Провадження №2/523/536/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" лютого 2020 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючої судді - Середи І.В.,

за участю секретаря судових засідань - Щербан О.Д.,

позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши в судовому засіданні в залі суду №9, в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до комунальної установи «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи», коммунального некомерційного підприємства «Одеська обласна клінічна лікарня», про встановлення факту виробничої травми, зобов`язання провести повторне розслідування нещасного випадку на виробництві та повторне медичне обстеження з наданням висновку щодо втрати працездатності внаслідок отриманої травми на робочому місці ,

ВСТАНОВИВ:

22.08.2018 р. позивач ОСОБА_1 звернулася з позовом до комунальної установи «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи», третя особа: комунальна установа «Одеська обласна клінічна лікарня», про визнання неправомірною відмову та зобов`язання прийняти заяву та розглянути в її присутності.

23.08.2018 р. провадження у справі було відкрито (суддя Виноградова Н.В.) та призначено підготовче засідання.

У зв`язку з перебуванням судді Суворовського районного суду м.Одеси Виноградової Н.В., у провадженні якої знаходилася вищевказана справа, на лікарняному, 04.12.2018 р. здійснено повторний автоматизований розподіл справи автоматизованою системою документообігу, відповідно до ст.ст.11-1, 21 ЦПК України, а 05.12.2018 р. отримано справу з цивільної канцелярії.

21.09.2018 р. від відповідача КУ «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи» надійшов відзив на позовну заяву.

06.12.2018 р. ухвалою судді призначено підготовче засідання.

Після уточнення позовних вимог 12 та 13 листопада 2019 р. позивач просила:

- встановити факт отримання нею 18.07.2008 р. виробничої травми в Одеській клінічній лікарні м.Одеса, І поверх головного корпусу;

- зобов`язати комунальну установу «Одеська обласна клінічна лікарня» видати акт за формою Н-1 (виробнича травма), так як в актах Н-5 за 2008 р. та за 2012 р. є суттєві протиріччя, провести повторне розслідування нещасного випадку на виробництві;

- зобов`язати КУ «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи» провести повторне медичне обстеження з наданням висновку щодо втрати працездатності внаслідок отриманої травми на робочому місці.

Крім того, позивач заявляла клопотання та просила визнати причини пропуску строку позовної давності для звернення до суду поважними та поновити даний строк.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказувала на те, що 18.07.2008 року під час виконання нею службових обов`язків, близько 12.30 год., ОСОБА_3 знаходячись на першому поверсі в приміщенні КУ «Одеська обласна клінічна лікарня» в процесі сварки з нею, з метою навмисного завдання тілесних ушкоджень, заздалегідь підготованим металевим прутом і сумкою, яку теж тримала в руках нанесла їй удари в голову, тулуб і руки, а також інші частини тіла, тим самим завдавши чисельні тілесні ушкодження середньої тяжкості. Суворовським районним судом м.Одеси ОСОБА_3 визнано винною у скоєнні злочину, передбаченого ст..122 ч.1 КК України і призначена міра покарання у вигляді одного року позбавлення волі, а на підставі ст.1 п. «г» Закону України «Про амністію» від 12.12.2008 р. вона була звільнена від покарання. Внаслідок завданих ушкоджень позивач отримала закриту черепно-мозкову травму в формі струсу головного мозку, закритий перелом середньої фаланги ІV пальця лівої кістки, забій міжфалангового суглобу V пальця лівої кістки. Отримані ушкодження мають наслідки, оскільки вона втрачає загальну працездатність, стан здоров`я різко погіршився, їй показано лікування, а також санаторно-курортне лікування. Звертаючись до КУ «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи» вона просила встановити ступінь працездатності, якщо таку ступінь буде визначено, то чи відносяться ушкодження завдані ОСОБА_3 до групи інвалідності, визнати отримання 18.07.2008 р. тілесних ушкоджень на робочому місці в лікарні, чи знаходяться ушкодження в причинному зв`язку з інвалідністю, або втратою працездатності. Також просила розгляд заяви здійснити з її участю. В результаті, комісією їй було відмовлено в задоволенні заяви. В складених актах про нещасний випадок за формою Н-5 за 2008 та 2012 р. є суттєві протиріччя.

Згідно з рішенням Одеської обласної ради №975-VІІ від 19.06.2019 р. припинено комунальну установу «Одеська обласна клінічна лікарня» шляхом її перетворення у комунальне некомерційне підприємство «Одеська обласна клінічна лікарня» Одеської обласної ради», яке є правонаступником всього майна, прав та обов`язків комунальної установи.

Ухвалою суду 28.02.2012 р. без виходу до нарадчої кімнати у зв`язку з прийнятим рішенням Одеської обласної ради та за клопотанням відповідача здійснено заміну відповідача комунальна установа «Одеська обласна клінічна лікарня» на комунальне некомерційне підприємство «Одеська обласна клінічна лікарня» Одеської обласної ради».

В судовому засіданні позивач підтримала вимоги та зазначила, що складені акти про нещасний випадок мають суттєві протиріччя, оскільки в акті за 2008 рік йде мова про ОСОБА_3 як потерпілу, що суперечить дійсним обставинам, оскільки потерпілою була позивач. В 2012 р. також під час проведення розслідування комісією не об`єктивно досліджувалися докази, враховані пояснення свідків заінтересованих, із наданих документів вбачається, що до ОСОБА_3 з боку керівництва лікарні поблажливе ставлення, тоді як під час нещасного випадку, їй не допомагали, поліцію не викликали, слідство було необ`єктивним. 18.07.2008 р. працюючи в лікарні на посаді медичної сестри інтенсивної терапії (3-й поверх) спустилася на перший поверх лікарні, виконувала свої трудові обов`язки, а ОСОБА_3 , з якою вона не була знайома, не спілкувалася, безпричинно почала їй завдавати ударів, в результаті яких вона отримала травми. Взагалі в неї є сумніви у встановлених ОСОБА_3 діагнозах та інвалідності, що вплинуло на призначення їй покарання. Крім того, ОСОБА_3 не виконує рішення суду, яким стягнуто моральну шкоду.

Відповідачі не направили до суду своїх представників, про судове засідання повідомлені належним чином. В матеріалах справи є їх клопотання про розгляд справи в їх відсутності.

Представник КУ «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи» раніше направляв до суду відзив на позов,згідно з яким позовні вимоги вважає необґрунтованими, незаконними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки звертаючись до установи з заявою позивачем не було надано, як то передбачено законодавством, направлення лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я та письмових підтверджень проходження діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів. До того ж наданий позивачем акт за формою Н-5 від 18.07.2008 р. свідчить про те, що отримані тілесні ушкодження не пов`язані з виробництвом, тобто не пов`язані з виконанням трудових обов`язків .

Заслухавши позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, а також кримінальної справи №1527/1-771/11, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 18.07.2008 року о 12 годині 30 хвилин знаходячись на першому поверсі в приміщенні Одеської обласної клінічної лікарні, розташованої на АДРЕСА_1 ОСОБА_3 в процесі сварки з ОСОБА_2 вчинила сварку, в процесі якої завдала навмисно позивачу тілесні ушкодження середньої важкості згідно з висновком судово-медичної экспертизи № 4356 від 27.11.2008 року, у вигляді закритої черепномозкової травми у формі струсу головного мозку, садно, синця на обличчі, заритий перелом основної фаланги 4 пальця лівої кисті, синець на обох стегнах.

Вироком Суворовського районного суду Одеської області від 12 липня 2012 року ОСОБА_3 була притягнута до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого частиною першою статті 122 КК України. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 листопада 2012 року, яка залишена без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2013 року, вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 12 липня 2012 року стосовно відповідача скасовано, а кримінальне провадження закрито зі звільненням ОСОБА_3 від відповідальності на підставі пункту «г» статті 1, статті 6 Закону України «Про амністію» від 12 грудня 2008 року.

19 листопада 2013 р. ухвалою Вищого спеціалізованого суду України залишено без змін ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 листопада 2012р., а касаційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 30.05.2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданої вчиненням злочину задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 завдану моральну шкоду в розмірі 50 000 грн., а на користь держави судовий збір в сумі 640 грн.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12.10.2017 р. та постановою Верховного Суду від 12 грудня 2018 року скарги ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Суворовського районного суду м.Одеси в силі.

Згідно з наказом № 113 від 21.07.2008 р. головного лікаря Одеської обласної клінічної лікарні було призначено комісію для проведення розслідування нещасного випадку на виробництві, який стався внаслідок конфлікту між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

23.07.2008 р. складено, а 24.07.2008 року затверджено головним лікарем лікарні, акт розслідування нещасного випадку, що стався 18.07.2008 р. о 13год.00 хв. Згідно з вказаним актом комісією було встановлено, що у вестибюлі на першому поверсі ОКЛ виникла побутова сварка, яка переросла у сутичку між медичною сестрою для палат інтенсивної терапії відділення інтенсивної терапії ОСОБА_2 і прибиральницею господарчої частини ОСОБА_3 , а також зроблено висновок, що нещасний випадок вважається не пов`язаним з виробництвом, не підлягає обліку, не страховий.

22.10.2012 р. було складено, а 23.10.2012 р. затверджено головним лікарем лікарні КУ «ООКЛ», акт розслідування нещасного випадку, що стався 18.07.2008 р.. За змістом акту комісія, призначена наказом від 01.10.2012 р. №164, прийшла до висновку, що випадок не вважається пов`язаним з виробництвом.

При цьому, також було встановлено комісією, що сестра медична для палат інтенсивної терапії ОСОБА_2 18.07.2008 р. приступила до роботи о 08.00 год.. З 09.00 до 13.30год. знаходилася на пункті заготовки крові . З 11.00 год. була відсутня на робочому місці і не виконувала ніякі доручення завідуючого відділенням лікарні та старшої медичної сестри (відповідно до пояснювальної записки зав.відділенням інтенсивної терапії ОСОБА_4 ). О 12.25 год. ОСОБА_2 пішла з документами на хворого ОСОБА_5 до виконуючого обов`язки заступника головного лікаря з хірургії ОСОБА_6 для підпису останніх. Після підписання документів пішла до приймальної головного лікаря щоб проставити печатку, після виходу з приймальної ОСОБА_2 направилася в бік ортопедичного магазину у вестибюлі. Прибиральниця ОСОБА_3 прийшла у вестибюль головного корпусу для виконання своїх службових обов`язків. Напередодні вона отримала завдання від ОСОБА_7 , зав.господарством перевірити санітарний стан вестибюлю і при необхідності прибрати його. ОСОБА_2 побачивши ОСОБА_3 у вестибюлі, почала її ображати. ОСОБА_3 їй відповіла, зав`язалася бійка (відповідно до пояснень ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ).

Інцидент почався між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 у 2003 р. з особистих мотивів і продовжується до теперішнього часу. Крім того, комісією було встановлено порушення сестрою медичною для палат інтенсивної терапії ОСОБА_2 та прибиральницею службових приміщень ОСОБА_3 правил внутрішнього трудового розпорядку .

З матеріалів кримінальної справи вбачається, що під час надання пояснень ОСОБА_1 вказувала на те, що зробила ОСОБА_3 зауваження щодо її явки на роботу, після чого остання розвернулася та схопила її за шию, зірвала золоті прикраси та стала бити сумкою.

ОСОБА_8 під час допиту вказувала на те, що ОСОБА_1 знає близько 30 років між ними 10 років тому стався конфлікт між її донькою та ОСОБА_1 , посварилися і з того часу постійно від неї чула образи. !8.07.2008 року ОСОБА_1 почала її ображати і вказала на те, що вона лише зараз прийшла на роботу, схвали її руками придавила до стіни, вдарила по голові.

Відповідно до вимог ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з нормами ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За нормами ч.2 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нормами ч.1 та 2 ст. 13 ЦПК України закріплено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з вимогами ч.6 ст.81 ЦПК Укрвїни доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як закріплено в нормі ч.4 ст.82 ЦПК України Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (ч.6 ст.82 ЦПК України).

Згідно з пунктом 5 частини 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» нещасний випадок - обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного виробничого фактора чи середовища, що сталися у процесі виконання ним трудових обов`язків, внаслідок яких заподіяно шкоду здоров`ю або настала смерть.

Відповідно до частини другою статті 36 цього Закону факт нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання розслідується в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України, відповідно до Закону України «Про охорону праці».

Згідно статті 171 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен проводити розслідування та вести облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві відповідно до порядку, встановленого Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті 22 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний організовувати розслідування нещасних випадків, професійних захворювань і аварій відповідно до положення, що затверджується Кабінетом Міністрів України за погодженням із всеукраїнськими об`єднаннями профспілок.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 року № 1112 «Деякі питання розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві» затверджено Порядок розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві (далі - Порядок) (діяв на момент настання нещасного випадку), який визначає процедуру проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій, що сталися на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форми власності, виду економічної діяльності або в їх філіях, представництвах, інших відокремлених підрозділах чи у фізичних осіб - підприємців, які відповідно до законодавства використовують найману працю (далі - підприємство), а також тих, що сталися з особами, які забезпечують себе роботою самостійно, за умови добровільної сплати ними внесків на державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання (далі - особи, які забезпечують себе роботою самостійно).

Пунктом 7 Порядку передбачено, що розслідування проводиться у разі раптового погіршення стану здоров`я працівника або особи, яка забезпечує себе роботою самостійно, одержання ними поранення, травми, у тому числі внаслідок тілесних ушкоджень, заподіяних іншою особою, гострого професійного захворювання і гострого професійного та інших отруєнь, одержання теплового удару, опіку, обмороження, у разі утоплення, ураження електричним струмом, блискавкою та іонізуючим випромінюванням, одержання інших ушкоджень внаслідок аварії, пожежі, стихійного лиха (землетруси, зсуви, повені, урагани тощо), контакту з представниками тваринного і рослинного світу, що призвели до втрати працівником працездатності на один робочий день чи більше або до необхідності переведення його на іншу (легшу) роботу не менш як на один робочий день, у разі зникнення працівника під час виконання ним трудових обов`язків, а також у разі смерті працівника на підприємстві (далі - нещасні випадки).

Відповідно до пункту 13 Порядку обстеження місця нещасного випадку, одержання пояснень потерпілого, свідків та причетних до нещасного випадку осіб, з`ясування обставин і причин нещасного випадку, визначення чи пов`язаний цей випадок з виробництвом, установлення осіб, які допустили порушення законодавства про охорону праці та складання акту розслідування нещасного випадку віднесено до компетенції утвореної роботодавцем комісії з розслідування нещасного випадку.

За пунктом 14 Порядку визнаються пов`язаними з виробництвом нещасні випадки, що стались з працівниками під час виконання трудових обов`язків, а також ті, що стались у період: перебування на робочому місці, починаючи з прибуття працівника на підприємство до його вибуття, який фіксується відповідно до правил внутрішнього трудового розпорядку, у тому числі протягом робочого часу, підготовки до роботи та приведення в порядок після закінчення роботи знарядь виробництва.

Відповідно до пункту 16 Порядку нещасні випадки, пов`язані із завданням тілесних ушкоджень іншою особою, або вбивство працівника під час виконання чи у зв`язку з виконанням ним трудових (посадових) обов`язків чи дій в інтересах підприємства незалежно від порушення кримінальної справи розслідуються відповідно до цього Порядку. Такі випадки визнаються пов`язаними з виробництвом (крім випадків, що сталися з особистих мотивів).

В науці кримінального права до особистих мотивів злочину відносять помсту, сексуальні спонукання, ревнощі, боягузтво, жорстокість, кар`єризм, заздрість, жалість, співчуття, родинні та інші почуття, сором, захопленість певними предметами або будь-якою діяльністю.

Оцінивши надані докази в сукупності суд прийшов до висновку, що сварка між прибиральницею ОСОБА_3 та сестрою медичною ОСОБА_1 відбулася на грунті особистих стосунків, не була пов`язана з виконанням позивачем трудових обов`язків, що знайшло своє підтвердження під час дослідження матеріалів кримінальної справи, а саме пояснень наданих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та цивільної справи. Із письмових доказів судом не встановлено, що сварка стосувалася виконання трудових обов`язків позивачем.

Таким чином, нещасний випадок підпадає під виключення відповідно до п.16 Порядку.

Суд приймає до уваги також і правовий висновок Верховного Суду викладений в постанові від 09.01. 2020 року у справі №635/3143/17 .

Усі клопотання з приводу витребування доказів, які заявлялися позивачем в ході розгляду даної справи стосувалися діагнозу хвороби ОСОБА_3 , перевірки правильності його встановлення та визнання їй групи інвалідності, щоб підтвердити неправильність призначеного їй покарання.

Таким чином, нещасний випадок, пов`язаний із завданням ОСОБА_2 тілесних ушкоджень ОСОБА_3 не пов`язаний з виробництвом, тому вимоги про встановлення факту отримання 18.07.2008 р. виробничої травми та зобов`язання лікарні видати акт за формою Н-1 (виробнича травма) та проведення повторне розслідування нещасного випадку на виробництві є безпідставними та такими що не відповідають закону.

Щодо заявлених вимог до комунальної установи «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи», то такі вимоги також є необґрунтованими виходячи з наступного.

Як було встановлено судом із наданих позивачем письмових доказів 10.05.2018 р. ОСОБА_2 звернулася з заявою до центру та просила встановити ступінь втрати працездатності та чи відноситься вона до групи інвалідності, а також якщо центр визнає отримання тілесних ушкоджень на робочому місці в приміщенні лікарні о 12.30 год. 18.07.2008 р. , то чи знаходяться в причинному зв`язку з інвалідністю або втратою працездатності.

15.05.2018 р. за вих. №39 центром складено лист відповідь про відмову в задоволенні вимог заяви.

Згідно до норми п.3 Положення про медико-соціальну експертизу, затверджену постановою КМУ від 03.12.2009 р. №1317, медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності. Медико-соціальна експертиза потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання проводиться після подання акта про нещасний випадок на виробництві, акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 р. № 1112 (Офіційний вісник України, 2004 р., № 35, ст. 2337), висновку спеціалізованого медичного закладу (науково-дослідного інституту професійної патології чи його відділення) про професійний характер захворювання, направлення лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я або роботодавця чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання, або робочого органу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків, суду чи прокуратури.

Згідно з пп.1 п.11 Положення міські, міжрайонні, районні комісії визначають ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків.

За змістом вимог п. 17 Положення медико-соціальна експертиза проводиться після повного медичного обстеження, проведення необхідних досліджень, оцінювання соціальних потреб особи з інвалідністю, визначення клініко-функціонального діагнозу, професійного, трудового прогнозу, одержання результатів відповідного лікування, реабілітації за наявності даних, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Відповідно до п.1.4 Порядку та Критеріїв встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, затверджених наказом Міністерства охорони здоровя України від 05.06.2012 р. №420 , медико-соціальна експертиза потерпілого здійснюється МСЕК у складі комісії відповідно до пункту 10 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317, за наявності акта про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, за формою Н - 1, наведеною в додатку 4 до Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року № 1232 .

Враховуючи вказані норми та додані до заяви звернення ОСОБА_1 документи, суд прийшов до висновку, що центром правомірно було відмовлено в задоволенні вимог, оскільки висновок може бути складений за умови надання документів передбачених законом та нормативними актами, які регулюють такі правовідносини.

Щодо клопотання про визнання причин пропуску строку позовної давності для звернення до суду поважними та його поновлення, то воно судом не розглядалося, оскільки відповідачі не заявляли про застосування позовної давності відповідно до вимог ст.267 ЦК України.

Керуючись ст.ст.12,13,76-81,258-259,263,265,268,273,354-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до комунальної установи «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи», комунального некомерційного підприємства «Одеська обласна клінічна лікарня», про встановлення факту виробничої травми, зобов`язання провести повторне розслідування нещасного випадку на виробництві та повторне медичне обстеження з наданням висновку щодо втрати працездатності внаслідок отриманої травми на робочому місці залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Повне рішення складено 10.03.2020 р.

Суддя: