КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 379/693/19 Головуючий у суді І інстанції Зінкін В.І.
Провадження № 22-ц/824/3844/2020 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 березня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Таращанського районного суду Київської області від 2 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Ківшовата Агро», третя особа - приватний нотаріус Рокитнянського районного нотаріального округу Київської області Скоробагатько Валентина Данилівна, про скасування запису про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки,

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Ківшовата Агро» (далі - ТОВ «Ківшовата Агро»), третя особа - приватний нотаріус Рокитнянського районного нотаріального округу Київської області Скоробагатько ВД., в якому з урахуванням заяви про зміну предмета позовних вимог (а.с. 78-82, т. 1), просили суд скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки з кадастровим номером :04:008:0014, площею 2,2009 га, зареєстрованого на підставі договору оренди землі № б/н від 31 серпня 2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Ківшовата Агро», номер запису про інше речове право 11517956, та земельної ділянки з кадастровим номером :04:008:0054, площею 2,2009 га, зареєстрованого на підставі договору оренди землі № б/н від 31 серпня 2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Ківшовата Агро», номер запису про інше речове право 11518509, а також стягнути з відповідача на користь кожного з позивачів судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 2,2009 га, кадастровий номер :04:008:0014, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Ківшоватської сільської ради Таращанського району Київської області, а ОСОБА_2 володіє земельною ділянкою, площею 2,2009 га, кадастровий номер :04:008:0054, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Ківшоватської сільської ради Таращанського району Київської області. 14 березня 2012 року між позивачами (з кожним окремо) та ТОВ «Ківшовата Агро» було укладено додаткові угоди до договорів оренди землі від 29 вересня 2008 року терміном на 5 років, які були зареєстровані в управлінні Держкомзему у Таращанському районі Київської області 19 та 22 жовтня 2012 року. ТОВ «Ківшовата Агро» є правонаступником виробничого кооперативу «Ківшовата Агро», з яким позивачі і уклали договори оренди від 29 вересня 2008 року. 2 жовтня 2018 позивачі направили засобами поштового зв`язку ТОВ «Ківшовата Агро» заяви про повернення земельних ділянок, проте 10 жовтня 2018 року отримали листи-відповіді, якими позивачам було відмовлено у поверненні земельних ділянок та повідомлено про власноручне підписання договорів оренди землі в новій редакції на 10 років. У подальшому позивачі замовили інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 2 листопада 2018 року, згідно яких їм стало відомо, що 8 жовтня 2015 року приватний нотаріус Рокитнянського районного нотаріального округу Київської області Скоробагатько ВД., виконуючи делеговані функції державного реєстратора, зареєструвала право оренди земельних ділянок, кадастровий номер :04:008:0014, площею 2,2009 га, та кадастровий номер :04:008:0054, площею 2,2009 га, що належать позивачам, строком дії 10 років на підставі договорів оренди землі від 31 серпня 2015 року. Договори оренди, що зареєстровані за № 02464 від 19 жовтня 2012 року та № 02508 від 22 жовтня 2012 року в управлінні Держкомзему, станом на день укладення та реєстрації зазначених вище договорів оренди від 31 серпня 2015 року, номер запису про інше речове право 11518509 та 11517956, були чинними. Ці факти унеможливлювали укладення та здійснення державної реєстрації прав оренди землі 8 жовтня 2015 року по договорам 2015 року до закінчення строку дії записів 2012 року, тобто до 19 та 22 жовтня 2017 відповідно. Враховуючи наведене, позивачі вважають, що у порушення вимог чинного законодавства було укладено та вчинено договори оренди 2015 року, так як на момент їх укладення та реєстрації діяли договори 2012 року між тими самими сторонами та стосовно тих самих земельних ділянок. При цьому позивачі не були заявниками при реєстрації права оренди за ТОВ «Ківшовата Агро», тому скасування запису щодо державної реєстрації права оренди земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно призведе до захисту їхніх прав від порушення з боку відповідача.

Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 2 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що скасування державної реєстрації права, належного одній особі, за заявою іншої особи, не дозволяє остаточно вирішити спір між цими особами, тому позивачами обрано невірний та неефективний спосіб захисту своїх порушених прав, оскільки вірним способом захисту є визнання договорів оренди землі недійсними.

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, позивачі через свого представника - адвоката Турлуковського С.В. подали апеляційну скаргу, в якій просять його скасувати, з мотивів невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити нове рішення, яким уточнені позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідача на користь кожного з позивачів сплачений у розмірі 1 152,60 грн.

Як на підставу своїх вимог посилаються на те, що оскаржуване рішення суду в частині висновків про невірний та неефективний спосіб захисту порушених прав позивачів не відповідає нормам процесуального та матеріального права, оскільки судом першої інстанції при вирішенні справи не була врахована постанова Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року (справа № 823/2042/16). Зазначивши, що єдино вірним способом захисту права позивача є визнання недійсним договору оренди, суд порушив статтю 5 та 263 ЦПК України, оскільки фактично визначив максимально ефективний спосіб захисту, що є недопустимим та порушує принцип диспозитивності цивільного судочинства. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає можливість скасування запису про державну реєстрацію прав на підставі рішення суду. Про допустимість такого способу захисту також йдеться в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16. Вважають що обов`язок позивача лише спростувати правомірність договору, реєстрація права по якому оскаржується, при цьому визнання недійсним договору при такому способі захисту не вимагається. Державна реєстрація прав є елементом юридичного складу виникнення правовідносин та дією, що порушує право позивача на державні гарантії достовірності зареєстрованих прав, існує прямий зв`язок між порушенням прав та способом його захисту.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Ківшовата Агро» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.

Як на підставу своїх заперечень посилається на те, що підставою для виникнення права оренди є не є його державна реєстрація, а укладення договору оренди земельної ділянки. Позивачі не заперечували факт укладення договорів оренди земельної ділянки від 31 серпня 2015 року, які є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків у сторін цих договорів. Встановлена законодавством України процедура державної реєстрації прав сама по собі не може порушувати права та інтереси позивачів, як орендодавців за цими договорами, та не може звужувати обсяг їх цивільної правоздатності. Тому захист такого права повинен здійснюватися шляхом оскарження зазначеного договору. ТОВ «Ківшовата Агро» скористалось своїм переважним правом на поновлення договору оренди, звернувшись до позивачів до закінчення дії договорів оренди та за їхньою згодою було укладено договір оренди землі на новий строк. Твердження позивачів щодо подвійної реєстрації права оренди є необґрунтованими та суперечать нормам Закону України «Про оренду землі». В постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року в справі №823/2042/16 зазначено, що скасування державної реєстрації права, належного одній особі, за заявою іншої особи в порядку адміністративного судочинства не дозволяє остаточно вирішити спір між цими особами. У таких спорах питання правомірності укладення цивільно-правових договорів, на підставі яких відбулися реєстраційні дії, обов`язково має постати перед судом, який буде вирішувати спір, незалежно від того чи заявив позивач вимогу щодо оскарження таких договорів.

Відзив іншого учасника справи, а саме приватного нотаріуса Рокитнянського районного нотаріального округу Київської області Скоробагатько ВД., на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргуслід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 223065, виданого 9 листопада 2004 року Таращанською районною державною адміністрацією Київської області, позивач ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, загальною площею 2,3368 га, яка складається із земельної ділянки № НОМЕР_1 з кадастровим номером :04:008:0009, площею 0,1359 га, та спірної земельної ділянки № НОМЕР_2 з кадастровим номером :04:008:0054, площею 2,2009 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Ківшоватської сільської ради Таращанського району Київської області (а.с. 9, т. 1).

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 223068, виданого 9 листопада 2004 року Таращанською районною державною адміністрацією Київської області, позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, загальною площею 2,3368 га, яка складається із земельної ділянки № НОМЕР_1 з кадастровим номером :04:008:0013, площею 0,1359 га, та спірної земельної ділянки № НОМЕР_2 з кадастровим номером :04:008:0014, площею 2,2009 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Ківшоватської сільської ради Таращанського району Київської області (а.с. 10, т. 1).

14 березня 2012 між позивачами (з кожним окремо) та ТОВ «Ківшовата Агро» було укладено додаткові угоди до договорів оренди землі від 29 вересня 2008 року на 5 (п`ять) років, які були зареєстровані в управлінні Держкомзему у Таращанському районі Київської області 19 жовтня 2012 року за № 02464 та 22 жовтня 2012 за № 02508 (а.с. 15-16, т 1).

Встановлено, що 31 серпня 2015 між ОСОБА_1 та ТОВ «Ківшовата Агро» укладено договір оренди землі № б/н строком на 10 (десять) років щодо земельної ділянки, площею 2,2009 га, у тому числі 2,2009 га ріллі, кадастровий номер :04:008:0014 (а.с. 19-20, т. 1).

Також договір оренди землі № б/н було укладено 31 серпня 2015 року і з ОСОБА_2 строком на 10 (десять) років щодо земельної ділянки, площею 2,2009 га, у тому числі 2,2009 га ріллі, кадастровий номер :04:008:0054(а.с. 21-22, т. 1).

Згідно інформаційних довідок № 143843633 та № 143847900 від 2 листопада 2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 8 жовтня 2015 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Рокитнянського районного нотаріального округу Київської області Скоробагатько В.Д. зареєстровано інше речове право (право оренди) на земельну ділянку площею 2,2009 га, кадастровий номер :04:008:0014, номер запису про інше речове право: 11517956, та на земельну ділянку площею 2,2009 га, кадастровий номер :04:008:0054, номер запису про інше речове право: 11518509. Підстава виникнення іншого речового права: в обох випадках - договір оренди землі, серія та номер: б/н, укладений 31 серпня 2015 року між позивачами (кожним окремо) та відповідачем у письмовій формі без нотаріального посвідчення (а.с. 17-18, т. 1).

2 жовтня 2018 позивачі направили ТОВ «Ківшовата Агро» заяви про повернення земельної ділянки із користування. У заявах позивачі просили у зв`язку із закінченням терміну дії договору укладеного у 2012 році, не обробляти земельну ділянку та повернути її до початку весняно-польових робіт 2019 року та утриматися від дій які б перешкоджали їм, як власникам, розпоряджатися належними їм земельними ділянками (а.с. 11-12, т. 1).

У свою чергу 10 жовтня 2018 року відповідачем направлено позивачам листи-відповіді, в яких повідомляється про те, що позивачами власноруч 31 серпня 2015 року були підписані договори оренди в новій редакції на термін 10 (десять) років, ці договори зареєстровані 8 жовтня 2015 року і термін їх дії закінчується 8 жовтня 2025 року (а.с. 13-14, т 1).

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем.

У рішенні Конституційного суду України № 18-рп/2004 від 1 грудня 2004 року (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на час звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачами способу захисту, суд першої інстанції правильно посилався на його неефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У пункті 145 рішення Європейського суду з прав людини від 15 листопада 1996року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейським судом з прав людини зазначено, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі заходи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім цього, судом вказано на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» у законі та на практиці, зокрема, у тому сенсі, що його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

Судом першої інстанції правильно зазначено, що позивачі в особі свого представника не обґрунтували, яким чином обраний ними спосіб захисту зможе забезпечити реальний та ефективний захист порушеного (невизнаного) права, а саме повернення у їхнє користування спірних земельних ділянок, які відповідно до чинного (діючого) правочину перебувають в оренді відповідача, оскільки внесення державним реєстратором запису про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки не є підставою виникнення цього права, а є лише умовою його підтвердження на виконання вимог чинного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

У статті 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 19 Закону України «Про оренду землі» строк дії договору оренди визначається за згодою сторін.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона ( боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу , сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (стаття 598 ЦК України).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Недійсність договору оренди внаслідок укладення під час дії попереднього договору оренди, укладеного між цими самими сторонами, законом прямо не встановлена.

Разом з тим, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до частин першої - п`ятої статті 3 Закону державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про право на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

У постанові від 5 червня 2018 року, прийнятої у справі № 338/180/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.

З матеріалів справи вбачається, що договори оренди земельної ділянки від 31 серпня 2015 року, які укладені між сторонами та на підставі яких у відповідача виникло право оренди земельних ділянок, недійсними визнано не було.

Представник позивачів, пред`являючи позов, первісно просив визнати зазначені договори недійсними, проте до закінчення підготовчого провадження на власний розсуд змінив предмет позовних вимог, пред`явивши лише позовну вимогу про скасування запису про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки (а.с. 78-82, т. 1).

За таких обставин вимоги пред'явленого позову про скасування у Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про державну реєстрацію права оренди земельних ділянок мають похідний характер та залежать від висновку щодо правомірності укладення договорів оренди землі від 31 серпня 2015 року, які в судовому порядку недійсними не визнавалися.

У частині другій статті 16 ЦК України закріплено способи захисту цивільних прав та інтересів, аналіз змісту якої дає підстави для висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації права оренди ТОВ «Ківшовата Агро» їхніми земельними ділянками, здійсненої на підставі дійсних договорів оренди землі, не відповідає законодавчим приписам.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновку суду першої інстанції правовому висновку, який викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі № 823/2042/16 є необґрунтованим.

Згідно із висновком, викладеним у вказаній постанові, у спорах щодо скасування державної реєстрації права, належного одній особі, за заявою іншої особи, питання правомірності укладення цивільно-правових договорів, на підставі яких відбулись реєстраційні дії обов`язково постають перед судом, який буде вирішувати спір, незалежно від того, чи заявив позивач вимогу щодо оскарження таких договорів.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У даному випадку позивачами не оспорювалися договори оренди, які є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, презумпція правомірності такого правочину спростована не була, тому встановлена законодавством України процедура державної реєстрації таких прав сама по собі не може порушувати права та інтереси позивачів, як орендодавців за цим договором, та не може звужувати їхній обсяг цивільної правоздатності.

Відповідно до висновків, які викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року (справа № 925/1265/16 ), захист земельних прав - це передбачені законом способи охорони цих прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи правоохоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту земельних прав наведено в частині третій статті 152 ЗК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним частиною третьою статті 152 ЗК України, або ж іншим способом, який передбачено законом.

Статтею 152 ЗК України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

В цій справі позовні вимоги про визнання недійсним та скасування державного акта на право постійного користування земельною ділянкою ґрунтувалися на тому, що пункти рішення Уманської міської ради, котрі були підставою для видачі оспорюваних актів, визнані в судовому порядку нечинними та скасовані.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (користування) (частина друга статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого уточненого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Таращанського районного суду Київської області від 2 грудня 2019 року- без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, крім випадків, визначених у частині третій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній