справа № 2п/325/1/2020
325/214/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2020 року Приазовський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді Васильцової Г.А.

секретарі Міняйло А.П.

в ході розгляду у відкритому судовому засіданні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у справі № 2-1050/2005,

В С Т А Н О В И В:

12 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Приазовського районного суду з заявою в якій просить: поновити їй строк на подання заяви про перегляд заочного рішення як пропущений з поважної причини; переглянути заочне рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 30 листопада 2005 року у справі № 2-1050/2005.

Ухвалою Приазовського районного суду від 13 лютого 2020 року подана заява була залишена без руху.

Ухвалою Приазовського районного суду від 24 лютого 2020 року заява була прийнята до розгляду.

У судове засідання учасники процесу не з`явилися, належним чином були повідомлені про дату, час і місце засідання. Заяв про відкладення розгляду справи суду не надано.

Заявниця надала заяву про розгляд заяви у її відсутність, наполягає у відмові позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 287 ЦПК України, неявка, осіб, належним чином повідомлених про дату, час і місце засідання, не перешкоджає розгляду справи.

Суд, оглянувши заяву та матеріали цивільної справи, приходить до наступного висновку.

Згідно частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Оскільки заява про перегляд заочного рішення ОСОБА_1 була подана 12 лютого 2020 року, то слід керуватися нормами ЦПК України діючого на цей час.

Зазначене відповідає загальновизнаному положенню про дію цивільних процесуальних норм у часі, згідно з яким незалежно від часу відкриття провадження у справі, при здійсненні процесуальних дій застосовуються той процесуальний закон, який діє на момент здійснення таких дій (частина третя стаття 3 ЦПК України).

Згідно ч. 2 ст. 284 ЦПК України, заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до ч. 3 ст. 284 ЦПК України, учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Оглянувши подану заяви, суд вважає можливим поновити пропущений строк на подання заяви про перегляд заочного рішення та розглянути її по суті.

З матеріалів цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дійсним та визнання права власності на земельну ділянку, вбачається, що заочним рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 30 листопада 2005 року ухваленому у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дійсним та визнання права власності на земельну ділянку вимоги позивача задоволено повністю.

Рішення суду від 30 листопада 2005 року у вищевказаній страві ухвалене заочне з тих підстав, що відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомленою належним чином; про причину своєї неявки суду не повідомила.

Згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України (діючого на час ухвалення рішення), у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У зв`язку із тим, що позивач під час розгляду справи просив постановити заочне рішення, судом ухвалене заочне рішення за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, відповідно до положень ст. 224 ЦПК України (діючого на час ухвалення рішення).

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, про дату, час і місце судового засідання відповідачка була повідомленою належним чином з дотриманням вимог процесуального закону.

Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України ( в редакції 2005 року), судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів

надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі.

Згідно матеріалів цивільної справи № 2-1050/2005 адреса відповідачки зазначена: АДРЕСА_1 , що відповідає адресі зазначеної в договорі та збігається з місцем реєстрації, зазначеному в паспорті ОСОБА_1 ..

Тобто, судом було здійснено виклики відповідача за вказаною адресою, та саме особисто ОСОБА_1 отримала ухвалу про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви, а надалі і повістку про виклик до суду, про що свідчать наявні повідомлення про вручення поштового рекомендованого відправлення /а.с.12, 16 цивільної справи № 2-1050/2005/.

Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_1 належним чином була повідомленою про дату, час і місце судового засідання та з дотриманням вимог процесуального законодавства.

Посилання заявника на те, що нею не було отримано жодної повістки та вона не знала про розгляд справи, суд вважає безпідставним, та спростовуються зібраними у справі доказами.

Доказів про поважність причин неявки у судові засіданні заявницею відповідачкою по справі суду також не надано.

Згідно ч. 1 ст. 232 ЦПК України ( в редакції станом на 2005 рік), заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

За вимогами ч. 1 ст. 288 ЦПК України (діючого ЦПК на цей час), заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування заяви заявниця посилається на те, що вона не підписувала договір міни і ніколи не мала намір відчужувати належну їй земельну ділянку.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Слід зазначити, що згідно матеріалів цивільної справи № 2-1050/2005, ОСОБА_1 знала про існування договірних правовідносин з ОСОБА_2 , отримувала копію позовної заяви,та знала про існування саме справи на розгляді у суді.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року,суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім того, протягом 14 років ОСОБА_1 взагалі не цікавилася ні земельною ділянкою, а ні результатами розгляду справи, ні прийнятим рішенням, яке набрало чинності ще у 2005 році.

Відповідно до пункту 72 рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року (рішення чинне з 6 листопада 2002 року, заява № 48553/99) в справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України», у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (аналогічний висновок мається також і в рішенні Суду по справі «Брумареску проти Румунії», пункт 61).

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13).

Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими непереборними обставинами.

Таким чином, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 не надано належних доказів, що мають істотне значення для правильного вирішення справи і які не були враховані судом під час ухвалення рішення.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що заява про перегляд заочного рішення задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 126, 127, 228, 287, 288 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у справі № 2-1050/2005 залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Заочне рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня складення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, апеляційної скарги.

Ухвала суду складена 06 березня 2020 року.

Суддя Г.А. Васильцова