ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8654/20 Справа № 215/3129/20 Суддя у 1-й інстанції - Коноваленко М. І. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Голуб О.О.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України за наявними у справі матеріалами, за відсутності осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату судового засідання, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , який діє від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 серпня 2020 року, яке ухвалено суддею Коноваленко М.І. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 20 серпня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

В травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі ПрАТ «Північний ГЗК») про відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з ушкодженням здоров`я.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 у період з 03.07.1973 по 31.10.1973 на посаді помічника машиніста екскаватора Першотравневого рудника «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» ім. Комсомолу України, з 19.12.1975 по 10.02.1985 на посаді помічника машиніста екскаватора Першотравневого рудоуправління «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» ім. Комсомолу України, з 07.02.1990 по 13.01.1995 на посаді машиніста екскаватора Ганнівського кар`єру Ганнівського рудоуправління «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» ім. Комсомолу України, з 13.01.1995 по 12.02.1997 на посаді машиніста екскаватора Ганнівського кар`єру Ганнівського рудоуправління ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником якого є ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», в вини відповідача, який не створив безпечні умови праці, позивачем отримано хронічне професійне захворювання . Відповідно до висновку МСЕК від 02.12.1997р. вперше позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності в розмірі 60 % При повторному переогляді в грудні 2005 року за висновком остаточно встановлено 60% втрати працездатності на безстроковий термін та визнано позивача інвалідом 3 групи.

Вважає, що йому не було забезпечено безпечних умов праці, він втратив працездатність, виконуючи тривалий час роботи у важких та шкідливих умовах праці. Виходячи з характеру захворювання, він неодноразово знаходився на лікуванні, позивач постійно відчуває стійкий біль, обмеження рухів в попереково-крижовому відділі хребта, з іррадіацією в тазовий пояс і праву ногу, обмеження рухів, спостерігається утруднена хода, оніміння внутрішньої поверхні правої ноги; обмежений в спілкуванні з оточуючими, у вирішенні своїх побутових потреб, що порушує його нормальні життєві зв`язки.

Розмір завданої моральної шкоди позивач оцінює в 283 380 гривні, які просить суд стягнути з відповідача на свою користь без утримання податку з доходів фізичних осіб.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «Північний ГЗК», на користь ОСОБА_1 , - 90000 грн. моральної шкоди без утримання податку з доходів осіб та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з ПрАТ «Північний ГЗК», - 840,80 грн. судового збору на користь держави.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 - в інтересах якого діє адвокат Меланчук І.В. ставить питання про зміну рішення суду в частині розміру моральної шкоди, стягнутої на користь позивача, просить збільшити її розмір до заявленого ним у позові, оскільки він значно занижений та не відповідає глибині моральних страждань позивача та принципу розумності, виваженості і справедливості.

Судом першої інстанції при визначенні суми відшкодування моральної шкоди, не враховано роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року.

Судом першої інстанції в достатній мірі не враховано, що у зв`язку з професійним захворюванням у позивача спостерігається суттєве порушення функції опорно-рухового апарату, позивач постійно відчуває больові відчуття, неодноразово проходив медичне лікування та огляди медико-соціальної експертної комісії. Не зважаючи на проходження курсів лікування у позивача спостерігалось погіршення стану здоров`я, посилення больових відчуттів. При зверненні до медичних закладів неодноразово фіксувались скарги позивача на стійкі больові відчуття, порушення функції ходи.

Зазначені обставини переконливо доводять, що життя позивача починаючи з 1997 року переповнене болю та страждань, позбавлений можливості повною мірою реалізовувати свої звички та бажання, втілювати в життя свої наміри в професійній сфері, повинен докладати додаткових зусиль та витрачати час для організації свого життя, потребує постійного медикаментозного лікування, на теперішній час постійно відчуває виражений біль, що суттєво ускладнює можливість позивача пересуватись в просторі та задовольняти буденні потреби. Вказане призводить та буде призводити і надалі до зниження якості життя позивача та зменшення благ, які він мав до захворювання та втрати професійної працездатності.

При цьому, наводить в апеляційній скарзі, як приклад, Постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 210/5258/16-ц, якою з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнуто 275 000 гривень, за умови, що позивачем втрачено 100 % професійної працездатності.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін та їх представників в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги ,за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 у період часу з 03.07.1973 по 31.10.1973 працював на посаді помічника машиніста екскаватора Першотравневого рудника «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» ім. Комсомолу України, з 19.12.1975 по 10.02.1985 на посаді помічника машиніста екскаватора Першотравневого рудоуправління «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» ім. Комсомолу України, з 07.02.1990 по 13.01.1995 на посаді машиніста екскаватора Ганнівського кар`єру Ганнівського рудоуправління «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» ім. Комсомолу України, з 13.01.1995 по 12.02.1997 на посаді машиніста екскаватора Ганнівського кар`єру Ганнівського рудоуправління ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником якого є ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат». 12.02.1997 року позивач звільнився за власним бажанням, згідно зі ст. 38 КЗпП (а.с. 34-37).

Відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 12.11.1997 року позивачу ОСОБА_1 встановлено хронічне професійне захворювання - хронічна дискогенна попереково-крижова полірадикулопатія, безперервно рецидивуючий перебіг з вираженим больовим синдромом та статико-динамічними порушеннями .

Відповідно до п.13 зазначеного Акту професійне захворювання позивача ОСОБА_1 виникло протягом 17 років 1 міс. ОСОБА_1 працював в умовах впливу на організм параметрів корегуючи значень вібрації , які перевищували ПДР в 1,5 рази в вимушеній позі зі статичним напруженням мишці поясниці.

В п.14 зазначено, що причинами виникнення професійного захворювання позивача є недосконалість гірничих машин, недостатнє віброгасіння, вплив на організм шкідливих виробничих факторів, що перевищували гранично допустимі норми (а.с. 15-16).

Відповідно до висновку МСЕК від 02.12.1997 року позивачу вперше встановлено 65 % стійкої втрати професійної працездатності та третя група інвалідності з наступним переоглядом 01.11.1998 року

При повторному переогляді висновком МСЕК від 13.01.1999 року позивачу встановлено 60% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності , з наступним переоглядом 01.11.1999 року.

При наступних переоглядах висновком МСЕК від 02.02.2000 року,07.12.2000 року,08.11.2001 року, 13.12.2002 року, відсоток втрати професійної працездатності позивача в розмірі 60% та третя група інвалідності , не змінились.

Висновком МСЕК від 12.12.2005 року позивачу встановлено стійку втрату професійної працездатності в розмірі 60% безстроково з 01.12.2005 та визнано особою з інвалідністю 3 групи (а.с.14).

У зв`язку з отриманим хронічним професійним захворюванням позивачка періодично проходить лікування, що підтверджується виписками із історії хвороби та з медичної карти (а.с.17-33).

На підставі встановлених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем доведені заявлені позовні вимоги та наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди відповідачем, через отримане професійне захворювання та втрату працездатності.

Колегія суддів погоджується із висновком суду, щодо обов`язку відповідача відшкодувати позивачу моральну шкоду спричинену втратою здоров`я на виробництві, вважає його законним і обґрунтованим.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності 02.12.1997 року у зв`язку з професійними захворюваннями, тобто встановлено наявність втрати професійної працездатності, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, колегія суддів приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року ( з наступними змінами).

У відповідності до положень п.11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК Української РСР про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14 від 24 грудня 2014 року.

Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4 723 00 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 23 615,00 грн., а максимальний - 944 600,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 12.11.1997 року, причиною виникнення у ОСОБА_1 професійного захворювання є недосконалість гірничих машин, недостатнє віброгасіння, вплив на організм шкідливих виробничих факторів, що перевищували гранично допустимі норми (а.с. 15-16).

Отже, відповідач - ПрАТ «Північний ГЗК», під час роботи позивача, допустив перевищення гранично допустимого рівня концентрації небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища, що є порушенням ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійні захворювання позивача, які завдають йому фізичного болю та душевних страждань, виникли з вини відповідача, яким було допущено перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу.

Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги представника позивача, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, визначено без урахування роз`яснень викладених в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо),яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Колегія суддів, беручи до уваги глибину і тривалість моральних страждань позивача, характер отриманого ним професійного захворювання, тривалість роботи на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів 17 років 1 міс, відсоток втрати професійної працездатності в розмірі 60%, встановлення третьої групи інвалідності, у зв`язку з професійним захворюванням у позивача спостерігаються суттєве порушення функції опорно-рухового апарату, позивач постійно відчуває больові відчуття. Не зважаючи на проходження курсів лікування у позивача спостерігалось погіршення стану здоров`я, посилення больових відчуттів. Самопочуття позивача не поліпшується, негативні зміни в його житті є незворотними, що завдає позивачу душевного болю та страждань, вважає що визначений судом першої інстанції розмір компенсації моральної шкоди слід змінити та збільшити з 90 000 грн. до 180 000 грн., що відповідно положення п.п.1,3 ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду.

Посилання представника позивача, як приклад, на судові рішення у цивільних справах, які виникли з подібних правовідносин, а саме на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 210/5258/16-ц, якою стягнуто більші суми компенсації моральної шкоди, колегією суддів не приймаються, з огляду на наступні обставини.

Так, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

При цьому, суд констатував у цій справі, що характер отриманої позивачем травми, що спричинила повну втрату ним професійної працездатності, звільнення з роботи через виявлену невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі за станом здоров`я, визнання позивача особою з інвалідністю І групи безстроково, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, необхідність щорічної реабілітації, надають йому право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 275 000,00 грн.

Отже, з урахуванням того, що позивач ОСОБА_1 працював на підприємстві відповідача впродовж 17 років 01 місяць у шкідливих умовах виробничого середовища, йому вперше було встановлено 65 % втрати працездатності, який в подальшому зменшився до 60% (безстроково) та третю групу інвалідності, а також характер професійного захворювання, пов`язаного зі спричиненням йому фізичних і моральних страждань, його тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, колегія суддів дійшла висновку, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди слід змінити та збільшити з 90 000 грн. до 180 000 грн., що відповідає судовій практиці Великої Палати Верховного Суду при розгляді справи з аналогічними правовідносинами, є розумним, виваженим і справедливим у його ситуації.

Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Зі змісту положень п.3 ч. 3 ст. 175, п.1.ч.1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Позивач подав позов про стягнення моральної шкоди спричиненої ушкодженням здоров`я та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з чим, колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції в частині розміру судового збору, стягнутого з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави та збільшує цей розмірі з 840,80 грн. до 1800,00 грн., тобто до одного відсотка від стягнутого розміру моральної шкоди.

Крім того, з відповідача Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави, підлягає стягненню судовий збір 2 700 грн. за подання позивачем апеляційної скарги (1800,00 грн. х 150%).

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, ст. 374, п. 2 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 серпня 2020 року змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, стягнутої з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 з 90 000 гривень 00 копійок до 180 000 (сто вісімдесят тисяч) гривень 00 (нуль) копійок.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 серпня 2020 року змінити, збільшивши розмір стягнутого з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судового збору з 840, (вісімсот сорок) гривень 80 (вісімдесят) копійок до 1800 (одна тисяча вісімсот) гривень 00 (нуль) копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» за подання апеляційної скарги позивача на користь держави судовий збір у розмірі 2700 (дві тисячі сімсот) гривень 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 01 грудня 2020 року.

Головуючий:

Судді: