Дата документу 01.12.2020 Справа № 335/2070/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 335/2070/20 Головуючий у 1 інстанції Калюжна В.В.
Провадження №22ц/807/3107/20 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Бєлки В.Ю.,

Крилової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орждонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 серпня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Комунальної установи «Міська лікарня №7» Запорізької міської ради про стягнення невиплаченої вихідної допомоги при звільненні,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КУ «Міська лікарня №7» Запорізької міської ради про стягнення невиплаченої вихідної допомоги при звільненні.

В обґрунтування свого позову, з урахуванням уточнень, ОСОБА_1 зазначав, що перебував у трудових відносинах з Комунальною неприбутковою установою «Міська лікарня №7» Запорізької міської ради.

26 лютого 2020 року ОСОБА_1 було звільнено на підставі його заяви за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Проте, відповідач не ознайомив ОСОБА_1 з наказом про звільнення, не провів з ним повного розрахунку у зв`язку з припиненням трудового договору та не надав письмового підтвердження нарахованих до виплати сумм, та до моменту подання позову остаточно не здійснив повного розрахунку з позивачем.

ОСОБА_1 зазначав, що відповідач має перед ним заборгованість у розмірі 7084,50 грн. Останній платіж відповідачем було здійснено 27 лютого 2020 року у сумі 1066,57 грн. «заробітна плата та інші витрати», що не може відповідати сумі вихідного відшкодування та заробітної плати за лютий.

Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача 7084,50 грн. невиплаченої при звільненні вихідної допомоги.

Рішенням Орждонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 серпня 2020 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності, зазначивши при цьому, що позивачем не долучено жодних доказів на підтвердження обставин, на які він посилається у позовній заяві, а саме не надано розрахунку, з якого виходив позивач при визначенні суми позову.

Не погоджуючись із зазначеним рішення, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Орждонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 серпня 2020 року скасувати, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що станом на час його звернення до суду відповідачем не повідомлено про належну суму при звільненні, не проведено відповідний розрахунок та невиплачена позивачу сума вихідної допомоги, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення його прав, гарантованих Конституцією України та Законами, просив суд стягнути з відповідача суму невиплаченої при звільнені вихідної допомоги у мінімальному розмірі 7084,50 грн. Після одержання позовної заяви відповідач, визнаючи свою вину, 14 квітня 2020 року перераховує позивачу на картковий рахунок суму вихідної допомоги та компенсацію за кожний день затримки в розмірі 6473,47 грн. Це є підставою відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України для звільнення від доказів. Крім того, відповідно до п.2 ст. 614 ЦК України передбачено, що відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. До відзиву відповідачем не надано довідку про всі виплачені позивачу суми, довідку про заробіток позивача за попередні два місяця до місяця звільнення, розрахунку середньоденної заробітної плати, що є його прямим обов`язком відповідно ст.ст. 116,117 ЦПК України. Крім того, в матеріалах справи відсутнє платіжне доручення банку про те що ця сума перераховано позивачу, тобто фактів що це перерахована сума вихідної допомоги, а не якась інша сума, яка може бути помилковою.

Посилання суду першої інстанції на приписи ч. 2 ст. 83 та ч. 5 ст. 177 ЦПК України, відповідно до яких позивач зобов`язаний подати суду всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, разом з позовною заявою», на думку ОСОБА_1 є помилковими, оскільки відповідно до ч.2 ст. 177 ЦПК, правила цієї статті щодо подання копій документів не поширюються на позови, що виникають з трудових правовідносин, а також про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок злочину чи каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Крім того, позивач зазначав, що він не надавав своєї письмової згоди на відрахування з його заробітної плати профспілкових внесків, які відповідач утримував з заробітної плати кожного місяця. Сума позову з вихідної допомоги ОСОБА_1 вирахована на підставі гарантованої державою кожному працюючому мінімальної заробітної плати за 2020 р. - 4723 грн., з наступним розрахунком 4723 грн. х 3 місяці та поділені на два (позивач працював на пів ставки) = 7084,5 гривень. Також, вказував, що з нього безпідставно вираховувались та утримувалися внески у розмірі 1% до профспілки медпрацівників, а при визнанні та нарахуванні вихідної допомоги відповідач безпідставно утримав та нарахував податку ЄСВ у сумі 2777,49, які відповідно до ст.129 КЗпП та Переліку № 1170 видів виплат, що здійснюються за рахунок коштів роботодавців, на які не нараховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджений постановою КМУ від 22.12.2010 р. Вже після винесення рішення суду 20 серпня 2020 року відповідач повернув на рахунок позивача незаконно утримані профспілкові внески у сумі 112 грн., на підтвердження чого ОСОБА_1 долучив до апеляційної скарги виписку з карткового рахунку.

У відзиві на апеляційну скаргу, КНП «Міська лікарня №7» просять рішення Орждонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 серпня 2020 року залишити без змін, а скаргу без задоволення з підстав її необґрунтованості та безпідставності. Зазначають, що з позивачем остаточний розрахунок проведено 14 квітня 2020 року (за лютий місяць працівнику нараховано 2361,50 грн., та виплачено 10 лютого 2020 року 1000 грн. та 25 лютого 2020 року 1066,57 грн., в березні 2020 року за наказом від 26 лютого 2020 року № 134 к/тр зроблено перерахунок за лютий 2020 року, знято з невідпрацьованих дні за лютий, донараховано 375,23 грн. за грудень 2019 року, нарахована компенсація відпустки 6 днів 452,34 грн., грошові кошти перераховані на картковий рахунок в Укргазбанк 26 березня 2020 року відповідно до платіжного доручення від 25 березня 2020 року № 477, в квітні 2020 року нараховано компенсацію за несвоєчасно виплачену вихідну допомогу в розмірі його середнього заробітку за 34 дні - 3600 грн., та відповідно заяви про звільнення, на підставі ч. 3 ст.38 КЗпП України, яка вимагає здійснити повний розрахунок з виплатою вихідної допомоги в розмірі трьохмісячного середнього заробітку на підставі ст. 44 КЗпП, нараховано вихідну допомогу - 4855,50 грн. Всього нараховано 9250,96 грн). Крім того, згідно акту № ЗП 9622/1993/АВ від 25 червня 2020 року ГУ Держпраці у Запорізькій області порушень порядку звільнення та розрахунку при звільненні працівника ОСОБА_1 не встановлено. Відповідачем виконані всі зобов`язання згідно чинного трудового законодавства України.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення - вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Зазначених вимог, суд першої інстанції дотримався.

Так, встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 20 листопада 2019 року перебував у трудових відносинах з КНУ «Міська лікарня №7» Запорізької міської ради, на посаді 0,5 ставки юрисконсульта адміністративно-управлінського підрозділу, з окладом 2958 грн., що підтверджується наказом №892/к/тр від 19 листопада 2019 року (а.с. 22).

26 лютого 2020 року ОСОБА_1 подано заяву про звільнення за власним бажанням на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України (а.с. 23).

Наказом №134 від 26 лютого 2020 року ОСОБА_1 було звільнено, на підставі п. 3 ст.38 КЗпП України з 26 лютого 2020 року (а.с. 24).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 зазначив, що з ним не було проведено остаточний розрахунок при звільненні, зокрема КНУ «Міська лікарня №7» Запорізької міської ради не виплачено йому вихідну допомогу при звільненні у розмірі 7084,50 грн., яка розрахована позивачем виходячи з розміру мінімальної заробітної плати за 2020 рік, помноженої на три місяці, та поділеної на два, оскільки останній працював на пів ставки.

Разом з тим, в матеріалах справи міститься копія розрахункового листа, з якого вбачається, що відповідачем в квітні 2020 року проведено розрахунок, відповідно до якого позивачу нараховано заробітну плату за 8 робочих днів за листопад 2019 року у сумі 794,86 грн., нараховано компенсацію за несвоєчасно виплачену вихідну допомогу в розмірі середнього заробітну за 34 дні у розмірі 3600,60 грн. та вихідну допомогу при звільнені у розмірі 4855,50 грн. (а.с. 25).

Крім того, в матеріалах справи також міститься копія акту інспекційного вивідування (невиїзного інспектування) юридичної особи КНП «Міська лікарня № 7», яка використовує найману працю №ЗП9622/1993/АВ від 25 червня 2020 року.

З вищезазначеного акту вбачається, що порушень порядку звільнення та розрахунку при звільненні працівника ОСОБА_1 не встановлено (а.с. 46-47).

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості позивачем заявлених вимог, оскільки суду не надано будь-яких належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Таким чином, з огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції в достатньому повному об`ємі з`ясував права та обов`язки учасників спору, обставини справи, перевірив доводи сторін та давши їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону та зібраним доказам по справі.

При цьому, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо помилковості посилання суду першої інстанції на положення ч. 2 ст. 83 та ч. 5 ст. 177 ЦПК України, ґрунтуються на власному тлумаченні скаржником норм процесуального закону, оскільки приписами ч. 2 ст. 177 ЦПК України позивача звільнено від подання саме копій позовної заяви та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб. Зазначена норма статті не звільняє позивача від обов`язку довести обставини, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Отже доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги, яка фактично зводиться до незгоди з рішенням суду, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Орждонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 серпня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 01 грудня 2020 року.

Головуючий:

Судді: