Справа № 524/3693/19
Провадження №2/524/216/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2020 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі: головуючого - судді Нестеренка С.Г., за участі: - секретаря судового засідання Бельченко Н.Л., - позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , - представника відповідача ОСББ 17-А Ульянової Ю.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кременчук Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -
У травні 2019 року до суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування позову зазначала, що 29 січня 2016 року її було призначено на посаду бухгалтера в Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 (далі відповідач, ОСББ 17-А) за цивільно-правовою угодою б/н.
24 квітня 2016 року на загальних зборах членів ОСББ її було обрано також головою правління ОСББ 17-А, що підтверджується протоколом загальних зборів співвласників цього ОСББ.
09 квітня 2017 року загальними зборами членів ОСББ 17-А було вирішено про припинення її повноважень, як голови ОСББ 17-А. Даний факт підтверджується протоколом установчих зборів членів ОСББ.
Крім того, з незрозумілих підстав її також було звільнено з посади бухгалтера ОСББ 17-А. З наказом її не було ознайомлено, його копію не отримувала. Із відповідним позовом звернулася до Автозаводського районного суду м. Кременчука.
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 13 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог в частині поновлення на роботі на посаді бухгалтера було відмовлено, оскільки за відсутності наказу про звільнення вона, позивач, продовжує виконувати обов`язки бухгалтера.

Постановою апеляційного суду Полтавської області від 26 лютого 2019 року рішення суду від 13 грудня 2018 року було скасовано в частині щодо задоволення позовних вимог про поновлення на посаді голови ОСББ 17-А. Прийнято нове рішення про відмову у задоволені позову. Щодо позовних вимог про поновлення на посаді бухгалтера апеляційним судом зазначено, що матеріали справи не містять доказів того, що наказ про прийняття на роботу ОСОБА_1 на посаду бухгалтера був скасований. Висновки місцевого суду, що ОСОБА_1 на даний час офіційно не звільнена з посади бухгалтера є вірними.

Вказувала, що особисто 11 березня 2019 року звернулася до голови ОСББ 17-А Славної В.Г. в якій просила негайно передати їй за актом приймання-передачі всієї бухгалтерської документації за період із 09 квітня 2017 року по 11 березня 2019 року, необхідну для ведення бухгалтерського обліку та фінансової звітності.

26 березня 2019 року отримала лист від голови правління ОСББ 17-А із вимогою повідомити причини невиходу на роботу та тривале невиконання нею посадових обов`язків бухгалтера ОСББ 17-А в період з 09 квітня 2017 року і по теперішній час.

02 квітня 2019 року позивач звернулася до начальника управління Держпраці в Полтавській області зі скаргою про порушення її трудових прав.

Листом від 09 квітня 2019 року їй було повідомлено, що питання поновлення її на роботі вже було предметом судового розгляду.

25 квітня 2019 року нею, позивачем, засобами поштового зв`язку, було отримано протокол засідання правління ОСББ 17-А від 17 квітня 2019 року, наказ про її звільнення від 18 квітня 2019 року та Акт № 6 від 18 квітня 2019 року.

Із протоколу засідання правління ОСББ 17-А від 17 квітня 2019 року постає, що з 09 квітня 2017 року і до цього часу ОСОБА_1 не виконує жодних посадових обов`язків бухгалтера ОСББ 17-А і на робочому місці весь час відсутня без повідомлення причин.

Із наказу про звільнення від 18 квітня 2019 року з посади бухгалтера ОСББ 17-А постає, що її було звільнено в порядку п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вважає невиконання нею обов`язків бухгалтера пов`язано із безпідставним не допуском її головою правління ОСОБА_3 до роботи та не передання їй бухгалтерської документації із 09 квітня 2017 року по 17 квітня 2019 року, необхідної для виконання посадових обов`язків бухгалтера.

Просила визнати незаконним звільнення її з посади бухгалтера ОСББ 17-А. Скасувати наказ голови правління ОСББ 17-А від 18 квітня 2019 року про її звільнення з посади за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Поновити її на посаді бухгалтера ОСББ 17-А та стягнути із ОСББ 17-А на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу без зазначення його розміру.

Ухвалою судді від 28 травня 2019 року позовна заява була залишена без руху для усунення недоліків (т. 1 а.с. 35).

10 червня 2019 року до суду від позивача ОСОБА_1 було подано позовну заяву на виконання вимог ухвали суду від 28 травня 2019 року (т. 1 а.с. 38-42).

Ухвалою суду від 11 червня 2019 року було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, залучено учасників справи, призначено розгляд (т. 1 а.с. 45).

19 листопада 2019 року до суду від представника ОСББ 17-А ОСОБА_4 були подані письмові пояснення по справі (т. 1 а.с. 94-95).

Вказували, що постановою апеляційного суд від 27 лютого 2019 року встановлено факт того, що ОСОБА_1 перебуває із ОСББ 17-А не в цивільно-правових, а у трудових відносинах і обіймає посаду бухгалтера за сумісництвом і такі відносин між нею та ОСББ 17-А станом на день розгляду справи не припинені.

Однак, кілька років ОСОБА_1 не виконувала обов`язки бухгалтера і нею не надано жодної бухгалтерської послуги. У березні 2019 року ОСББ 17-А звернувся до ОСОБА_1 із листом з проханням повідомити причини невиходу на роботу. Вказаний лист вона отримала особисто 26 березня 2019 року і не заперечує щодо цього. Будь-якої відповіді щодо поважних причин невиходу на роботу не надала. Натомість, вона зверталася зі скаргами до управління Держпраці у Полтавській області щодо не допуску її на роботу.

На загальних зборах правління ОСББ 17-А 17 квітня 2019 року було прийнято рішення про звільнення ОСОБА_1 , про що було видано наказ 18 квітня 2019 року.

Звернули увагу на те, що позивач стверджує про направлені нею листи від 23 лютого 2019 року та від 11 березня 2019 року із вимогою надати їй бухгалтерську і фінансову звітність об`єднання. Однак, за ї словами, така вимога була залишена поза увагою ОСББ 17-А.

Разом з тим, із заяви від 23 лютого 2019 року постає, що остання подана в порядку ст.1 Закону України «Про звернення громадян» і не містить жодного згадування ні про фінансову, ні про бухгалтерську звітність ОСББ, а мова йде виключно про протоколи загальних зборів об`єднання за 2017-2018 роки.

Щодо заяви від 11 березня 2019 року, то така заява взагалі не була направлена на адресу ОСББ 17-А. Згідно копії поштової квитанції, невідомим відправником було відправлено лист з таким штрих-кодом громадянці ОСОБА_5 , а не ОСБ 17-А.

Щодо заявлених сум до стягнення, зазначили, що позивачем не надано жодного обґрунтування цих сум, а наведені розрахунки є невірними. Крім того, відповідно до долученого позивачем наказу № 2 від 29 січня 2016 року позивач прийнята на посаду бухгалтера за сумісництвом. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про оплату праці» працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу. Таким чином, позивач не може претендувати на повний розмір мінімальної заробітної плати, як заявлено в розрахунку, бо по-перше, працює за сумісництвом, а по друге вона взагалі не виконувала будь-якої роботи, яку можна було б обраховувати для визначення розміру оплати.

Окремо звернули увагу, що враховуючи, що ОСОБА_1 протягом 2 років не виконувала жодної роботи у ОСББ 17-А, у роботодавця відсутній обов`язок по сплаті будь-яких коштів позивачу.

Просили відмовити у задоволенні позову за необґрунтованістю та безпідставністю.

09 грудня 2019 року до суду від позивача ОСОБА_1 було подано заяву про збільшення позовних вимог (т. 1 а.с. 103-115).

Просила визнати її звільнення з посади голови правління ОСББ 17-А незаконним та таким, що не відповідає КЗпП України, поновити її на роботі. Визнати недійсним протокол від 09.04.2017 року та скасувати його. Визнати недійсними повноваження голови правління ОСОБА_3 у зв`язку із закінченням строк повноважень з 10.10.2017 року та виключити із складу правління, яке є недійсним. Стягнути зі ОСОБА_3 , як голови правління ОСББ 17-А заборгованість по заробітній платі у розмірі 3924,05 грн. не отриману по сьогоднішній день та 3% річних в розмірі 6016 грн., індекс інфляційних втрат 23406,19 грн., суму заборгованості за вимушений прогул у розмірі 52 322,48 грн. за період з 01.02.2016 року по 30.11.2019 року. Відшкодувати на її користь моральну шкоду, завдану ОСОБА_3 її незаконними діями, залежно від характеру та обсягу страждань, які тривають більше 2 років у розмірі 30 000 грн.

Ухвалою суду від 11 грудня 2019 року (т. 1 а.с. 165) було відмовлено позивачеві у задоволенні клопотання про прийняття згаданої заяви про збільшення позовних вимог, залучено до участі третьою особою без самостійних вимог Управління Державної служби України з питань праці у Полтавській області. Витребувано від Кременчуцького ВП ГУ НП в Полтавській області та Управління Державної служби України з питань праці у Полтавській області копії документів по матеріалам перевірки скарг ОСОБА_1 на дії та рішення ОСББ 17-А щодо звільнення з посади бухгалтера. Відмовлено ОСОБА_1 у прийнятті заяви від 09 грудня 2019 року з позовними вимогами до ОСББ 17-А про поновлення на посаді голови ОСББ та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди. Призначено розгляд справи.

14 січня 2020 року до суду від третьої особи Управління Державної служби України з питань праці у Полтавській області надійшли письмові пояснення по справі (т. 1 а.с. 174).

Вказували, що розглядали скаргу ОСОБА_6 щодо можливого порушення стосовно неї законодавства про працю ОСББ 17-А. Питання щодо поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу були предметом судового розгляду (справа № 524/7505/18). Відповідно до вимог п.п. 4 п. 13 Порядку № 295 інспекторам праці заборонено розглядати та перевіряти питання, яке є предметом розгляду в суді або щодо яких набрало законної сили рішення суду, перевіряти своєчасність, правильність і повноту виконання рішення.

26 лютого 2020 року до суду від позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на письмове пояснення представника відповідача ОСББ 17-А (т. 1 а.с. 192-193). Вважає докази звільнення її з посади бухгалтера в порядку п. 4 ст. 40 КЗпП України без доказовим.

26 лютого 2020 року до суду від позивача ОСОБА_1 було подано повторно заяву про збільшення позовних вимог (т. 1 а.с. 194-199), котра є тотожною заяві, що подавалася у грудні 2019 року (т. 1 а.с. 103-115).

Ухвалою суду від 27 лютого 2020 року (а.с. 234-235) було відмовлено ОСОБА_1 у прийнятті заяви від 26 лютого 2020 року з позовними вимогами до ОСББ 17-А про поновлення на посаді голови ОСББ та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди, та було повернуто позивачу таку заяву.

27 лютого 2020 року до суду від представника ОСББ 17-А Ульянової Ю.А. було подано заяву про виклик свідків (т. 1 а.с. 236).

17 липня 2020 року до суду від представника ОСББ 17-А Ульянової Ю.А. були подані письмові докази по справі (т. 2 а.с. 44-209).

У судовому засідання позивач ОСОБА_1 та представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, просили задовольнити, посилаючись на обставини та підстави, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача ОСББ 17-А ОСОБА_7 з позовними вимогами не погодилася. Просила відмовити у задоволенні позову. Пояснила, що позивач ОСОБА_1 не виконувала обов`язки бухгалтера ОСББ 17-А тривали час, утримувала у себе документи і печатку.

Третя особа ОСОБА_3 (голова ОСББ 17-А) проти позову ОСОБА_1 заперечувала. Пояснила, що остання не виходила на роботу та не виконувала обов`язки бухгалтера з 2017 року.

Представник третьої особи - Управління Державної служби України з питань праці у Полтавській області у судове засідання не прибув. Просили розглядати справу за відсутності їх представника. Підтримали подані письмові пояснення по справі.

Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, представника відповідача, третьої особи голови ОСББ 17-А - Славної В.Г., свідчення свідків, вивчивши матеріали справи, встановив наступне.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб, а також гарантує працездатному населенню у працездатному віці в Україні - добровільність праці, вибір або зміну професії та виду діяльності; захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Між тим, трудовим законодавством України передбачено право власника або уповноваженого ним органу на розірвання за власною ініціативою трудового договору з робітником.

Згідно зі ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Частиною 1 статті 221 КЗпП України визначено, що трудові спори розглядаються: 1) комісіями по трудових спорах; 2) районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами. Такий порядок розгляду трудових спорів, що виникають між працівником і власником або уповноваженим ним органом, застосовується незалежно від форми трудового договору.

Судом достовірно встановлено, що відповідно до наказу № 2 від 29 січня 2016 року, ОСОБА_1 з 01 лютого 2016 року була прийнята до ОСББ 17-А на посаду бухгалтера ОСББ 17-А за сумісництвом (т. 1 а.с. 6).

Цього ж дня, 29 січня 2016 року між нею та ОСББ 17-А, в особі ОСОБА_8 , було укладено цивільно-правову угоду б/н, згідно якої ОСОБА_1 зобов`язувалася виконувати обов`язки (надавати послуги) бухгалтера (т. 1 а.с. 7). Пунктом 2.1. угоди було визначено винагороду у розмірі мінімальної заробітної плати. Термін дії угоди з 01.02.2016 року. Строк закінчення не визначений.

Суд звертає увагу, що позовні вимоги ОСОБА_1 , у тому числі і щодо поновлення її на посаді бухгалтера ОСББ 17-А, вже були предметом розгляду в Автозаводському районному суді м. Кременчука, справа № 524/7507/18, провадження № 2/524/2576/18.

Рішенням суду від 13 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 було задоволено частково. У частині поновлення її на роботі на посаді бухгалтера ОСББ 17-А, суд зазначив, що така вимога позивача є необґрунтованою.

Полтавський апеляційний суд у своїй постанові від 26 лютого 2019 року у даній справі вказав, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо поновлення на посаді бухгалтера, місцевий суд вірно встановив той факт, що ці правовідносини за своїм характером є трудовими, що повністю підтверджується іншими доказами у справі, в тому числі наказом від 29.012016 року № 2 про прийняття ОСОБА_1 на роботу на посаду бухгалтера за сумісництвом, даними бухгалтерського обліку про відрахування податків із заробітної плати та інших доказів. Доводи відповідача про наявність цивільно-правової угоди та змісту протоколу загальних зборів від 22.01.2016 року висновків місцевого суду не спростовують (архівна справа № 524/7507/18, провадження № 2/524/2576/18).

Крім того, апеляційний суд також у своїй постанові зазначив, що матеріали справи не містять жодних доказів того, що наказ про прийняття ОСОБА_1 на роботу на посаду бухгалтера скасований. Висновки місцевого суду, що позивач на даний час офіційно не звільнена з посади бухгалтера є вірним. Підстави поновлювати її на цій посаді відсутні.

Постановою колегії суддів касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 лютого 2020 року, провадження № 61-6427св19, касаційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без задоволення. Постанову Полтавського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року залишено без змін.

Суд звертає увагу, що згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як було встановлено судом, 23 лютого 2019 року позивач ОСОБА_1 направила на ім`я ОСББ 17-А лист в порядку ст. 1 Закону України «Про звернення громадян», із проханням надати їй для ознайомлення копії протоколів загальних зборів членів ОСББ 17-А за 2017-2018 роки (а.с. 18).

11 березня 2019 року позивач ОСОБА_1 направила на ім`я голови ОСББ 17-А ОСОБА_9 заяву про передачу їй за актом прийому-передачі бухгалтерської документації із 09 квітня 2017 року по 11 березня 2019 року (т. 1 а.с. 12). Доказів вручення даного листа адресату позивач не надала.

20 березня 2019 року ОСББ 17-А направило на адресу позивача ОСОБА_1 рекомендований лист з проханням протягом 7 днів з дати отримання листа повідомити причини її невиходу на роботу та невиконання нею посадових обов`язків бухгалтера ОСББ 17-А з 09 квітня 2017 року по теперішній час.

Факт отримання даного листа 26 березня 2019 року підтвердила сама позивач ОСОБА_1 у своїй позовній заяві та у наданих нею поясненнях у судовому засіданні.

Засіданням правління ОСББ 17-А від 17 квітня 2019 року (протокол засідання № 18 від 17.04.2019 року) було прийнято рішення про звільнення ОСОБА_1 з посади бухгалтера ОСББ 17-А з 18 квітня 2019 року на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України без нарахування та виплати грошової компенсації за всі невикористані нею дні щорічної відпустки (т. 1 а.с. 26).

Наказом № 7 від 18 квітня 2019 року ОСОБА_1 було звільнено з посади бухгалтера ОСББ 17-А в порядку п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (т. 1 а.с. 27).

Даний наказ ОСББ 17-А було обґрунтовано тим, що з 09 квітня 2017 року позивач ОСОБА_1 не виконує жодних посадових обов`язків бухгалтера ОСББ 17-А і на робочому місці весь час відсутня без повідомлення причин, а прогул (в тому числі відсутність на роботі протягом 3 годин робочого часу) без поважних причин є підставою для розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк.

02 квітня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Управління Державної служби України з питань праці у Полтавській області зі скаргою на порушення трудових прав (т. 1 а.с. 19-20).

Листом від 09 квітня 2019 року за № 16-с580/03/14-04/241 Управління Державної служби України з питань праці у Полтавській області повідомив, що питання щодо поновлення її на роботі та стягнення заробітної плати були предметом розгляду в Автозаводському районному суді м. Кременчука у ході розгляду справи за №524/7507/18. Із посиланням на п. 4 п. 13 Порядку № 295 вказали, що інспекторам праці забороняється розглядати та перевіряти питання, яке є предметом розгляду у суді або щодо якого набрало законної сили рішення суду (т. 1 а.с. 21).

Щодо правомірності звільнення ОСОБА_1 з посади бухгалтера ОСББ 17-А на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України - прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин, суд зазначає наступне.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінченні строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку прогулу, у тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин.

Для звільнення працівника з цієї підстави працедавець повинен впевнено констатувати наявність одночасно двох умов: відсутність працівника на робочому місці протягом усього робочого дня або більше трьох годин протягом робочого дня та відсутність поважних причин для відсутності працівника.

Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є встановлення поважності причин відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.

Факт відсутності позивача ОСОБА_1 на роботі більше трьох годин підтверджено, зокрема, даними табелів обліку робочого часу за період з 01.03.2019 року по 17.04.2019 року (т. 1 а.с. 96, 97).

Крім того, у судовому засіданні 27 лютого 2020 року позивач ОСОБА_1 підтвердила той факт, що обов`язки голови правління та одночасно бухгалтера ОСББ 17-А вона виконувала у період часу з 24 квітня 2016 року по 09 квітня 2017 року. А саме з 09 квітня 2017 року (після обрання головою правління ОСОБА_3 ) обов`язки бухгалтера не виконувала.

Суд звертає увагу на те, що у листі від 11 березня 2019 рок на ім`я голови ОСББ 17-А ОСОБА_3 , позивач ОСОБА_1 вимагала негайно передати їй за актом приймання-передачі всю бухгалтерську документацію за період з 09 квітня 2017 року по 11 березня 2019 року, необхідну їй для ведення бухгалтерського обліку та фінансової звітності (т. 1 а.с. 17).

Суд вважає, що саме таким чином позивач ОСОБА_1 лише підтвердила особисто факт невиконання нею без поважних причин посадових обов`язків бухгалтера ОСББ 17-А з 09 квітня 2017 по 11 березня 2019 року (дату написання листа). Доказів недопущення відповідачем її до роботи позивачем суду не надано.

Під час розгляду справи, за клопотанням представника відповідача ОСББ 17-А Ульянової Ю.А., судом було допитано свідків ОСОБА_3 (третя особа з її дозволу) та ОСОБА_10 .

Так, свідок ОСОБА_3 повідомила суду, що є головою ОСББ 17-А з 09 квітня 2017 року. До цього, головою правління та бухгалтером була ОСОБА_11 . Остання забрала всі документи по ОСББ, печатку і банківські ключі. Крім того, вона знімала гроші ОСББ експлуатаційні витрати, було зареєстровано 3 кримінальні справи, викрала приблизно 60 000 грн. Після переобрання її головою ОСББ, ОСОБА_1 на роботу не виходила та обов`язки бухгалтера не виконувала. Із 09 квітня 2017 року і по 18 квітня 2019 року заробітна плата ОСОБА_1 як бухгалтеру не виплачувалась.

Свідок ОСОБА_5 повідомила суду, що працює бухгалтером ОСББ 17-А з 2017 року. До неї, із січня 2016 року по 09 квітня 2017 року обов`язки бухгалтера виконувала голова ОСББ, яка була на той час ОСОБА_1 У 2019 році направили ОСОБА_1 листа щодо повідомлення причин її невиходу на роботу. Остаточний розрахунок із ОСОБА_1 не зробили, оскільки вона не працювала бухгалтером.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Вимога закону про необхідність отримання роботодавцем пояснень працівника до моменту застосування дисциплінарного стягнення є важливою гарантією захисту прав працівника, оскільки надає останньому можливість довести роботодавцю правомірність своїх дій, а роботодавцю - розглянути пояснення працівника, врахувати їх під час прийняття рішення про застосування дисциплінарного стягнення й відмовитися від такого, у разі якщо пояснення будуть обґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів справи та вже раніше зазначалося судом, 20 березня 2019 року ОСББ 17-А направило на адресу позивача ОСОБА_1 рекомендований лист з проханням протягом 7 днів з дати отримання листа повідомити причини її невиходу на роботу та невиконання нею посадових обов`язків бухгалтера ОСББ 17-А з 09 квітня 2017 року по теперішній час. Даний лист позивачем було отримано особисто, що не заперечується нею у позовній заяві та було підтверджено позивачем у судовому засіданні, а також не заперечувалося позивачем, що відповіді на цей лист нею не надавалося.

Тому, суд вважає, що не отримавши документи, які б могли свідчити про поважність причин відсутності позивача на роботі, відповідач прийняв правомірне та законне рішення про звільнення останньої за вчинення прогулу.

З огляду на відмову позивача від надання письмових пояснень відповідачу щодо відсутності на роботі досить тривалий час - 2 роки, а саме: із 09 квітня 2017 року по 18 квітня 2019 року, можливо встановити те, що її тривала відсутність на роботі була з неповажних причин, адже позивачем не було доведено до відома роботодавця жодних причин її відсутні на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня та не виконання посадових обов`язків бухгалтера.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Відповідач довів підставність проведеного звільнення позивача табелями обліку робочого часу за період з 01.03.2019 року по 17.04.2019 року, показами допитаних у судовому засіданні свідків, натомість позивачем не долучено належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Суд вважає недоцільним надавати іншим доводам сторін оцінку, оскільки вони є похідними від розглянутих вище і не мають вирішального правового значення. Це відповідає позиції Європейського суду з прав людини, висловленій в п. 23 рішення «Проніна проти України», про те, що «п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення».

Таким чином, суд дійшов висновку, що при вирішенні питання про звільнення позивача роботодавцем ОСББ 17-А були дотримані вимоги трудового законодавства, і звільнення здійснено за передбаченими у законі підставами припинення трудового договору, а саме п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та з дотриманням порядку звільнення, встановленого ст. ст. 148, 149 КЗпП України.

Оскільки, судом встановлено відсутність підстав для поновлення позивача на посаді, у зв`язку із цим відсутні і підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які є похідними від вимог про поновлення на роботі.

За змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця і не входить до структури заробітної плати.

Пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Не поширюється пільга на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Подібний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року по справі № 910/4518/16 (провадження N 12-301гс18).

Під час подання позову до суду позивачем ОСОБА_1 не було сплачено судовий збір за вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а, отже, наявні підстави для стягнення із позивача судового збору в дохід держави за дану позовну вимогу.

За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою-підприємцем ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 1 частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір»).

Прожитковий мінімум у 2019 році для працездатних осіб становив - 1921 грн. (станом на 01.01.2019 року). Позивачем заявлено до стягнення 4509,09 грн., а отже, при поданні позову до суду вона мала сплатити - 768, 40 грн. (0,4 х 1921 грн.).

Оскільки позивачем дана сума судового збору на користь держави при подачі позову сплачена не була, тому необхідно стягнути з позивача на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн. за подання позову в частині вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Учасники справи не заявляли будь-які вимоги щодо понесення ними інших судових витрат.

Керуючись ст. 43 Конституції України, ст. ст. 40, 117, 221, 231, 233, 235, 237, 238 КЗпП України, ст. ст. 4, 5, 10-13, 18, 76-81, 83, 133, 141, 142, 258, 259, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку 17-А вул. Московська, , юридична адреса: м. Кременчук, вул. Вадима Пугачова, буд. № 17-А.

Треті особи:

- Голова ОСББ 17-А ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 ;

- Управління Державної служби України з питань праці у Полтавській області, , юридична адреса: м. Полтава, вул. Пушкіна, буд. № 119.

Повний текст рішення виготовлено 01 грудня 2020 року.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду через Автозаводський районний суд м. Кременчука протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення суду.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: