Справа № 574/917/19 Провадження №2/574/30/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 року Буринський районний суд Сумської області

в складі: головуючого судді Куцана В.М.

з участю секретаря судового засідання Божок В.М.

в присутності

позивачки ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника органу опіки та піклування Глобенко Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Буринського районного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Буринської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом мотивуючи тим, що вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано. Від шлюбу мають малолітню доньку ОСОБА_3 . Ще у період шлюбу вона, через поведінку відповідача, була змушена залишити постійне місце проживання та разом з дитиною переїхати жити до м. Конотоп. Дотепер дитина проживає разом із нею, але відповідач не дає дозвіл на зняття реєстрації дитини за попереднім місцем проживання. Просила визначити місце проживання дитини разом із нею.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримала і в своїх поясненнях підтвердила обставини викладені в позовній заяві, доповнивши, що вона знайшла роботу, а дитина відвідує дитячий садок. Вона зареєструвалася за новим місцем проживання, де створені всі умови для дитини.

Відповідач ОСОБА_2 позов визнав, не заперечував, що дочка буде проживати з позивачкою.

Представник органу опіки та піклування Глобенко Д.А. вважала, що в інтересах дитини місцем її проживання необхідно визначити місце проживання матері, тобто позивачки.

Вислухавши пояснення сторін, думку представника органу опіки та піклування, дослідивши обставини справи, представлені докази та давши їм оцінку, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що сторони з 30.07.2016 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 16.05.2018 року рішенням Буринського районного суду Сумської області (а.с.10).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5).

З лютого 2018 року дитина проживає зі своєю матір`ю, позивачкою ОСОБА_1 , за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується показами сторін, актом обстеження умов проживання дитини, довідкою виконавчого комітету Конотопської міської ради (а.с.30,31).

Рішенням Буринського районного суду від 22.06.2018 року з відповідача на користь позивачки стягнуті аліменти на утримання неповнолітньої дитини.

З довідки Буринської міської ради видно, що відповідач проживає в АДРЕСА_2 (а.с.20).

При цьому останнім визнається, що він не погодився на реєстрацію місця проживання дитини за місцем проживання позивачки, тобто батьки дитини не досягли між собою згоди з ким із них буде проживати малолітня дитина і позивачка звернулися до суду за захистом своїх прав.

Вирішуючи даний спір суд зважає на таке.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою.

Частиною 1 стаття 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Із системного аналізу ст. 161 цього Кодексу слідує, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно зі статями 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27.09.1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини.

У всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції).

Пунктом 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07.12.2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні ЄСПЛ від 11.07. 2017 року (заява № 2091/13) у справі «М. С. проти України» стверджується, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Буринської РДА, в інтересах дитини, останній вважав за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 з її матір`ю ОСОБА_1 (а.с.32-33).

Визнав таку необхідність і відповідач.

Таким чином судом встановлено, що дитина досить тривалий час проживає зі своєю матір`ю, якою створено необхідні умови для її повноцінного, всебічного та гармонійного розвитку.

За змістом ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

За таких обставин, враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що дитина повинна залишитися проживати з матір`ю, визначивши саме там її місце проживання, у зв`язку з чим позов підлягає повному задоволенню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню 768 грн. 40 коп. в рахунок компенсації понесених нею витрат зі сплати судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 7, 10, 12, 13, 23, 258, 259, 265, 268, 354 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Буринської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини задовольнити повністю.

Визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з її матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , мешканкою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , 768 грн. 40 коп. в рахунок компенсації понесених витрат зі сплати судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сумського апеляційного суду через Буринський районний суд (а з початком функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до Сумського апеляційного суду) шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий:

Повний текст рішення виготовлений 30.01.2020 року.