№2/756/43/20
РІШЕННЯ

Іменем України

24 лютого 2020 року Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Луценко О.М.

за участю секретаря Пляса Б.Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бондаренко Ганна Олександрівна про визнання недійсним договору довічного утримання, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору довічного утримання, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її свекруха ОСОБА_5 , яка за життя склала заповіт від 18.07.2012 року своїм онукам ОСОБА_2 іта ОСОБА_3 , однак24.04.2015 року уклала договір довічного утримання з ОСОБА_4 хоча під час вчинення цих правочинів її свекруха ОСОБА_8 хворіла, внаслідок чого в неї розвивалися та прогресували патологічні розлади, що обумовлювали не усвідомлювання своїх дій.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд постановити рішення, яким визнати договір довічного утримання, укладений 24 квітня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 недійсним.

Представник відповідача в судовому засіданні проти наданого позову заперечив, посилаючись на те, що у висновку судово-психіатричного експерта № 529 від 09.08.2017 року зазначено, що померла ОСОБА_5 могла розуміти характер своїх дій та керувати ними, на час складення оскаржуваного договору довічного утримання.

Третя особа до судового засідання не з`явилася про дату, місце та час повідомлялася належним чином.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно дост.215 ЦК України,підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою,шостоюстатті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п. 16постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правиласт. 225 ЦК Українипоширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд, відповідно дост. 145 ЦПК України,зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, відповідно дост. 212 ЦПК України. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст.225, ч. 2 ст.1257 ЦК Українисуд відповідно дост. 145 ЦПК Україниза клопотанням хоча б однієї із сторін зобовязаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Стаття 216ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Згідно зі ст.236ЦК України, правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі, не породжує переходу права власності до набувача.

У судовому засіданні встановлено, що, згідно з заповітом ОСОБА_5 від 18.07.2012 року, посвідченим державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Мусієнко К.П., зареєстрованим в реєстрі за № 8-915, вона заповідала ОСОБА_2та ОСОБА_3 у належну їй квартиру АДРЕСА_1 в рівних частках кожному( а.с.7).

Крім того, 24.04.2015 року ОСОБА_11 уклала з ОСОБА_4 договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондаренко Г.О., зареєстрований в реєстрі за № 1526, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 30.07.2015 року.

Відповідно до ч.ч. 2, 3ст. 203 ЦК України,особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання договору довічного утримання недійсними, позивач, як підставу позову, зазначає, що волевиявлення померлої не було вільним та не відповідало її волі, оскільки через хворобу вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними.

Згідно зіст. 82 ЦПК України,кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Для встановлення психічного стану померлої в момент складання договору довічного утримання, який давав би підстави припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент укладання договору довічного утримання, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (ст. 105 ЦПК України).

Ухвалюючи рішення про визнання недійсним договору довічного утримання з підстав, передбачених ч. 1ст. 225 ЦК України, суди повинні враховувати, що для визнання такого правочину недійсним предметом доказування є та обставина, що особа у момент складання договору довічного утримання не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (ухвала колегії суддів ВССУ від 02.11.2011 в справі № 36-29047св11). Висновок судово-психіатричної експертизи у такій категорії справ є лише одним із доказів, якому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами.

Для встановлення обставин, заявлених позивачем в позові, судом було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої було поставлено питання про те чи могла ОСОБА_5 розуміти свої дії і керувати ними під час укладання договору довічного утримання на користь ОСОБА_4 .

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта № № 529 від 09.08.2017 року зазначено, що померла ОСОБА_5 могла розуміти характер своїх дій та керувати ними, на час складення оскаржуваного договору довічного утримання( а.с. 73-76 том2).

Відповідно до вимог статей110,112,113 ЦПК України,висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленимистаттею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта має бути мотивоване в судовому рішенні. Якщо висновок експерта буде визнано неповним або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Відповідно до п. 17постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» № 8 від 30.05.1997, при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Суд, вивчивши матеріали справи та висновк судово-психіатричної експертизи, дійшов висновку, що даний висновок судово-психіатричного експерта від 09.08.2017 № 529 є належним та допустимим доказом у справі, оскільки він є повними, не викликає сумніви в його правильності, про що, є висновок фахівця в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 1ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Суд дійшов висновку, що позивачем не доведено того, що при укладенні договору довічного утримання ОСОБА_5 не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Керуючись ст.ст.2,10-13,258,259,265,268 ЦПК України, 203, 215, 216, 225, 236, 1233, 1244, 1257 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бондаренко Ганна Олександрівна про визнання недійсним договору довічного утримання - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Луценко