Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2020 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Пустовойт Т. В., за участю секретаря судового засідання Родіної Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління міського майна Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради про визнання права на приватизацію житлового приміщення та зобов`язання вчинити певні дії,-

У С Т А Н О В И В:

В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що їй, згідно ордеру на житлове приміщення серії КО НОМЕР_1 була видана квартира, розташована в АДРЕСА_1 . Реалізуючи своє право на приватизацію житла, ОСОБА_1 надала до Центру надання адміністративних послуг пакет документів з питання оформлення свідоцтва про право власності на зазначену квартиру. Однак, листом Управління міського майна Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради від 07.05.2019 року, позивачці відмовлено у передачі у власність вищевказаної квартири, оскільки не надано документ, що підтверджує невикористання житлових чеків за період з 01.01.1993 року по 06.04.1999 року. В позовній заяві ОСОБА_1 наголошувала на тому, що до 06.04.1999 року не могла приймати участь у приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності України, тобто використати житлові чеки, оскільки громадянкою України вона стала лише після отримання паспорту в 22.09.1999 року, до цього часу документувалась паспортом громадянина СРСР зразка 1974 року, тому фактично не могла використати житлові чеки в спірний період. Надати довідку з місця фактичного проживання за період з 01.01.1993 року по 06.04.1999 року у позивачки можливість також відсутня, оскільки на даний час, де колись були розташовані бараки по АДРЕСА_2 , знаходиться пустир, жодних документів щодо бараків АДРЕСА_2 не збереглося. На підставі викладеного просила визнати за нею право на приватизацію квартири АДРЕСА_3 за відсутності довідок за період з 01.01.1993 року по 06.04.1999 року, які підтверджують невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду та зобов`язати відповідача здійснити приватизацію квартири.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 , яка діє на підставі ордеру, до судового засідання не з`явились, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Представник відповідача до судового засідання не з`явився, через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги можуть бути задоволені, якщо під час розгляду справи позивачем будуть документально підтверджені факти та надані судом докази обставини, які викладені в позовній заяві. Просили розгляд справи провести без представника відповідача, рішення прийняти на розсуд суду.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Встановлено, що згідно ордеру на житлове приміщення серії КО №009038, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради народних депутатів від 16.06.1999 року, ОСОБА_1 була видана квартира, розташована в АДРЕСА_1 .

Як вбачається з архівного витягу з рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 16.06.1999 року №216/1, ОСОБА_1 внесено до списку на надання квартири, у зв`язку із відселення із санітарно-захисної зони, а саме з будинку АДРЕСА_4 , де ОСОБА_1 проживала на правах члена сім`ї.

Відповідно до змісту листа Управління міського майна Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради від 07.05.2019 року, ОСОБА_1 відмовлено у передачі у власність квартири по АДРЕСА_1 , оскільки не надано документ, що підтверджує невикористання житлових чеків за період з 01.01.1993 року по 06.04.1999 року.

Згідно довідки з Відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради в спірній квартирі зареєстрована тільки позивачка ОСОБА_1 .

Згідно відповіді Кальміуського районного відділу у місті Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області від 13.11.2019 року, ОСОБА_1 документувалась паспортом громадянина України НОМЕР_2 , виданим Іллічівським РВ Маріупольського МУ ГУ МВС України в Донецькій області 22.09.1999 року, у зв`язку з обміном паспорта зразка 1974 року на підставі документів, які на теперішній час не збереглись внаслідок реорганізації структури СГІРФО та правонаступництво ДМС.

Як вбачається з паспорту, серії ВВ №964858, виданого на ім`я ОСОБА_1 . Іллічівським РВ Маріупольського МУ УМВС України в Донецькій області від 22.09.1999 року, позивачка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Маріуполі Донецької області. Запис щодо реєстрації місця проживання датований 06.04.1999 року за адресою: АДРЕСА_4 . Відмітки про реєстрацію місця проживання до 06.04.1999 року відсутні.

Згідно відповіді КСН сел. «Мирний» від 19.09.2019 року, на даний час, де колись були розташовані бараки по АДРЕСА_2 пустир АДРЕСА_5 будинки починаються з АДРЕСА_6 . Жодних документів в КСН сел. «Мирний» щодо бараків по вул.Модельній не збереглося, тому можливість надати ОСОБА_1 довідку за попереднім місцем проживання також відсутня.

Відповідно до листа Юридичного департаменту Маріупольської міської ради від 16.05.2019 року, в Реєстрі територіальної громади міста Маріуполя міститься, виключно, інформація, що підтверджує реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 з 1999 року за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно відповіді Відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 16.09.2019 року, інформація про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 в період з 1992 року по 06.04.1999 року в м.Маріуполі, в РТГ- відсутня.

Згідно відповіді з Державної міграційної служби України від 20.11.2019 року, місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано з 19.10.1999 року за адресою: АДРЕСА_1 . Надати відомості про місце проживання ОСОБА_1 з 1992 рок по 06.04.1999 року не вбачається за можливе.

Відповідно до змісту витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 06.06.2019 року, при реєстрації шлюбу в 1989 році місце проживання ОСОБА_1 зазначено: АДРЕСА_7 .

Згідно ст.ст.30, 41 Конституції України кожному гарантується недоторканність житла, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Відповідно до вимог ст.345 ЦK України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому Законом.

Правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, визначені у Законі України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Як встановлено ст.2 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Відповідно до ст.8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Згідно з ч.10 ст.8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

У п. 3.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2010 від 10 червня 2010 року (справа про безоплатну приватизацію житла) зазначено, що «приватизація державного житлового фонду згідно з Законом відбувається шляхом використання всіма громадянами України приватизаційних житлових чеків. Громадянам надано право змінити цільове використання цих чеків, а тому вони можуть бути використані також для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонд Зазначене положення Закону дає підстави для висновку, що приватизація державного житлового фонду не є обов`язком громадян України, а є їх правом, яке повинне реалізовуватися ними на власний розсуд, на умовах, у порядку та спосіб, встановлених законом. Системний аналіз положень Закону та ЖК України дає підстави для висновку, що право громадянина України на приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз у повному обсязі, якщо він повністю використав житловий чек та у його власність передано загальну площу житла, що не перевищує встановлену санітарну норму і відповідно, номінальну вартість житлового чека, незалежно від того, відповідає ця площа одній квартирі (будинку) чи кільком. Таким чином тільки повне використання житлових чеків є фактом реалізації один раз права на безоплатну приватизацію житла, передбаченого п.5 ст.5 Закону».

При зверненні позивачки з заявою про приватизацію житлового приміщення у будинку, відповідач зазначив недоліком, відсутність інформації про невикористання свого права на приватизацію державного житлового фонду за період з 01.01.1993 року по 06.04.1999 року.

Разом з цим, суд вважає таку вимогу органу приватизації про надання позивачем відомостей про те, що раніше вона не використала своє право на приватизацію, безпідставною, оскільки встановлення цієї обставини має відноситись до виключної компетенції держави, яка, виконуючи функції з владного регулювання усіх без винятку суспільних правовідносин, зобов`язана мати власний, самодостатній і незалежний механізм з отримання такої інформації, не покладаючи цей тягар на громадян.

Крім того, як вбачається з відповіді Кальміуського районного відділу у місті Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області від 13.11.2019 року та паспорту ОСОБА_1 , остання документується паспортом громадянина України НОМЕР_2 , виданим 22.09.1999 року, у зв`язку з обміном паспорта зразка 1974 року. Відмітки про реєстрацію місця проживання до 06.04.1999 року в паспорті відсутні.

Згідно ч.1 ст.4 ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду", зміни до якої не вносились з 01.01.1993 року, житлові чеки - це приватизаційні папери, які одержуються всіма громадянами України і використовуються при приватизації державного житлового фонду.

Отже, житлові чеки одержуються виключно громадянами України.

Згідно ст.5 ЗУ «Про громадянство України» від 08.10.1991 року, що діяв в спірний період з 01.01.1993 року по 06.04.1999 року, документами, які підтверджують громадянство України, є паспорт громадянина України, для військовослужбовців - військова книжка, а для осіб до 16 років - свідоцтво про народження.

Виходячи із норм ч.1 ст.4 ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду", житлові чеки одержують лише громадяни України, в той час як ОСОБА_1 підтвердила свою належність до Громадянства України лише одержавши паспорт громадянки України 22.09.1999 року, отже до цього часу фактично не могла використати житлові чеки в спірний період.

Враховуючи все вищевикладене, викладені в позовній заяві обставини знайшли своє підтвердження в ході дослідження письмових матеріалів справи, у зв`язки з чим позовні вимоги ОСОБА_1 вважаються обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 5, 13, 76-81, 141, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління міського майна Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради про визнання права на приватизацію житлового приміщення та зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право на приватизацію квартири АДРЕСА_3 , за відсутності довідок за період з 01.01.1993 року по 06.04.1999 року, які підтверджують невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду на підставі Закону України "Про приватизацію державного житлового Фонду".

Зобов`язати Управління міського майна Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та провести приватизацію квартири АДРЕСА_3 на ім`я ОСОБА_1 , за відсутності довідок за період з 01.01.1993 року по 06.04.1999 року, які підтверджують невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду на підставі Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

На рішення може бути подана апеляція до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Т.В. Пустовойт