Справа №760/5955/17
Провадження № 2/760/2582/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 року Солом`янський районний суд м.Києва у складі:

головуючого- судді -Кушнір С.І,

за участю секретаря - Сопінської Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» до ОСОБА_1 , третя особа: Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація про виселення,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» 29.03.2017 р. звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача ОСОБА_1 , третя особа: Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація про виселення, в якому просить:

виселити ОСОБА_1 із самовільно зайнятого жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення. Також просить стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до ОСОБА_1 , позивач КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» посилається на наступне.

Так, житловий будинок АДРЕСА_1 належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва.

КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» є балансоутримувачем та управителем будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 25.10.2010 р., єдиним наймачем квартири АДРЕСА_1 , був ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 самовільно вселилась відповідач ОСОБА_1 , не маючи на це законних підстав.

В серпні 2015 р. ОСОБА_1 звернулась до Солом`янського районного суду м. Києва з позовною заявою про визнання за нею права користування житловим приміщенням у квартирі

АДРЕСА_1 . Києва рішенням від 15.11.2016 р. задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 .

Рішенням Апеляційного суду м. Києва, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15.11.2016 р. - скасовано та ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_1 у позові відмовлено.

З урахуванням викладеного, позивач вважає, що ОСОБА_1 підлягає виселенню із самовільно зайнятої жилої площі, а саме з квартири АДРЕСА_1 , без надання їй іншого житлового приміщення.

Так, заселення відповідача відбулось з порушенням чинного законодавства, а саме ст. 58 ЖК України, так як ордер є єдиною підставою для зайняття жилого приміщення. При цьому, неодноразово відповідачу було вручено приписи про надання документів щодо правових підстав проживання, а у разі їх відсутності добровільно звільнити незаконно займане житлове приміщення. Вимоги припису відповідачем не виконані. Відповідач і дотепер добровільно виселитися відмовляється і незаконно мешкає за вказаною адресою, що стало підставою для звернення до суду з позовом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 29.03.2017 р. зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І.

Ухвалою суду від 18.04.2017 р., відкрито провадження в цивільній справі за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» до ОСОБА_1 , третя особа: Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація про виселення, та призначено справу до судового розгляду.

10.01.2018 р. до суду від відповідача ОСОБА_1 надійшли заперечення на позов, відповідно до яких відповідач просить відмовити в задоволення позову в повному обсязі. Заперечуючи проти позову, відповідач посилається на те, що вона проживала у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_2 до 23.08.1995 р. , у них є двоє спільних дітей, донька та син, які наразі повнолітні та проживають окремо. Незважаючи на те, що 23 серпня 1995 р. вони офіційно розлучились, однак продовжували проживати однією сім`єю.

У 2001 р. ОСОБА_2 , на підставі договору найму з РЕО-705 Солом`янського району м. Києва, отримав у користування однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

У 2010 р. Солом`янська районна адміністрація звернулась із позовом суду про виселення її чоловіка із зазначеної квартири у зв`язку із закінченням строку найму квартири. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2010 р., у позові було відмовлено і за ОСОБА_2 визнано безстрокове право користування зазначеною квартирою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Після його смерті вона продовжує проживати в зазначеній квартирі, виконує обов`язки наймача квартири, регулярно сплачує квартплату та комунальні платежі.

Після смерті чоловіка, вона звернулась до КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про зміну договору найму жилого приміщення та надання дозволу на реєстрацію в цій квартирі. Проте, їй було відмовлено, у зв`язку з тим, що вона не має ордера на вселення в квартиру, як член сім`ї наймача.

Відповідач вважає, що вона, як член сім`ї, що проживає у квартирі наймача, має право після смерті чоловіка, який був наймачем квартири, користуватися цією квартирою та проживати в ній, на підставі ст. 106 ЖК України.

Також, відповідач вказує на те, що у зазначеному житловому приміщенні вона постійно проживає як член сім`ї наймача з 2002 р., її вселення в квартиру було погоджене із наймачем квартири і діючому законодавству України не суперечить. При цьому, разом із покійним чоловіком ОСОБА_2 вони вели в квартирі спільне господарство, піклувались одне про одного, як чоловік та дружина, і ніхто як за часів життя чоловіка, так і тепер не ставив під сумнів законність її проживання в квартирі. За місцем проживання вона закріплена за медичним закладом - амбулаторія № 5, де їй надається медична допомога.

Факт тривалого її проживання у квартирі разом із покійним її наймачем підтверджується актами обстежень, які проводились за участю працівників КП «Грушківське» (ЖЕД № 904). Вона, як фактичний наймач квартири АДРЕСА_1 , сумлінно виконує обов`язки наймача, визначені ст.ст. 66, 67, 68 ЖК України, оскільки своєчасно сплачую квартплату та всі рахунки за надання комунальних послуг: водопостачання, опалення, газифікацію, електроенергію, бере участь в утриманні прибудинкової території, не порушує норм співжиття з сусідами та працівниками житлово-комунальних служб.

А тому, відповідач вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та просить відмовити в задоволенні позову.

16.04.2018 р. до суду від представника позивача КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» надійшли заперечення на відзив, відповідно до яких представник позивача повністю підтримує позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково представник позивача вказав на те, що відповідач є тимчасовим мешканцем спірної житлової площі. ОСОБА_1 ніколи не була зареєстрована у спірній квартирі, а зберігала за собою право користування житловим приміщенням. При цьому, не можуть бути визнані юридичною підставою для проживання в квартирі доводи про те, що ОСОБА_1 регулярно сплачує комунальні послуги і фактично виконує обов`язки наймача квартири. Таким чином, позивач вважає, що проживання відповідача в квартирі здійснено з порушенням діючого житлового законодавства, а тому відсутні правові підстави вважати її проживання в квартирі правомірним.

Представники позивача КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити та виселити ОСОБА_1 із самовільно зайнятого жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення, посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовній заяві, та надані докази.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечувала проти позову, просили відмовити в його задоволенні в повному обсязі з підстав, викладених у письмових запереченнях, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.

Представник третьої особи Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації в судовому засіданні підтримала позовні вимоги КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва».

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, врахувавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що на підставі розпорядження Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 06.05.2015 року №279 «Про передачу та закріплення майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передано до сфери управління Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва», відповідно до Закону України «Про місцеві державні адміністрації», рішення Київської міської ради від 09 жовтня 2014 року №270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва», розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.01.2011 р. №121 «Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень (зі змінами), житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , був переданий на праві господарського відання та знаходиться на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва».

Таким чином, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» є балансоутримувачем та управителем будинку АДРЕСА_1 .

Встановлено, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 25.10.2010 р., позов ОСОБА_2 до Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації, Комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської районної у м. Києві ради, третя особа: Солом`янське РУ ГУ МВС України в м. Києві, про визнання права користування жилим приміщенням та реєстрації, - задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Квартира АДРЕСА_1 , неприватизована. Гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у даній квартирі був зареєстрований як наймач та знятий з реєстрації 27.05.2014 р. в зв`язку зі смертю, що підтверджується даними довідки форми №3, виданої ЖЕД №904 Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» 25.01.2017 р. за №223.

Як вбачається з довідки №223/1 від 25.01.2017 р., виданої ЖЕД №904 Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва», ОСОБА_2 був зареєстрований і проживав в АДРЕСА_1 , з 14.12.2010 р. по день смерті - ІНФОРМАЦІЯ_5 . Знятий з реєстраційного обліку 27.05.2014 р.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1 , позивач КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» просить виселити ОСОБА_1 із самовільно зайнятого жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення, посилаючись на те, що остання після смерті ОСОБА_2 самовільно вселилась в квартиру АДРЕСА_1 , не маючи на це законних підстав.

З урахуванням викладеного, позивач вважає, що ОСОБА_1 підлягає виселенню із самовільно зайнятої жилої площі, а саме з квартири АДРЕСА_1 , без надання їй іншого житлового приміщення, оскільки заселення відповідача відбулось з порушенням чинного законодавства, а саме ст. 58 ЖК України, так як ордер є єдиною підставою для зайняття жилого приміщення.

За приписами частини першої статті 58 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відповідно до статті 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється за договором найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно з частиною четвертою статті 9 та статтею 109 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом.

За змістом частини третьої статті 116 ЖК Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Встановлено, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09.02.2015 р., позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю - задоволено.

Встановлено, що ОСОБА_1 та померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 з 23 серпня 1995 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 15.11.2016 р., позов ОСОБА_1 до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва», третя особа: Солом`янська РДА у м. Києві про визнання права користування жилим приміщенням, - задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17.01.2017 р., рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15.11.2016 р. - скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва», третя особа: Солом`янська РДА у м. Києві про визнання права користування жилим приміщенням, - відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 04.09.2019 р., рішення Апеляційного суду м. Києва від 17.01.2017 р., - залишено без змін.

Верховний Суд за результатами розгляду касаційної скарги дійшов наступних висновків.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 із 1980 р. перебували у зареєстрованому шлюбі.

23 серпня 1995 р. шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Актом від 03 вересня 2012 року, складеним заступником директора комунального підприємства «Грушківське» Міщенко Р.А., майстрами ОСОБА_9 та ОСОБА_10, проведено обстеження квартири АДРЕСА_1 на предмет визначення кількості фактичного проживання осіб, встановлено, що у квартирі постійно проживає 2 особи.

Відповідно до актів від 30 листопада 2004 року, 28 грудня 2008 року, 25 жовтня 2011 року, 7 листопада 2013 року, складених за участю сусідів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на час складання актів проживали разом в квартирі АДРЕСА_1 та вели спільне господарство.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_1 продовжує проживати у квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідно до актів обстежень від 05 листопада 2014 р. та 15 квітня 2015 року, ОСОБА_1 проживає, як член сім`ї померлого у квартирі АДРЕСА_1 , регулярно оплачує житлово-комунальні послуги.

Встановлено, що ОСОБА_1 в спірній квартирі АДРЕСА_1 не зареєстрована.

У 2003 році ОСОБА_1 разом із членами своєї сім`ї приймала участь у приватизації квартири АДРЕСА_4 за місцем реєстрації і відповідно до свідоцтва серії НОМЕР_2 про право власності від 26 листопада 2003 року, виданого Васильківським міжрайонним бюро технічної інвентаризації, набула право власності на 1/3 частину вказаної квартири. Відомості про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на частку вказаної квартири внесені до державного реєстру прав власності на нерухоме майно 26 листопада 2003 року.

До 07 березня 2015 року ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сімї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК УРСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.

Виходячи з аналізу статей 64, 65 ЖК УРСР наймач і члени сім`ї, що проживають разом з ним, набувають права користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду. За особою, яка проживає у наймача жилого приміщення як член його сім`ї, не може бути визнано право користування цим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання у приватизованому нею жилому приміщенні.

Верховний Суд прийшов до висновку, що скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права користування жилим приміщенням, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив із того, що вона не була вселена в квартиру АДРЕСА_1 у встановленому порядку в якості члена сім`ї наймача ОСОБА_2 , була зареєстрована та зберігала за собою право користування іншою квартирою державного житлового фонду, а в 2003 році взяла участь у приватизації квартири в смт. Калинівка Васильківського району Київської області за місцем своєї реєстрації.

Встановлений рішенням Васильківського районного суду Київської області від 09 лютого 2015 року факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 висновків апеляційного суду не спростовує та не свідчить про дотримання встановленого порядку при вселенні ОСОБА_1 до спірної квартири.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, ч. 4 ст. 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується довідкою від 25.04.2017 р. №1-27/100с, за відомостями відділу реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , не зареєстрована.

Встановлено, що відповідачу було вручено приписи про надання документів щодо правових підстав проживання, а у разі їх відсутності добровільно звільнити незаконно займане житлове приміщення. Вимоги припису відповідачем не виконані. Відповідач і дотепер добровільно виселитися відмовляється і незаконно мешкає за вказаною адресою.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно зі ст. 99 ЖК України, піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім`ї, а також тимчасові жильці зобов`язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення.

За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що в спірній квартирі АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_1 проживає без реєстрації і відповідного права на проживання не має. Дані обставини підтверджені належними і допустимими доказами і не спростовані відповідачем.

Також встановлено, що відповідач самоправно зайняла житлове приміщення, документів, які б підтверджували правомірність користування квартирою суду не надала.

При цьому, не можуть бути визнані юридичною підставою для проживання в квартирі доводи про те, що ОСОБА_1 регулярно сплачує комунальні послуги і фактично виконує обов`язки наймача квартири.

Протягом судового розгляду відповідачем не надано доказів на підтвердження її права проживання у квартирі АДРЕСА_1 та не спростовано доводи позивача, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до про обґрунтованість позовних вимог та задоволення позову в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі задоволення позову - на відповідача.

Тому, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 1600 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 9, 58, 61, 99, 109, 116 ЖК України, ст.ст. 2, 10, 12, 13, 76-82, 89, 258, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» до ОСОБА_1 , третя особа: Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація про виселення - задовольнити.

Виселити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , адреса: АДРЕСА_1 ) з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» (, адреса: 03186, м. Київ, вул. Соціалістична, 6) судовий збір в сумі 1600 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ: Кушнір С.І.