Справа № 216/4963/18
провадження №2/216/844/20
02 березня 2020 року
Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу у складі:
головуючого судді Бутенко М. В.
секретаря Клименко О.В.
розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні у залі суду, в місті Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення, -
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення. Заяву обґрунтовує наступним: позивач ОСОБА_1 одружений з ОСОБА_2 . Шлюб між сторонами зареєстрований Інгулецьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області від 29.04.2014 року, про що зроблено актовий запис за №71. Ще до офіційного одруження, перебуваючи у громадянському шлюбі, у сторін народилась донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після народження доньки, сторони вирішили одружитись, сподіваючись, що дана процедура скріпить відносини. Однак, шлюб між сторонами почав поступово руйнуватись, на фоні особистої неприязні, один до одного, почастішали сварки, непорозуміння між сторонами загострювалось. Щоразу, намагаючись вирішити життєві питання спокійно, дійти обопільної згоди та залагодити конфлікти, дані спроби закінчувались гучними сварками, під час яких, кожен зі сторін почав використовувати образливі вислови. Постійним свідком таких відносин між сторонами, була донька. В зв`язку з цим, у вересні 2017 року, позивач переїхав до іншого місця проживання. Відносини з того часу, між сторонами припинились остаточно. Наразі, позивач звернувся до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу із позовною заявою про розірвання шлюбу. На підставі свідоцтва про право на спадщину, позивач володіє квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . За даною адресою зареєстрований позивач, відповідачка та донька сторін. Відповідачка за вказаною адресою проживає без реєстрації, зареєстрована вона в селі Криворізького району Дніпропетровської області. Оскільки відносини між сторонами мають напружений характер, спільне проживання є неможливим. Позивач змушений винаймати квартиру, сплачувати чималу суму коштів за оренду житла. Натомість, має у своїй власності квартиру, якою, фактично, не може користуватись, так як на сьогоднішній час вже стороння, чужа особа поводить себе у ній, як господиня. Добровільно виселитись з квартири, відповідач не бажає, а навпаки, зухвало виставляє позивача за двері. Єдиним, законним рішенням є виселення відповідача у примусовому порядку, за рішенням суду. Крім того, з часу переїзду позивача на квартиру, за комунальні послуги, що нараховуються на квартиру, що є його власністю, утворився чималий борг (копія довідки надається), який відповідач не має наміру сплачувати. Такі дії відповідача стали останньою краплею, для прийняття такого рішення, як примусового виселення. Позивач наголошує, що виселення, в даному випадку стосується лише дружини, донька має проживати за даною адресою, адресою свого місця реєстрації. Відповідач має зареєстроване місце проживання, однак за власних «принципів» не бажає добровільно виселитись з квартири, при тому, що жодним чином не має до неї відношення. Просить суд винести рішення, яким усунути йому, ОСОБА_1 , перешкоди у користуванні його майном, шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із займаного житлового приміщення, а саме з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.
Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, представник позивача надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 в жодне призначене судове засідання не з`явилася, судові повістки направлені їй за адресою, зазначеною в позовній заяві як місце її мешкання, не отримує, інформації щодо іншої адреси для листування в порушення вимог ст. 131 ЦПК України суду не надано. За правилами ст.128-130 ЦПК України, відповідач про причини своєї неявки суд не повідомила, не надала суду жодної заяви або клопотання. На думку суду, така поведінка відповідача свідчить про недобросовісне користування правами сторони у цивільному процесі, у зв`язку з чим суд визнає неповажною неявку ОСОБА_2 та вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, та зі згоди позивача, що відповідає положенням ст. ст. 280-282 ЦПК України.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 одружений з ОСОБА_2 . Шлюб між сторонами зареєстрований Інгулецьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області від 29.04.2014 року, про що зроблено актовий запис за №71, та що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.8).
Від цих відносин у сторін, ще до офіційного одруження, народилась донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.9).
На підставі свідоцтва про право на спадщину, позивач володіє квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину та іншими правовстановлюючими документами (а.с.12-17)
За даною адресою зареєстрований позивач, відповідачка та донька сторін, що підтверджується довідкою (а.с.10-11).
Оскільки відносини між сторонами мають напружений характер, спільне проживання є неможливим. Позивач винаймає квартиру. Натомість, має у своїй власності квартиру, якою, фактично, не може користуватись, так як у ній мешкає відповідач. Добровільно виселитись з квартири, відповідач не бажає. Єдиним, законним рішенням є виселення відповідача у примусовому порядку, за рішенням суду. Крім того, з часу переїзду, за комунальні послуги, що нараховуються на дану квартиру, утворився чималий борг (що підтверджується копією довідки), який відповідач не має наміру сплачувати. Позивач наголошує, що виселення, в даному випадку стосується лише дружини, донька має проживати за даною адресою, адресою свого місця реєстрації. Відповідач має інше зареєстроване місце проживання, однак не бажає добровільно виселитись з квартири.
Відповідно до ст. 3 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод прийнятого у Парижі 20.03.1952 p., було гарантовано захист права власності. Згідно з нею кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна не інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Конституційне право на житло містить заборону примусового позбавлення житла не інакше як на підставі закону і за рішенням суду. Цьому праву кореспондує обов`язок держави створювати умови для його захисту та реалізації. Основною гарантією реалізації права на житло є те, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як за рішенням суду.
Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд.
У ст. 47 Конституції України проголошено, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Так, у ч. 1 ст. 316 ЦК України зазначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Всім власникам забезпечуються рівні умови для здійснення своїх прав. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Будь-яких обов`язків та обмежень у реалізації свого права власності, як власника квартири, для мене законом не встановлено, а тому обмеження, які встановлюються мені відповідачами є незаконними та такими, що підлягають усуненню.
Окрім того, ст. 321 ЦК України встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
У відповідності до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Застосовуючи вказаний правовий висновок Верховний суд у справі №489/5668/16 провадження №61-7649св18 від 26.06.2018 р., за аналогічних обставин залишив в силі судові рішення першої та апеляційної інстанцій, якими було задоволено позовні вимоги про виселення, зазначивши, що до правовідносин про визначення права користування колишнього власника та членів його сім`ї, застосуванню підлягають ст. 383, 391, 405 ЦК України у поєднанні зі ст. 150, 156 та ст. 64 ЖК України, прийшов до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї.
В даному випадку не існує підстав для покладення на позивача обов`язку забезпечити відповідача іншим житлом, оскільки це прямо не випливає з приписів Цивільного законодавства України та суперечить Конституції України та судовій практиці Верховного Суду, а отже і підстав застосовувати спеціальне законодавство в даному випадку не має. Крім того, відповідач зареєстрована за іншою адресою, за якою має право та повинна проживати. За таких обставин суд вважає, що необхідно позовні вимоги позивача задовольнити в повному обсязі.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду, та становить 704,80 грн.
Отже з урахуванням наведеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704.80 грн.
Керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 81, 133, 141,211, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-283, 354-355 ЦПК України, ст.ст. 316, 383, 391, 405 ЦК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення - задовольнити.
Усунути позивачу ОСОБА_1 , перешкоди у користуванні майном, шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із займаного житлового приміщення, а саме з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.
Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 704,80 грн.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку. Апеляційна скарга подається через Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
СТОРОНИ ПО СПРАВІ:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт НОМЕР_1 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
Суддя М. В. Бутенко