РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/3589/17

Провадження № 22-ц/4815/179/20

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Шимківа С.С.,

суддів: Гордійчук С.О., Хилевича С.В.

секретар судового засідання Тхоревський С.О.

учасники справи:

позивач/відповідач за

зустрічним позовом ОСОБА_1 ,

відповідач/ позивач за

зустрічним позовом ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником адвокатом Меркуловим Сергієм Анатолійовичем на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 листопада 2019 року (ухвалене у складі судді Смолій Л.Д.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно та компенсацію частини вартості у спільному сумісному майні та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, -

в с т а н о в и в :

03 березня 2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно та компенсацію частини вартості у спільному сумісному майні.

Позовна заява мотивована тим, що з 20 вересня 2014 року по 26 квітня 2016 року вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час шлюбу ними за спільні кошти було придбано автомобіль марки "SKODA FABIA", червоного кольору, з р.н.з. НОМЕР_1 , який був зареєстрований за ОСОБА_2

01.06.2016 року автомобіль було відчужено відповідачем без її згоди.

Просила суд визнати автомобіль марки "SKODA FABIA", червоного кольору, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , р.н.з. НОМЕР_1 , об`єктом спільної сумісної власності; стягнути з ОСОБА_2 на її користь компенсацію у вигляді 50% вартості цього автомобіля, що складає 26500 гривень та судові витрати по справі.

16 травня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю.

Позовна заява мотивована тим, що автомобіль "SKODA FABIA", р.н.з. НОМЕР_1 , був придбаний ним за власні кошти, отримані від реалізації його особистого автомобіля, яким він володів до шлюбу, а саме "Audi Coupe B2", д.н.з. НОМЕР_3 .

ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі ніде не працювала, не мала доходу чи майна.

Оскільки автомобіль придбано за його особисті кошти право спільної сумісної власності подружжя на нього не виникло.

Просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на автомобіль автомобіль "SKODA FABIA", р.н.з. НОМЕР_1 та стягнути з ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 8700 грн та витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 06 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно та компенсацію частини вартості у спільному сумісному майні задоволено.

Визнано автомобіль марки "Skoda Fabia", червоного кольору, 2008 року випуску, р.н.з. НОМЕР_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 26500 (двадцять шість тисяч п`ятсот) гривень - компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля марки "Skoda Fabia", червоного кольору, 2008 року випуску, з р.н.з. НОМЕР_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень.

Рішення суду мотивовано тим, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя та набутий сторонами за час шлюбу.

19 грудня 2020 року представником ОСОБА_2 - адвокатом Меркуловим Сергієм Анатолійовичем подано до суду апеляційну скаргу, у якій просить суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що автомобіль "SKODA FABIA", р.н.з. НОМЕР_1 є особистою власністю ОСОБА_2 та придбаний ним за кошти, отримані від реалізації автомобіля "Audi Coupe B2", р.н.з. НОМЕР_3 .

ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з"явився повторно. Він був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (Рівне-28, 330-28 06309742).

Представник ОСОБА_2 - адвокат Меркулов С.А. також повторно не з"явився у судове засідання. У поданому клопотанні про відкладення розгляду справи зазначає, що він зайнятий у інших судових процесах у суді першої інстанції.

Його неявка, як і неявка ОСОБА_2 розцінюється апеляційним судом, як неповажна.

Апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, що з"явилися, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Судом встановлено, що сторони по справі з 20 вересня 2014 року по 26 квітня 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серії НОМЕР_4 від 20.09.2014 року та свідоцтвом про розірвання шлюбу, серії НОМЕР_5 від 26.04.2016 року (а.с. 7, 8).

31.03.2015 року, у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, на підставі довідки-рахунку ААЕ №125940 ТОВ "Брокерська компанія "Вікінг", сторонами був придбаний автомобіль марки "SKODA FABIA", 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , який був зареєстрований на праві власності на ім`я ОСОБА_2 , що підтверджується відповіддю Головного сервісного центру МВС України (а.с. 10).

06.01.2016 року ОСОБА_2 відчужив транспортний засіб марки "SKODA FABIA", 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , своєму брату ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 5641/2016/70, за ціною 53 000 грн (а.с. 116-117).

Засади шлюбу, а також правовідносини, які виникають із особистих немайнових та майнових прав та обов`язків подружжя, визначаються нормами СК України.

Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Стаття 63 СК України, передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними.

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя передбачені статтею 65 СК України.

Частина 1 статті 369 ЦК України визначає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що спірний автомобіль був спільною сумісною власністю подружжя, набутий за час шлюбу, є цінним майном та неподільною річчю. Проте відповідач здійснив його продаж іншій особі без згоди позивачки, як другого з подружжя.

Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним до шлюбу; набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом першої інстанції надано належну правову оцінку доводам ОСОБА_2 стосовно придбання спірного автомобілю за особисті кошти, отримані від реалізації ним 25.12.2014 року особистого автомобіля "Audi Coupe B2", р.н.з. НОМЕР_3 , які не знайшли належного підтвердження.

Згідно відповіді в.о. начальника Регіонального сервісного центру МВС в Рівненській області від 27.12.2017 року № 31/17-5271 за період з 01.01.2013 року по 26.04.2016 року за ОСОБА_2 жодні транспортні засоби не були зареєстровані окрім спірного транспортного засобу марки "SKODA FABIA", 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 (а.с. 85).

ОСОБА_2 не доведено, за допомогою належних та допустимих доказів, ні факту перебування у його власності автомобіля "Audi Coupe B2", р.н.з. НОМЕР_3 , ні факту придбання спірного автомобіля "SKODA FABIA", 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 за його особисті кошти, отримані від реалізації цього автомобіля.

Оскільки вищевказаний автомобіль, який є спільним сумісним майном подружжя, було відчужено ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_1 , суд першої інстанції на підставі належним чином досліджених доказів дійшов правильного висновку про стягнення на користь ОСОБА_1 компенсації 1/2 частини вартості автомобіля марки "SKODA FABIA", 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , у розмірі 26500 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником адвокатом Меркуловим Сергієм Анатолійовичем залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 листопада 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 березня 2020 року.

Головуючий-суддя С.С. Шимків

Судді: С.О. Гордійчук

С.В. Хилевич