Справа № 369/6895/15-ц
Провадження № 2/369/1428/20
РІШЕННЯ

Іменем України

21.10.2020 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

секретаря Одинцов О.С.

за участі

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіна Надія Володимирівна, комунальне підприємство Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и в :

У липні 2015 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що йому на підставі договорів дарування належало 19/100 частин житлового будинку та земельна ділянка по АДРЕСА_1 . У грудні 2014 року його невістка скористалась безпораднім станом, наявністю хвороби та вчинила дії, спрямовані на укладення договорів дарування нерухомого майна. Відповідачка, нічого не пояснювала, поїхала до нотаріальної контори, де були укладені два договори. Тексти договорів не читав, його волевиявлення не було вільним. Він переніс тяжку хворобу та не одужав повністю, а тому не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому оспорювані договори є недійсними. В цілому не бажав будь-яким чином відчужити нерухоме майно, яке належало на праві власності. Після укладених договір відповідачка змінила своє ставлення до нього, його сина та дала зрозуміти, що в будь-який момент має право розпорядитись майном та залишити його, 92-річну людину, без житла.

Просив суд визнати договір дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 недійсним; визнати договір дарування земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 недійсним; визнати за ОСОБА_4 на житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; судові витрати покласти на відповідача.

У судовому засіданні 16 жовтня 2015 року ОСОБА_4 подав позовну заяву в новій редакції. Вказав, що він має захворювання та по 2-3 місяці на рік перебував на стаціонарному лікуванні в відповідних закладах. Про його стан здоров`я ОСОБА_3 була добре обізнана, оскільки вона була дружиною його сина. Зазначив, що частина житлового будинку не була введена в експлуатацію. Так, на час набуття ним у власність майна загальна площа будинку була 141 кв.м, а на даний час становить 223 кв.м. При цьому він не вводив будинок в експлуатацію. Право власності на нерухоме майно, виникає з моменту його державної реєстрації. Оскільки в момент укладення оспорюваних правочинів він не розумів значення своїх дій, тому договори є недійсними.

Просив суд визнати договір дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 недійсним; визнати договір дарування земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 недійсним; виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності на 19/100 частин будинку та земельну ділянку площею 0,146га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3

29 листопада 2017 року до суду надійшли заперечення на позов та 12 квітня 2018 року відзив на позов. Не погоджуючись з позовом ОСОБА_3 вказала, що вона знайома з сином позивача ОСОБА_1 з 2013 року, згодом вони одружились. Оскільки вона мала 30 000 дол. США, то ОСОБА_1 запропонував вкласти ці гроші в ремонт житлового будинку, а він вмовить позивача подарувати майно їй. Після зібрання всіх документів, вони поїхали до нотаріуса для укладення відповідних договорів. При посвідченні правочинів був також присутній ОСОБА_1 . Нотаріусом були виконані всі умови укладення договорів дарування. Їй ні до укладення договорів, ні після їх укладення, не було відомо про наявність у позивача будь-яких психіатричних захворювань. Після підписання правочинів, вона почала вкладати кошти в ремонт будинку, витратила понад 250 000 грн. власних коштів. Вказала також, що дійсно позивач має ряд захворювань, притаманних людям похилого віку, але він постійно проходив лікування, не є лежачим хворим. Вважає і висновок експертизи неповним та неточним, не враховано експертами ряд важливих моментів, в тому числі, що позивач впродовж 2014 року не звертався до лікарів, не було опитані ні нотаріус, ні лікар. Просила відмовити в задоволенні позову.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач по справі ОСОБА_4 помер, що підтверджено свідоцтвом про смерть, виданого Васильківським міськрайонним відділом Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області.

У судовому засіданні 21 вересня 2020 року було замінено позивача на його правонаступника ОСОБА_1 .

23 вересня 2020 року до суду надійшла заява відповідача ОСОБА_3 про визнання позову.

У судовому засіданні представник позивача та позивач підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі.

У судове засідання відповідач ОСОБА_3 не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Так, відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 321 ЦК України, встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

При розгляді справи судом встановлено, що ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ №005205, виданого управлінням Держкомзему у Києво-Святошинському районі Київської області 29 грудня 2012 року на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого 30 липня 2003 року за реєстровим №3089, акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №14784 - належала земельна ділянка площею 0,0143га, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :01:011:0213, та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 на підставі договору дарування житлового будинку, посвідченого 06 грудня 2002 року Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою Київської області за реєстровим №1-2583, зареєстрованого Києво-Святошинським БТІ 18 грудня 2002 року в реєстровій книзі №3, за реєстровим №5 - належали 19/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

За ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

У ст. 719 ЦК України встановлені вимоги до договору дарування. Так, договір дарування предметів особистого користування та побутового призначення може бути укладений усно. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Договір дарування майнового права та договір дарування з обов`язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним. Договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладається у письмовій формі. Передання такої речі за усним договором є правомірним, якщо суд не встановить, що обдаровуваний заволодів нею незаконно.

Встановлено, що 08 грудня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір дарування 19/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В.

08 грудня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,0143га, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :01:011:0213, та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У п. 8 постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Рішенням суду не може бути зобов`язано сторони здійснити державну реєстрацію правочину, оскільки це суперечить загальним засадам цивільного законодавства - свободі договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК). Норма частини третьої статті 182 ЦК щодо можливості оскарження до суду відмови у державній реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовується лише щодо дій (бездіяльності) органів, які здійснюють таку реєстрацію.

Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_4 вказував, що спірні договори укладені в момент коли він не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати, а тому договори слід визнати недійсним та як наслідок недійсності скасувати запис про державну реєстрацію права власності.

Так, згідно частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун. Сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов`язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв`язку із вчиненням такого правочину.

П. 16 Постанови передбачено, що правила ст.225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

При розгляді справи 20 січня 2017 року за ухвалою суду було призначено судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої постановлено питання: чи усвідомлював ОСОБА_4 значення своїх дій і міг керувати ними в момент вчинення правочинів з дарування належної йому частини будинку та земельної ділянки, розташованих по АДРЕСА_1 , станом на 08.12.2014 року?; чи усвідомлював ОСОБА_4 значення своїх дій і міг ними керувати в момент підписання довіреності на право виконувати від його імені дії - розпорядження майном, підписувати процесуальні документи та інші документи ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , 23 вересня 2015 року, довіреність посвідчена приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Носенко Г.А. та зареєстровано в реєстрі за № 999.

20 березня 2017 року до суду надійшов висновок судово-психіатричного експерта Київського міського центру судово-психіатричної експертизи №134 від 07 березня 2017 року. Згідно даного висновку: ОСОБА_4 станом на 08 грудня 2014 року та на 23 вересня 2015 року страждав хронічним психічним розладом у вигляді органічного ураження головного мозку травматично-судинного ґенезу з вираженим психоорганічним синдромом і за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати.

Також рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 березня 2018 року заяву ОСОБА_1 , зацікавлена особа орган опіки та піклування Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , недієздатним - задоволено.

Визнано ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , недієздатним. Призначено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , опікуном над ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Строк дії рішення про визнання ОСОБА_4 недієздатним становить два роки з дня набрання рішення законної сили.

При розгляді даної справи судом проведено експертизу та згідно з висновку судово-психіатричного експерта №31 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у 1942 році отримав множинні поранення голови, лівої руки, втратив ліве око. З 1986 року перебуває на обліку в дільничного психіатра, неодноразово проходив лікування, йому встановлений діагноз «Органічне ураження головного мозку, травматико-судинного ґенезу, з вираженим інтелектуально-мнестичним психоорганічний синдром». При обстеженні ОСОБА_4 виявляє недостатньо продуктивний контакт з ним, дезорієнтацію в часі та місці знаходження, значно виражене зниження пам`яті та інтелекту, уповільненість, туго рухливість мислення, відсутність критики до свого стану; наявність легкої збудливості, емоційної лабільності, слабодухості. ОСОБА_4 страждає на органічне ураження головного мозку, травматико-судинного ґенезу з вираженим психоорганічним синдромом, та за своїм психічним станом не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Крім того, рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 серпня 2020 року визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, площею 0,0612 га, кадастровий номер :04:005:0168, яка розташована за адресою: Київська область, Васильківський район, с. Діброва, с/т «Стугна», діл. № НОМЕР_1 , укладений 18.11.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Семенцем О.А., та виключено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідний запис про право власності ОСОБА_3 .

При цьому судом також встановлено, що відповідно до висновку судово-психіатричного експерта Київського міського центру судово-психіатричної експертизи №132 від 04.03.2019 року, ОСОБА_4 на період складання та підписання спірного договору дарування земельної ділянки від 18.11.2014 року за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а також враховуючи, що відповідач позовні вимоги визнала, суд приходить до висновку про задоволення позову.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

Враховуючи надані суду пояснення сторонами, покази свідків, проведені експертизи, суд при вирішення спору бере до уваги експертизу від 07 березня 2017 року, оскільки вона проведена за матеріалами саме цієї справи, є експертизою, стаж членів комісії, обсяг матеріалів наданих для вивчення експертам є більш повним для об`єктивного та повного дослідження психічного стану ОСОБА_4 . Тобто позивач надав достатньо доказів на підтвердження того, що в момент підписання оспорюваних правочинів ОСОБА_4 за своїм психічним станом не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати, тому позовні вимоги про визнання недійсними договорів та виключення запису з реєстру підлягають до задоволення.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись статтями 10, 13, 247, 258, 263, 267, 273, 355, 430 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіна Надія Володимирівна, комунальне підприємство Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області про визнання договору дарування недійсним задоволити.

Визнати недійсним, укладений 08 грудня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договір дарування 19/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В.

Виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідний запис про державну реєстрацію права власності на 19/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 .

Визнати недійсним, укладений 08 грудня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договір дарування земельної ділянки площею 0,0143га, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :01:011:0213, та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В.

Виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідний запис про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0143га, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :01:011:0213, та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 .

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 21 жовтня 2020 року.

Суддя