ПОСТАНОВА

Іменем України

03 грудня 2020 року м. Кропивницький

справа № 395/42/20

провадження № 22-ц/4809/885/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Дьомич Л. М.

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області (суддя Забураний Р. А.) від 05 березня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі за текстом АТ КБ «ПриватБанк») звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Вимоги позивача мотивовані тим, що 07 липня 2011 року між сторонами по справі був укладений кредитний договір б/н шляхом підписання відповідачкою анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Відповідно до умов цього договору банк надав позичальнику кредит у розмірі 12000,00 грн у формі встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на сайті www.privatbank.ua, складає між нею і банком договір про надання банківських послуг. За умовами договору вона зобов`язана погашати заборгованість за кредитом і відсотками, за перевитрати платіжного ліміту, а також сплачувати неустойку на умовах, передбачених договором, у разі невиконання покладених на неї зобов`язань.

Відповідачка зобов`язання за договором не виконує, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 01 грудня 2019 року становила 34594,85 грн, з яких:

11399,68 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту;

2055,34 грн - заборгованість за відсотками нарахованими згідно зі ст. 625 ЦК України;

19016,27 грн пеня;

500,00 грн - штраф (фіксована частина);

1623,56 грн - штраф (процентна складова).

Посилаючись на зазначені обставини позивач просив суд стягнути з відповідачки на його користь борг.

Короткий зміст рішення суду

Заочним рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 05 березня 2020 року позов задоволено частково. Суд ухвалив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по кредиту в розмірі 11399,68 грн. В решті вимог відмовив.

Суд встановив, що відповідачка не повернула використані нею кошти, які надав їй банк в межах кредитного ліміту, а тому задовольнив позов в цій частині.

Відмовляючи у задоволенні інших позовних вимог банку, суд виходив з того, що позивач не надав доказів досягнення між ним і відповідачкою домовленості про проценти та неустойку, тому дійшов висновку, що такі вимоги позивача безпідставні.

Короткий зміст апеляційної скарги і відзиву на неї

Не погоджуючись із заочним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами та неустойкою й ухвалити щодо цих вимог нове рішення про їх задоволення.

Доводами апеляційної скарги полягають у тому, що заявник вважає безпідставною відмову суду в задоволенні його вимоги про стягнення з боржника процентів, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України. Щодо неустойки, то суд помилково не взяв до уваги наявну у справі довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періода», яка підписана відповідачкою і містить відповідні умови про неустойку.

Відповідачка ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу позивача до суду не подала.

Суд першої інстанції встановив такі обставини

07 липня 2011 року ОСОБА_1 звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк», який у 2018 році змінив найменування на АТ КБ «ПриватБанк» (с. 50 - 51), із заявою про приєднання до Умов та Правил надання банівських послуг в ПриватБанку в якій вказала, що вона підтверджує свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір, про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві.

Крім того, 07 липня 2011 року ОСОБА_1 підписала довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» у якій містяться відомості про тип кредитної картки, пільговий період кредитування, валюту кредитування, базову процентну ставку, розмір мінімального щомісячного платежу та строк його сплати, комісія за зняття готівкових коштів, розмір пені та штрафу, інше.

Банк свої зобов`язання за договором виконав: надав ОСОБА_1 платіжну картку та встановив кредитний ліміт у розмірі 12000,00 грн.

ОСОБА_1 користувалася коштами, які їй надав банк, але не повернула їх банку і має заборгованість в сумі 11399,68 грн.

Крім того, банк обліковує за відповідачкою заборгованість по процентах, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України в сумі 2055,34 грн, пеню в сумі 19016,27 грн, штраф: 500,00 грн і 1623,56 грн.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

У цій справі рішення суду першої інстанції оскаржується позивачем лише в частині вирішення судом позовних вимог про стягнення з боржника на користь банку процентів та неустойки, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суд про задоволення частини вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення, так званого, тіла кредиту, не перевіряється.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема, з договорів.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до п. 3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відмовляючи позивачу в задоволенні його вимоги про стягнення процентів, суд першої інстанції не звернув уваги, що він не просив стягнути проценти за користування кредитними коштами в порядку ч. 1 ст. 1054, ст. 1056-1 ЦК України. Навпаки, позивач зазначав, що така заборгованість у відповідачки відсутні.

Натомість позивач просив стягнути проценти з підстав, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Суд першої інстанції встановив, що відповідачка має несплачений борг перед позивачем в сумі 11399,68 грн.

З доданого банком до позовної заяви розрахунку боргу вбачається. що прострочена заборгованість ОСОБА_1 перед банком по кредиту почала формуватися з 01 січня 2019 року.

За наявності простроченої заборгованості по кредиту в позивача виникло право вимагати сплати процентів на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, що було ним зроблено.

І в позовній заяві, і в розрахунку заборгованості позивач вказав, що він просить стягнути з відповідачки проценти на підставі ст. 625 ЦК України.

Отже, суд першої інстанції належним чином не з`ясував підстави вимог позивача про стягнення процентів, не перевірив їх належним чином, неправильно визначив закон, який регулює правовідносини сторін в цій частині.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачені нею індекс інфляції та проценти є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Зокрема, проценти від простроченої суми зобов`язання забезпечують захист майнового інтересу кредитора, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Розмір таких процентів встановлена законом і становить три проценти річних від простроченої суми, але цей розмір може бути змінений за домовленістю сторін договору.

Позивач у своєму розрахунку просив стягнути з відповідачки проценти у розмірі 86,4 % річних. На підтвердження того, що сторони договору визначили самостійно розмір процентів річних на випадок застосування ст. 625 ЦК України, позивач надав витяг з Умови та Правила надання банківських послуг, як частину укладеного між ним і відповідачкою кредитного договору та які розмішено в мережі Інтернет за адресою: www.privatbank.ua.

Так в п. 2.1.1.2.12. цих Умов та Правил надання банківських послуг (згідно з наданим позивачем витягом) передбачено, зокрема, що в разі неповернення кредиту в строк або несвоєчасної сплати мінімального обов`язкового платежу клієнт сплачує на користь банку заборгованість по кредиту та проценти від неповернутої в строк суми кредиту, які відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у розмірі 86,4% для картки типу «Універсальна» (с. 41 на звороті).

Проте суд першої інстанції не взяв до уваги цей витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, вважаючи його неналежним та недостовірним доказом.

При цьому суд обґрунтовано послався на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року по справі ЄУН: 342/180/17 у якій між сторонами (однією з яких також було АТ КБ «ПриватБанк») склалися аналогічні правовідносини, де Суд вказав на таке:

«Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин».

Як і у справі № 342/180/17, яку переглядала Велика Палата Верховного Суду, так і в цій справі відсутні дані про те, що саме такі Умови та Правила надання банківських послуг мала на увазі відповідачка на час укладення договору з позивачем, тобто станом на 07 липня 2011 року.

Наданий позивачем витяг не містить відомостей про підписання відповідачкою саме таких Умов надання кредиту.

В мережі інтернет за адресою: https://privatbank.ua/terms міститься архів Умов та Правил надання банківських послуг - договорів приєднання, але самою ранньою їх редакцією є редакція, актуальна станом на 01 вересня 2013 року. Редакція Умов та Правил, як діяла станом на 07 липня 2011 року в цьому електронному архіві відсутня.

Примітно, що редакція Умов і Правил, актуальна на 01 вересня 2013 року, не містила умов про встановлення процентної ставки, яка застосовується до простроченого грошового зобов`язання в порядку ст. 625 ЦК України. Натомість п. 2.1.1.2.12., який містить такого змісту умови з процентною ставкою 86,4%, яку застосував позивач стосовно відповідачки, є в більш пізніх редакціях Умов та Правил надання банківських послуг, зокрема, в тих, які були чинними на час пред`явлення банком позову, тобто на грудень 2019 року.

Крім того, підписана ОСОБА_1 довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» від 07 липня 2011 року (с. 26) не містить такої умови.

Підсумовуючи, колегія суддів апеляційного суду робить висновок, що позивач має право вимагати стягнення з відповідачки трьох процентів річних від простроченої суми на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Згідно з наданим позивачем розрахунку заборгованості (с. 7 24), він розрахував і вимагав стягнути проценти на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 01 жовтня 2019 року по 01 грудня 2019 року, а тому суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зробити свій розрахунок за цей період та стягнути визначену суму з відповідачки.

Враховуючи, що у цей період сума простроченої заборгованості змінювалася (зменшувалася), тому розрахунок трьох процентів річних має здійснюватися стосовно кожної суми боргу, а саме:

17180,07 х 3 : 100 : 365 х 11 = 15,53 грн, де:

17180,07 сума простроченої заборгованості,

11 кількість днів прострочення з 01 по 11 жовтня 2019 року;

16214,57 х 3 : 100 : 365 х 2 = 2,67 грн, де:

16214,57 сума простроченої заборгованості,

2 кількість днів прострочення з 12 по 13 жовтня 2019 року;

15730,14 х 3 : 100 : 365 х 1 = 1,29 грн, де:

15730,14 сума простроченої заборгованості,

1 кількість днів прострочення 14 жовтня 2019 року;

15487,92 х 3 : 100 : 365 х 1 = 1,27 грн, де:

15487,92 сума простроченої заборгованості,

1 кількість днів прострочення 15 жовтня 2019 року;

15366,81 х 3 : 100 : 365 х 1 = 1,26 грн, де:

15366,81 сума простроченої заборгованості,

1 кількість днів прострочення 16 жовтня 2019 року;

15306,26 х 3 : 100 : 365 х 9 = 11,32 грн, де:

15306,26 сума простроченої заборгованості,

9 кількість днів прострочення 17 по 25 жовтня 2019 року;

14799,68 х 3 : 100 : 365 х 12 = 1,27 грн, де:

14799,68 сума простроченої заборгованості,

12 кількість днів прострочення з 26 жовтня по 06 листопада 2019 року;

11399,68 х 3 : 100 : 365 х 25 = 23,42 грн, де:

11399,68 сума простроченої заборгованості,

25 кількість днів прострочення з 07 листопада по 01 грудня 2019 року

Всього сума трьох процентів річних за визначений позивачем час прострочення виконання зобов`язання становить 71,36 грн і підлягає стягненню з відповідачки.

Враховуючи, що в частині вимоги позивача про стягнення процентів суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права (не застосував ч. 2 ст. 625 ЦК України), що привело до необґрунтованої відмови в задоволенні цієї вимоги повністю, то в цій частині оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовної вимоги.

Оцінюючи вимоги позивача про стягнення неустойки (штрафу та пені), колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.

Згідно підписаної відповідачкою 07 липня 2011 року довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30днів пільгового періода» за несвоєчасне погашення заборгованості встановлюється неустойка в формі пені, яка визначається за формулою у відсотках від простроченої суми, а також у формі штрафу за таке ж порушення, але з умовою, що прострочення триває понад 30 днів.

Суд першої інстанції необґрунтовано відхилив вимогу позивача про стягнення неустойки, не взявши до уваги підписану відповідачкою довідку, та не навів для цього відповідних мотивів.

У постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15 зроблено висновок, що відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Оскільки, звертаючись до суду, позивач просив стягнути з відповідачки і пеню, і штраф посилаючись на невиконання нею грошового зобов`язання у строк, то суд, встановивши наявність підстав для стягнення неустойки, повинен сам визначити вид застосовуваної відповідальності боржника (пеню або штраф).

Відповідно до ст. 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права.

Тлумачення статей 3 та 549 ЦК України дозволяє стверджувати, що при виборі того який вид неустойки (штраф чи пеня) повинен стягуватися, слід враховувати такі загальні засади цивільного законодавства, як справедливість і розумність (п. 6 ст. 3 ЦК України). Тому необхідно визначити стягнення якого виду неустойки (штрафу чи пені) є нерозумним і несправедливим, з урахуванням їх розміру.

Аналогічного по суті висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 вересня 2018 року по справі ЄУН: 664/2784/15-ц.

Беручи до уваги, що відповідачка допускала прострочення виконання зобов`язання, але при цьому відбувалося і часткове погашення простроченої заборгованості, зокрема в останні місяці до пред`явлення позову, а сума боргу становить 11399,68 грн, тому стягнення з неї пені в сумі 19016,27 грн, яка майже в двічі перевищує борг, не може вважатися справедливим і розумним.

З урахуванням стимулюючої ролі неустойки, справедливим буде стягнення штрафу, який визначається за формулою, яка вказана у довідці про умови кредитування від 07 липня 2011 року, а саме: 500 грн + 5 % суми заборгованості по кредиту, що становить 11399,68 х 5% + 500 = 1069,98 грн.

Отже, і в цій частині вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд першої інстанції не дотримався загальних вимог процесуального права, закріплених у ЦПК України, не перевірив доводів позивача в частині його вимог про стягнення процентів та неустойки, неправильно визначив правовідносини сторін в цих частинах та позбавив себе можливості правильно застосувати норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції в оскаржуваній його частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Про судові витрати

За правилами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з частковим задоволенням вимог позивача з відповідачки на його користь підлягає стягненню компенсація сплаченого ним судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме: за подання до суду позовної заяви - 756,72 грн, за подання до суду апеляційної скарги - 1037,34 грн, всього 1794,06 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 05 березня 2020 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення процентів і неустойки скасувати та ухвалити щодо цих вимог нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) 71,36 (сімдесят одну гривню тридцять шість копійок) процентів від простроченої суми зобов`язання та 1069,98 (одну тисячу шістдесят дев`ять гривень дев`яносто вісім копійок) штрафу.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) 1794,06 (одну тисячу сімсот дев`яносто чотири гривні шість копійок) судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Повний текст постанови складено 03 грудня 2020 року.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст. 394 ЦПК України.

Головуючий О.Л. Карпенко

Судді А.М. Головань

Л. М. Дьомич