Постанова

Іменем України

30 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 297/1776/19

провадження № 61-9145св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.

учасники справи:

позивач - Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління Держгеокадастру

у Закарпатській області на постанову Закарпатського апеляційного суду,

у складі колегії суддів: Мацунича М. В., Джуга С. Д., Кожух О. А, від 18 лютого 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2019 року Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про повернення земельної ділянки.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в результаті проведення позапланової перевірки з питань дотримання земельного законодавства встановлено, що рішенням 19 сесії 21 скликання Берегівської районної ради Закарпатської області від 25 березня 1994 року громадянину ОСОБА_1 надано у постійне користування земельну ділянку, розташовану на території Варіївської сільської ради Берегівського району Закарпатської області, площею 2 га для ведення селянського (фермерського) господарства.

На підставі цього рішення ОСОБА_1 було видано державний акт серії ЗК № 001-22039 на право постійного користування земельною ділянкою.

ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а спадщина на вказану земельну ділянку площею 2 га ніким не оформлена. Під час виїзду на місце розташування земельної ділянки землевпорядником Варіївської сільської ради Варга Т. Т. надано копію акту обстеження земельної ділянки № 3

від 25 квітня 2019 року із зазначенням інформації про проведення робіт по посіву злакових культур ОСОБА_1 .

Позивач вказує, що земельна ділянка площею 2 га, що знаходиться на території Варіївської сільської ради Берегівського району за межами населеного пункту, незаконно використовується ОСОБА_1 та не підлягає успадкуванню спадкоємцями ОСОБА_1. , тобто самовільно зайнята ОСОБА_1 і підлягає поверненню у власність держави.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд зобов`язати

ОСОБА_1 повернути земельну ділянку площею 2 га, яка розташована на території Варіївської сільської ради Берегівського району Закарпатської області, до земель державної власності, в особі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 24 жовтня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем пропущений строк позовної давності. Суд вважав, що оскільки з 01 січня

2013 року внесено зміни до законодавства, якими надано позивачу повноваження щодо передачі у власність або у користування земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, то строк позовної давності сплив 01 січня 2016 року, тоді як з цим позовом позивач звернувся лише у вересні 2019 року.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області задоволено частково.

Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 24 жовтня 2019 року скасовано, в задоволенні позову відмовлено.

Апеляційний суд вважав, що в задоволенні позову необхідно відмовити за його необґрунтованістю, а не за спливом позовної давності, оскільки право постійного користування земельною ділянкою належить до тих прав, які можуть бути успадковані.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2020 року Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову Закарпатського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року скасувати в частині відмови у задоволенні позову, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі № 297/1776/19-ц та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

У вересні 2020 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України, вважаючи, що наявні підстави для відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, застосованих судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, зокрема висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові 20 листопада 2019 року у справі

№ 368/54/17-ц.

Зазначає, що апеляційним судом застосовані висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові 20 листопада 2019 року у справі

№ 368/54/17-ц, щодо земельних ділянок, наданих на підставі державного акту про постійне користування земельною ділянкою, а не на підставі державного акту про право на довічне успадковане володіння. При цьому апеляційним судом ототожнено поняття «право постійного користування земельною ділянкою» і «право довічного успадкованого володіння».

Звертає увагу, що у розглядуваній справі мова йде про незаконне використання земельної ділянки відповідачем, яка належала його померлому батькові на підставі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, а в справі № 368/54/17-ц спір виник щодо земельних ділянок, наданих на підставі державного акту про право на довічне успадковане володіння.

У встановлений судом строк відзив на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням 19 сесії 21 скликання Берегівської районної ради Закарпатської області від 25 березня 1994 року ОСОБА_1 надано у постійне користування земельну ділянку, яка розташована на території Варіївської сільської ради Берегівського району, площею 2 га з цільовим призначенням для ведення селянського (фермерського) господарства.

На підставі вказаного рішення було виготовлено державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії ЗК № 001-22039 та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування земельною ділянкою за № 19 від 23 червня 1994 року.

Відповідно до листа Берегівської місцевої прокуратури Закарпатської області № 01/105-23-25 від 03 травня 2019 року ОСОБА_1 помер

ІНФОРМАЦІЯ_1 , а спадщину на земельну ділянку площею 2 га ніким не оформлено.

В ході обстеження спірної земельної ділянки, яка знаходиться за межами населеного пункту с. Вари, урочище Попчере, в контурі 581, землевпорядником Варіївської сільської ради Варга Т. Т. встановлено, що на спірній ділянці

ОСОБА_1 проводить роботи по посіву злакових культур, про що складено акт обстеження № 3 від 25 квітня 2019 року.

24 травня 2019 року старшим державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель у Закарпатській області Мельником В. В. складено акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства № 501-ДК/578/АП/09/01/-19, в якому із посиланням на постанову Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року в справі

№ 6-3113цс15 зроблено висновок про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право, і не входить до складу спадщини.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У постанові від 05 листопада 2019 року у справі № 906/392/18-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з передбачених у статті 141 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) від 25 жовтня 2001 року підстав, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою поза межами підстав, визначених у статті 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, є такими, що порушують це право.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 Цивільного кодексу України. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України).

Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщину визначений у статті 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини.

У постанові від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що постійним визнавалося землекористування без заздалегідь установленого строку (частина друга статті 7 Земельного кодексу УРСР від 18 грудня 1990 року). Громадянам України, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, земельні ділянки передавалися у власність або надавалися в користування, в тому числі на умовах оренди, включаючи присадибний наділ (частина перша статті 50 вказаного кодексу). Землю у постійне користування надавали Ради народних депутатів, зокрема і для ведення громадянами України селянського (фермерського) господарства (пункт 1 частини п`ятої статті 7 ЗК УРСР від 18 грудня 1990 року).

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право постійного користування та право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою є різними інститутами, а Земельний кодекс УРСР від 18 грудня

1990 року у первинній редакції не передбачав можливості набуття фізичною особою земельної ділянки у приватну власність. Натомість цей кодекс гарантував фізичним особам право набувати земельні ділянки, зокрема, у довічне успадковуване володіння та у постійне користування. Обидва інститути передбачали можливість користування земельною ділянкою без обмеження будь-яким строком і, на думку Великої Палати Верховного Суду, відповідні майнові права могли бути об`єктом спадкування.

На час смерті ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою був визначений у статті 141

ЗК України у відповідній редакції. Ця стаття не містила такої підстави для припинення права постійного користування земельною ділянкою, як смерть фізичної особи-користувача.

Стосовно права постійного користування земельною ділянкою, наданої фізичній особі для ведення селянського (фермерського) господарства, то таке право може бути об`єктом спадкування, якщо особа до своєї смерті не змогла створити (зареєструвати) селянське (фермерське) господарство.

У разі ж державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав саме для ведення такого господарства його засновник, переходить до цього господарства.

Після смерті фізичної особи, яка була засновником фермерського господарства, спадкоємцями фізичної особи можуть бути успадковані права засновника фермерського господарства.

Таким чином апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, правильно виходив із того, що в задоволенні позову слід відмовити за його необґрунтованістю, а не за спливом позовної давності, оскільки право на постійне користування земельною ділянкою не припиняється із смертю фізичної особи-користувача та може бути успадковане спадкоємцями, за умови, що таке право не перейшло до фермерського господарства.

Доводи касаційної скарги щодо необхідності відступу від висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові 20 листопада 2019 року у справі № 368/54/17-ц, колегія суддів відхиляє, оскільки у постанові

від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц Велика Палата Верховного Суду вже відступила шляхом конкретизації від висновків, викладених у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 368/54/17.

Висновки апеляційного суду про відмову у задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання ОСОБА_1 повернути Головному управліню Держгеокадастру у Закарпатській області земельну ділянку, площею 2 га, є вірними по суті, оскільки право користування земельною ділянкою, яке виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, не припиняється зі смертю особи, якій належало таке право. У разі, якщо ОСОБА_1 за життя створив (зареєстрував) фермерське господарство, то право користування земельною ділянкою перейшло до такого господарства, а в іншому випадку це право може бути успадковане на загальних підставах, у тому числі і ОСОБА_1 , як сином спадкодавця, для мети, з якою це право отримав спадкодавець.

Зважаючи на викладене суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови, оскільки апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, ухвалив судове рішення із правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення норм процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду без змін.

У касаційній скарзі Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області просило повідомити про місце, дату та час розгляду скарги, однак підстави для задоволення такого клопотання відсутні, оскільки за змістом частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській областізалишити без задоволення.

Постанову Закарпатського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Шипович Є. В. Синельников С. Ф. Хопта