КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/219/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді доповідача Білич І.М.

суддів Іванченка М.М., Болотова Є.В.

при секретарі Кемському В.В.

за участю:представників ПрАТ СП «Партнер» - Вах М.Е., Телецького Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 листопада 2019 року, ухвалене під головуванням судді Святошинського районного суду м. Києва Миколаєць І.Ю.,

по цивільній справі № 759/11370/18 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства Спільне підприємство «Партнер» про усунення порушень прав споживача.

в с т а н о в и л а:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ПП СП «Партнер», у якому, з урахуванням уточнень, просив:

- визнати частково недійсним текст договору № 1036 на експлуатацію та обслуговування від 16 липня 2013 року, укладеного між ПрАТ СП «Партнер» та ОСОБА_1 , а саме в пункті 1.1: «...встановленого на земельній ділянці відведеній ПрАТ СП «Партнер» на праві довгострокової оренди...»;

- визнати недійсними умови договору, що обмежують права позивача, як споживача послуг, а саме другий абзац п.4.1. договору: «У випадку затримки оплати зі сторони власника (п.3.1) власник оплачує ПрАТ СП «Партнер» пеню в розмірі 0,5% від суми затриманого платежу за кожний день прострочення»;

- визнати недійсними умови договору, що обмежують права позивача, як споживача послуг, а саме : частину п. 2.3. «... на основі щомісячних визначених розрахунків ПрАТ СП «Партнер» з врахуванням змін в нормативній та законодавчій базі, яка регулює правовідносини в оплаті праці, електроенергії, ставок орендної плати за користування земельною ділянкою, росту цін на матеріали та ремонт, у тому числі при проведенні державою індексації доходів населення, інших заходів, що впливають на зміну вартості експлуатаційних витрат та на утримання охорони»;

- визнати безпідставним і незаконним нарахування та стягнення плати за обслуговування та охорону гаражного боксу № НОМЕР_1 на підставі «Планової детальної калькуляції собівартості утримання 1 м/м на автостоянці №12 станом на 01.08.2015р.» та «Планової детальної калькуляції собівартості утримання 1 м/м на автостоянці №12 станом на 01.01.2017р.;

- визнати безпідставним і незаконним нарахування ОСОБА_1 плати за обслуговування та охорону з 22.12.2016 р.;

- визнати безпідставним і незаконним нарахування та утримання з позивача плати за утримання допоміжних приміщень напівпідземного гаражу, які використовуються відповідачем у своїх бізнес інтересах, а витрати за їх утримання покладаються на власників гаражних боксів, в т.ч. на позивача та стягнути з відповідача на користь позивача зайво сплачені у 2015 і 2016 роках кошти у вигляді плати за утримання допоміжних приміщень гаражу у сумі 340 грн.;

- визнати безпідставним нарахування та утримання відповідачем з позивача плати за електроенергію та стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно сплачені кошти позивачем за електроенергію у 2015 і 2016 роках у сумі 86,67х 17 міс = 1473,39 грн. та 294,68 грн. нарахованого на ці кошти ПДВ, разом -1768,07 грн.;

- визнати безпідставним нарахування та утримання з позивача плати за землю та стягнути з відповідача на користь позивача зайве сплачені у 2015 і 2016 роках кошти нараховані відповідачем позивачу у вигляді податку на землю у сумі 1253,92 грн., та нарахованого на цю суму податку на додану вартість - у сумі 250,78 грн., разом - 1504,70 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача 988,30 грн. інфляційних втрат за 2016-2018 рр.

Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 16 липня 2013 року між ПрАТ СП «Партнер» та ним укладено договір №1036 про експлуатацію та обслуговування гаражного боксу НОМЕР_1. Відповідач у судовому порядку намагається стягнути з нього заборгованість, пеню та інфляційні втрати за невиконання вказаного договору. Вважаючи власні зобов`язання за договором виконаними, а договір - частково недійсним, позивач звернувся до суду з вищезазначеними вимогами, які просив задовольнити в повному обсязі.

Виходячи з того, що відповідач не має права довгострокової оренди земельної ділянки, на якій розташований його гараж, тобто будь-які правовстановлюючі документи у відповідача на відповідну земельну ділянку відсутні.

Крім того, у договорі №1036 від 16 липня 2013 року містяться несправедливі умови, які обмежують права позивача та в силу положень Закону України «Про захист прав споживачів» підлягають визнанню недійсними.

За період 2015-2016 рр. ПрАТ СП «Партнер» нараховував йому плату за надані послуги за завищеними і необґрунтованими тарифами, а також виставляв рахунки з оплати електроенергії без попереднього укладення договору з компанією енергопостачальником.

22.12.2016 року ним було відчужено гаражний бокс своїй дружині - ОСОБА_2 , а тому будь-які нарахування на його ім`я, що здійснює відповідач з оплати послуг за обслуговування гаражу, починаючи з указаної дати, є незаконними.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04 листопада 2019 рокуу задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої ставиться питання про скасування рішення суду в частині відхилених позовних вимог про відшкодування збитків та про визнання безпідставним нарахування та стягнення з ОСОБА_1 плати за обслуговування та охорону гаражного боксу № НОМЕР_1 на підставі «Планової детальної калькуляції собівартості утримання 1 м/м на автостоянці №12 станом на 01.08.2015р.», зокрема в частині плати за обслуговування допоміжних приміщень, електроенергію та плати за землю, та ухвалення в цій частині нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

З посиланням на порушення судом норм матеріального і процесуального права, що на думку скаржника, полягає у не наданні належної оцінки доводам позовної заяви та не застосуванням до існуючих правовідносин положень Закону України «Про захист прав споживачів».

ПрАТ Спільне підприємство «Партнер» подало відзив на апеляційну скаргу. В якому проти обставин викладених скаржником в апеляційній скарзі заперечували виходячи з їх безпідставності, необґрунтованості, надуманості. Вважаючи їх такими, що не відповідають дійсності. Зазначаючи, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам діючого законодавства, судом надано належну оцінку всім доказам.

Позивач будучи належним чином повідомленим про розгляд справи в судове засідання не з`явився, до початку розгляду справи подав заяву про можливий розгляд справи за його відсутності.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача в силу вимог визначених положеннями ст. 372 ЦПК України.

Представники відповідача не визнали подану апеляційну скаргу, заперечували проти її задоволення, вважаючи, що спір між сторонами вирішений, так як позивач в добровільному порядку сплатив заборгованість, що рахувалася за ним на час відчуження гаража.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб що з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як вставнолено у судовому засіданні ОСОБА_1 13.07.2013 року набув право власності на гаражний бокс № НОМЕР_1 , який розташований у напівпідземному гаражі за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу гаражного боксу.

16.07.2013 між ПрАТ «СП «Партнер» та ОСОБА_1 укладено договір №1036 на експлуатацію та обслуговування, відповідно до п. 1.1 якого підприємство бере на себе обов`язки по зберіганню і охороні транспортних засобів власника в гаражі НОМЕР_1 встановленого на земельній ділянці відведеній ПрАТ СП «Партнер» на праві довгострокової оренди по АДРЕСА_1 , а власник бере на себе зобов`язання вчасно вносити внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати на умовах цього договору.

У силу ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договір зберігання транспортного засобу поширюється також на відносини між гаражно-будівельним чи гаражним кооперативом та їх членами, якщо інше не встановлено законом або статутом кооперативу.

Відповідно до ст. 977 ЦК України якщо зберігання автотранспортних засобів здійснюється суб`єктом підприємницької діяльності, такий договір є публічним.

Договір зберігання транспортних засобів вважається укладеним з моменту передання майна на зберігання, що свідчить про його реальний характер. Між тим, загальні положення про зберігання передбачають обов`язок професійного зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому (ч. 2 ст. 936 ЦК). Тобто, зазначена норма передбачає можливість укладення договору зберігання за конструкцією консенсуального і цілком поширюється на спеціальні види зберігання, а отже - і на договір зберігання транспортних засобів.

Власником гаражного боксу № НОМЕР_1 у напівпідземному гаражі за адресою: АДРЕСА_1 після ІНФОРМАЦІЯ_1 року є ОСОБА_2 у відповідності до договору дарування укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Листом від 29.12.2016 року ОСОБА_1 повідомив ПрАТ СП «Партнер» про втрату чинності договору №1036 від 16.07.2013 року, у зв'язку зі зміною власника гаражного боксу.

Відмовляючи у задоволенні заявлених вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 відмовився від договору на експлуатацію та обслуговування гаражного боксу № НОМЕР_1 розташованого у напівпідземному гаражі за адресою: АДРЕСА_1 -А уклавши 22 грудня 2016 року договір дарування. Враховуючи нечинність договору купівлі-продажу гаражного боксу, звернення позивача до суду у липні 2018 року за захистом порушених прав є безпідставним, оскільки починаючи з 22.12.2016 року у ПрАТ СП «Партнер» та ОСОБА_1 не може виникати нових прав та обов`язків за договором №1036 від 16.07.2013 року.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна виходячи з наступного.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при розгляді справи не було взято до уваги той факт, що позовні вимоги, які є предметом дослідження в суді апеляційної інстанції, стосуються правовідносин, які виникли між сторонами в період чинності оспорюваного договору (протягом 2015-2016 років) а тому в задоволенні таких позовних вимог не може бути відмовлено з підстав припинення дії договору 22.12.2016 року.

Крім того, на час ухвалення даного рішення була чинною постанова Київського апеляційного суду від 15 квітня 2019 року за якою позовні вимоги ПрАТ Спільного підприємства «Партнер» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, пені та інфляційних витрат за договором, внаслідок невиконання грошового зобов`язання задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ СП «Партнер» заборгованість в розмірі 2210 гривень, пеня в розмірі 2210 гривень, разом 4420 гривень ( за період часу з серпня 2015 року по грудень 2016 року).

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, враховуючи, що постановою Київського апеляційного суду від 15 квітня 2019 року, яка набрала законної сили, встановлено, що ПрАТ СП «Партнер» з дотриманням вимог закону та договору, укладеного між сторонами, нараховувало ОСОБА_1 плату за обслуговування та охорону гаражного боксу № НОМЕР_1 на підставі «Планової детальної калькуляції собівартості утримання 1 м/м на автостоянці №12 станом на 01.08.2015р.», зокрема: плати за землю, електроенергію та плати за утримання допоміжних приміщень напівпідземного гаражу, у суду як першої, так і апеляційної інстанції відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ( доводів апеляційної скарги) про визнання дій відповідача у вказаній частині незаконними.

За таких обставин, не підлягали задоволенню і позовні вимоги про стягнення з ПрАТ СП «Партнер» зайво/надмірно сплачених коштів та індексу інфляції, оскільки судом не встановлено факт переплати позивачем вартості послуг, що надавалися згідно договору №1036 від 16.07.2013 року за період часу з серпня 2015 року по грудень 2016 року.

Більше того, в постанові Київського апеляційного суду від 15 квітня 2019 року встановлено, що ОСОБА_1 має заборгованість за вказаним договором в сумі 2210 гривень.

При цьому, судом апеляційної інстанції надано правову оцінку розрахунку заборгованості, складеного ПрАТ СП «Партнер», та обсягу послуг, які до нього включені, зокрема, плати за землю, електроенергію та іншим складовим щомісячного платежу за договором №1036 від 16.07.2013 року.

Будь-яких безпідставних або надмірних нарахувань ОСОБА_1 з боку ПрАТ СП «Партнер» в указаній вище частині судом встановлено не було.

Також, апеляційний суд погодився із застосуванням до спірних правовідносин «Планової детальної калькуляції собівартості утримання 1 м/м на автостоянці №12 станом на 01.08.2015р.», яку ОСОБА_1 оспорює в межах даного провадження.

Зазначений напівпідземний гараж був побудований ПрАТ СП «Партнер» відповідно до розпорядження Ленінградської районної державної адміністрації м. Києва № 1041 від 29.07.1996 р.

Земельна ділянка за адресою, де розміщений напівпідземний гаражний комплекс, відведена в експлуатацію відповідачу для експлуатації та обслуговування гаражного комплексу на підставі рішення КМР № 125/1335 від 18.03.2004 р. (а.с. 95).

Щодо позовних вимог про визнання безпідставним і незаконним нарахування ОСОБА_1 плати за обслуговування та охорону з 22.12.2016 року, тобто після зміни власника гаражного боксу, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем в указаній вище частині не доведено факт порушення його права діями чи бездіяльністю відповідача.

ПрАТ СП «Партнер» у справі №759/15585/17 також були заявлені позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором у тому числі за період після 22.12.2016 року.

Однак, постановою Київського апеляційного суду від 15 квітня 2019 року у стягненні відмовлено, у зв`язку зі зміною власника гаражного боксу та відсутністю між сторонами правовідносин, починаючи з 22.12.2016 року.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи позовної заяви ОСОБА_1 про його порушене право внаслідок дій відповідача були фактично вже перевірені в межах розгляду справи №759/15585/17, відтак будь-який спір між сторонами в указаній частині на даний момент відсутній. Як немає правових підстав у додатковому визнанні незаконними дій відповідача щодо нарахування ОСОБА_1 плати за обслуговування та охорону гаражу з 22.12.2016 року.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшовправильного по висновку про відмову в позові ОСОБА_1 , однак з помилкових підстав, в зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає зміні в частині обґрунтування правових підстав для відмови у задоволенні позову, з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 372, 376, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 листопада 2019 року змінити,виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 березня 2020 року.

Суддя-доповідач:

Судді: