ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2625/20 Справа № 206/2383/19 Суддя у 1-й інстанції - Сухоруков А. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2019 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , в якому з урахуванням останніх уточнень від 31.10.2019р. просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти в розмірі 535 374 (п`ятсот тридцять п`ять тисяч триста сімдесят чотири) гривні 12 копійок. Визнати право власності за ним на 1/2 частку спільного майна подружжя, яке складається з: гараж (цегляний), розмір 29,9кв.м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який було збудовано за спільні кошти в шлюбі; сарай (цегляний) розмір 10,7кв.м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 на земельній ділянці № АДРЕСА_3 . м.Дніпро (садове товариство « АДРЕСА_4 -4»), який було збудовано за спільні кошти в шлюбі; легковий автомобіль ВАЗ 2101, д.н. НОМЕР_1 , який було придбано у шлюбі; ОСОБА_3 «Honda», яка була придбана у шлюбі. Стягнути з ОСОБА_2 на його користь судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 5353 (п`ять тисяч триста п`ятдесят три) гривні 74 копійок (а.с.2-5, 44-47, 84-85).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2019 року задоволено позов частково.

Визнано за ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 , АДРЕСА_5 ) право власності на 1/2 (одну другу) частину автомобіля ВАЗ 2101, 1980 року випуску, кузов № НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_1 , та на 1/2 (одну другу) частин) мотопомпи марки «Нonda».

Стягнуто із ОСОБА_2 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_4 , АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 , АДРЕСА_5 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням позивач, подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати в частині стягнення грошових коштів у розмірі 535 974, 12 грн. та ухвалити нове рішення, яким задовольнити у цій частині позовні вимоги у повному обсязі.

У відзиві відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, що надані були сторонами під час розгляду справи по суті, у достатньо повному обсязі з`ясував права і обов`язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

У судовому засіданні встановлено, що 30 липня 1983 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 уклали шлюб, який був зареєстрований Самарським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, про що 07 грудня 2010 року видано повторно свідоцтво про реєстрацію шлюбу, свідоцтво серії НОМЕР_5 , про що зроблено актовий запис № 353.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2018 року, яке набрало законної сили 03 грудня 2018р. шлюб, укладений між ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_6 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ), та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 ), зареєстрований 30 липня 1983 року Самарським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції (актовий запис № 353) розірвано (а.с.8).

З трудової книжки ОСОБА_1 вбачається, що останній в період шлюбу був працевлаштований (а.с.9-14).

30.12.2013 року між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» було укладено договір про розміщення вкладу «ГОТІВКА ЩОМІСЯЦЯ» №00228402, відповідно до якого вкладник передає, а банк приймає грошові кошти на рахунок № НОМЕР_7 в сумі 20 000,00 долар США терміном з 30.12.2013 року по 01.01.2015р. під 11,6 % річних, сплата нарахованих процентів здійснюється на рахунок № НОМЕР_8 (а.с. 86-87).

08.01.2015 року між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» було укладено договір про розміщення вкладу «ВІЛЬНІ КОШТИ» № НОМЕР_9 , відповідно до якого вкладник передає, а банк приймає грошові кошти на рахунок № НОМЕР_10 в сумі 200 долар США терміном з 08.01.2015 року по 08.04.2015р. під 4,5 % річних (а.с.88-89).

30.12.2013 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» було укладено договір про розміщення вкладу «ГОТІВКА ЩОМІСЯЦЯ» №00228394, відповідно до якого вкладник передає, а банк приймає грошові кошти на рахунок № НОМЕР_11 в сумі 20 000,00 долар США терміном з 30.12.2013 року по 01.01.2015р. під 12,1 % річних, сплата нарахованих процентів здійснюється на рахунок № НОМЕР_12 (а.с. 90-91).

08.01.2015 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» було укладено договір про розміщення вкладу «ВІЛЬНІ КОШТИ» № НОМЕР_13 , відповідно до якого вкладник передає, а банк приймає грошові кошти на рахунок № НОМЕР_14 в сумі 200 долар США терміном з 08.01.2015 року по 08.04.2015р. під 4,5 % річних (а.с.92-93).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2016 року, яке набрало законної сили 05.05.2016р. і яке є виконаним (справа № 206/5458/15-ц, провадження 2/206/64/16) стягнуто із Публічного акціонерного товариства «Банк «Платинум Банк» за договором № 00318628 про розміщення вкладу "Вільні кошти" від 08.01.2015 року на користь ОСОБА_2 проценти в розмірі 242,44 долар США за станом на 28.12.2015 року, 3% річних в розмірі 181,84 долар США за станом на 28.12.2015 року, а всього 424,25 долар США, що складає 11 060, 32 грн. Стягнуто із Публічного акціонерного товариства «Банк «Платинум Банк» за договором № 00318614 про розміщення вкладу "Вільні кошти" від 08.01.2015 року на користь ОСОБА_1 проценти в розмірі 250,47 долар США за станом на 28.12.2015 року, 3% річних в розмірі 181,84 долар США за станом на 28.12.2015 року, а всього 432,31 доларів США, що складає 11 270, 45 грн. Стягнуто із Публічного акціонерного товариства «Банк «Платинум Банк» на користь держави судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1378 грн. (а.с.32-34).

27 грудня 2018 року ОСОБА_1 направив Ліквідатору Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» заяву з проханням надати йому повну інформацію, яка стосується його вкладів, щодо укладених та розірваних договорів, сум вкладень та сум, які були отримані ним за вкладами і в який період (а.с.21-22).

02.02.2019 року ОСОБА_1 направив ОСОБА_2 вимогу про розділ спільних коштів, шляхом виплати йому половини, а саме 20 000,00дол. США (а.с.15-16).

22.03.2019 року ОСОБА_1 направив ОСОБА_2 вимогу про надання йому оригіналу договору, який укладався ним з банком (а.с.17-18).

Згідно роз`яснень, викладених у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» - розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України).

Згідно з ст. 16 Закону України «Про власність», який був чинним з 15.04.1991 по 20.06.2007 - майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільноїсумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

За ст. 22 КпШС - майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

За змістом ст. 25 КпШС якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними, що закріплено у ч.1 ст.28 КпШС України (втратив чинність).

Аналогічні норми містяться і у Сімейному Кодексі України, який діє на час розгляду спору, та ЦК України.

Статті 69,70 СК України передбачають можливість поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя в рівних частках. Дружина, чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч. 3ст. 368 ЦК України, ч. 1ст. 60 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Частиною 1ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч. 1ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до п.24 вищевказаної постанови Пленуму не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте під час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, які були особистою власністю кожного з них.

За правилами ч. 3 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності.

Згідно ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року N 6-2333цс15).

Згідно роз`яснень Верховного Суду України наданих в п. 30 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

Так, судом встановлено і зазначене не заперечувалось сторонами, що 30.12.2013 року між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» було укладено договір про розміщення вкладу у розмірі 20 000,00дол. США.

30.12.2013 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» було укладено договір про розміщення вкладу у розмірі 20 000,00дол. США.

Також, сторонами не заперечувалось, що у 2015 році, кожний з них, особисто, отримали у банку грошові кошти по 20 000 доларів США.

Тобто, вклади були розміщені у банку, як на ім`я позивача так і на ім`я відповідача і зазначені грошові кошти кожний з них особисто отримав.

Будь яких доказів передання позивачем відповідачці грошових коштів у розмірі 20 000 доларів США , які ним було отримано у банківській установі особисто, не надано.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта про те, що судом першої інстанції безпідставно відхилено такий доказ, як звукозапис телефонної розмови між сторонами, зважаючи на наступне.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Частинами 1 та 2 ст. 100 ЦПК України передбачено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність.

В той же час, відповідно до ст. 306 ЦК України фізична особа має право на таємницю листування, телеграм, телефонних розмов, телеграфних повідомлень та інших видів кореспонденції. Листи, телеграми тощо є власністю адресата. Листи, телеграми та інші види кореспонденції можуть використовуватися, зокрема шляхом опублікування, лише за згодою особи, яка направила їх, та адресата. Якщо кореспонденція стосується особистого життя іншої фізичної особи, для її використання, зокрема шляхом опублікування, потрібна згода цієї особи. Кореспонденція, яка стосується фізичної особи, може бути долучена до судової справи лише у разі, якщо в ній містяться докази, що мають значення для вирішення справи. Інформація, яка міститься в такій кореспонденції, не підлягає розголошенню.

Таким чином, колегією встановлено, що відповідач не надавала своєї особистої згоди на здійснення фіксування її розмови у будь який спосіб під час спілкування з позивачем, як телефоном так і особисто.

Позивачем не надано належних доказів отримання даного доказу у законний спосіб, що виключає легітимність даного доказу.

Сторони, кожний окремо, підтвердили, що кожний із них особисто отримував у банку саме свої грошові кошти.

ОСОБА_1 наполягаючи на тому, що отримані у банку кошти він особисто передав своїй дружині, яка у їх сім`ї розпоряджалась завжди сімейним бюджетом, не надав будь яких доказів на підтвердження зазначеного. Не надано належних та допустимих доказів ні суду першої, ні апеляційної інстанції на підтвердження того, що даними грошовими коштами відповідач особисто та одноособово заволоділа і вони знаходяться саме у неї.

Шлюб між сторонами було розірвано 19.10.2018 року, та позивачем не надано доказів того, що саме він особисто не розпорядився спірними коштами протягом періоду 2015-2019р.р., що вказані кошти, як спільна власність подружжя не були використані у спільних інтересах подружжя у період перебування у зареєстрованому шлюбі, не довів саме наявність вказаних коштів у відповіача та у якому розмірі.

Також, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що у судовому засіданні суду першої інстанції 25.06.2019 року, відповідачка підтвердила наявність грошових коштів.

Судом апеляційної інстанції було досліджено диск звукозапису судового засідання суду першої інстанції 25.06.2019 року, в якому відповідачка лише процитувала звукозапис телефонної розмови між сторонами, що не може бути розцінено колегією суддів, як належний та допустимий доказ.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Згідно зі статей 77, 78 цього Кодексу докази мають бути належними та допустимими.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Вирішуючи спір, суд з дотриманням вимог статей 263 265 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог. Та відмову у задоволенні позовних вимог позивача у оскаржуваній частині рішення з підстав недоведеності.

Отже, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

В іншій частині рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2019 року не оскаржувалось, а тому і не переглядалось судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П.Красвітна

І.А. Єлізаренко