151 958 доларів США 36 центів, що за офіційний курсом НБУ станом на 14.11.2013 становить 1 214 603 грн. 17 коп. та пеня за несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 571 989 грн. 91 коп.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив з того, що в порушення вимог чинного законодавства, яким регламентовано спірні правовідносини та умов Договору, взяті на себе зобов`язання з погашення заборгованості за Договором станом на 25.12.2013 р. і на момент розгляду справи не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість за Договором у розмірі 151 958 доларів США та пеня за несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 571 989 грн. 91 коп., яка підлягає стягненню на користь позивача.

При перевірці висновків суду першої інстанції, у контексті доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 06.06.2006 р. між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та відповідачем укладено кредитний договір № 277, відповідно до якого ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» надав відповідачу кредит у сумі 250 000 доларів США, зі сплатою 14 % річних та терміном повернення до 06.12.2006 р. У зв`язку із невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань, виникла заборгованість, яка станом на 18.12.2013, згідно наданого позивачем розрахунку становить: заборгованість за кредитом у розмірі 151 958 доларів США 36 центів, що за офіційний курсом НБУ станом на 14.11.2013 становить 1 214 603 грн. 17 коп. та пеня за несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 571 989 грн. 91 коп.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 546 ЦК України вконання зобов`язання може забезпечуватися серед іншого неустойкою. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Згідно ч.1, ч.2 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до п. 4.2. Договору у разі несвоєчасного погашення кредиту, сплати процентів, визначених цим договором, відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі подвійної процентної процентної ставки, визначеної у п. 1.1.3. договору, за кожен день прострочення виконання, за реквізитами, зазначеними позивачем.

Відповідач в порушення вимог чинного законодавства, яким регламентовано спірні правовідносини та умов Договору, взяті на себе зобов`язання з погашення заборгованості за Договором станом на 25.12.2013 року не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість за Договором у розмірі 151 958 доларів США та пеня за несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 571 989 грн. 91 коп., яка, на думку суду першої інстанції, підлягає стягненню на користь позивача.

Однак, колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказана заборгованість підлягає стягненню з відповідача, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа (кредитор) довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Колегією суддів встановлено, що п. 1.1.2. Кредитного договору № 277 від 06 червня 2006 року, передбачено термін користування кредитом до 16.00 год. 06 грудня 2006 року (т.1, а.с. 7).

Отже, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання строку виконання основного зобов`язання.

Таким чином, з огляду на погоджені сторонами у п. 1.1.2. кредитного договору, зважаючи на те, що строк дії кредитного договору закінчився 06 грудня 2006 року, відповідач свої зобов`язання не виконав, тому саме з 06.12.2006 року у ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» виникло право на звернення до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів. Проте, матеріалами справи встановлено, що з позовом банк звернувся 25.12.2013 року, тобто з пропуском установленого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності.

Поряд з цим, з розрахунку поданого позивачем вбачається, що останнє зарахування коштів на погашення кредитної заборгованості, яке відповідно до норм діючого законодавства слід розцінювати, як визнання відповідачем заборгованості, що в свою чергу є підставою для переривання строку позовної давності відбулося в період з 07.10.2010 року по 06.11.2010 року в розмірі 3 025,32 дол.США(а.с.6). Натомість, з позовом до суду банк, як вже зазначалося вище, звернувся лише 25.12.2013 року, тобто, також поза межами строку позовної давності, навіть з урахуванням його переривання.

Виходячи з викладеного, колегія вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, наведених норм права не врахував, не звернув уваги на те, що сторонами в кредитному договорі самостійно погоджено умови строку виконання грошового зобов`язання зі сплати кредиту у повному обсязі, не встановив обставин наявності підстав для застосування строку позовної давності, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

Крім того, постановляючи заочне рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи.

Однак, апеляційний суд не може погодитися з таким висновком, оскільки згідно постанови Верховного Суду України від 27.03.2019 року у справі № 201/6092/17 у пунктах 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17-ц (провадження № 14-507цс18) вказано, що приписи ЦПК України не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц).

За таких обставин, суд першої інстанції не повідомив належним чином відповідача про розгляд справи.

Оскільки відповідач належним чином не був повідомлений про розгляд справи, тому не мав можливості подати клопотання про застосування строку позовної давності. У заяві про перегляд заочного рішення ОСОБА_1 вказував, що позивач не мав права нараховувати відсотки після спливу строку дії договору, а позовні вимоги задоволенню не підлягають. Проте, суд першої інстанції вказаних доводів не врахував та не надав їм належної оцінки при розгляді заяви. За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне прийняти заяву відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки вона є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючі докази, мають обов`язок обґрунтовувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Отже, враховуючи, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, іпід час перегляду справи апеляційним судом було встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду є безпідставним та незаконним, а тому підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат, тому з позивача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 4 645,35 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 березня 2014 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 4 645,35 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: С.В. Лівінський

Є.М. Суханова