Провадження № 22-ц/4808/223/20
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Горейко М.Д., Максюти І.О.

секретаря Турів О.М.

з участю апелянта ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської міської ради, ОКП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації», Івано-Франківської міської державної нотаріальної контори про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 листопада 2019 року, ухвалене суддею Шамотайлом О.В.,

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулося до суду із позовом до Івано-Франківської міської ради, ОКП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації», Івано-Франківської міської державної нотаріальної контори та після уточнення позовних вимог просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті матері.

Позовна заява обґрунтована тим, що з 23 червня 1988 року вона проживає в квартирі АДРЕСА_1 , яку її мати ОСОБА_2 купила в кооперативі під виплату. Право власності на вказану квартиру у подальшому не було оформлено, однак позивачка вселилася в житло та користується ним як дочка власника. ІНФОРМАЦІЯ_1 мати ОСОБА_2 померла, а вона по даний час продовжує мешкати у вказаному вище житлі, вважає себе єдиним законним власником майна, набутого після смерті матері у спадок, яка за життя, у травні 2005 року, склала заповіт на все своє майно на корись позивачки. Державний нотаріус відмовив їй у прийнятті заяви на оформлення спадщини у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 листопада 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Івано-Франківської міської ради, ОКП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації», Івано-Франківської міської державної нотаріальної контори про визнання права власності в порядку спадкування відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не було надано суду жодних документів, які б свідчили про наявність відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії оформлення свідоцтва про право на спадщину. Матеріали справи також не містять копії заяви позивача, з якою остання зверталася до державного нотаріуса про прийняття спадщини, та відсутня письмова відмова нотаріуса в оформленні права на спадщину, про що стверджує позивач в позовній заяві.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У грудні 2019 року на дане рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Зазначає, що після смерті матері продовжує проживати та користуватися квартирою АДРЕСА_1 , вважаючи себе єдиним законним власником майна, набутого за матір`ю у спадок. Зважаючи на викладене вважає, що має право визнати за собою право власності на будинок в порядку спадкування.

Державна нотаріальна контора не дала повної достовірної відповіді, що вона зверталася до нотаріуса для написання заяви про оформлення спадщини та їй умисно відмовили надати відповідь, повідомивши про необхідність звернення із заявою до суду.

За час розгляду справи в Івано-Франківському міському суді з 2017 по 2019 року ніхто не звертався про визнання права власності на спадкове майно, як і з часу смерті матері у 2005 році ніхто не звертався щодо оформлення спадкового майна. Є дочкою спадкодавця та інших спадкоємців немає.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Відповідно до копії свідоцтва про смерть ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 ( а.с.11, т.1).

Батьками позивача ОСОБА_3 у свідоцтві про народження зазначено ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (а.с. 10, т.1).

Згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 01 липня 2015 року визначено ОСОБА_1 додатковий строк для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті її матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 шість місяців з дня набрання рішенням законної сили (а.с. 25, т.1).

Згідно довідки обслуговуючого кооперативу «Космос 101 А, Б» від 16 травня 2017 року №31, виданій ОСОБА_6 , на 01 жовтня 2005 року у квартирі по АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_2 , 1937 року народження основний квартиронаймач; ОСОБА_6 ) 1972 року народження, донька; ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , онук (а.с.18, т.1).

Згідно відповіді державного нотаріуса від 24 жовтня 2019 року спадкова справа після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , не заводилась (а.с.12, т.2).

Відповідачі правом на подання відзиву не скористались.

Позиція суду апеляційної інстанції

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши апелянта, яка підтримала вимоги апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до частин першої - третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилалася на те, що вона є спадкоємцем за заповітом після смерті матері ОСОБА_2 , вселилась до житла, що належало померлій матері, після її смерті продовжувала проживати та користуватися квартирою АДРЕСА_1 , на її ім`я мати склала заповіт, вважає себе єдиною законною власницею майна, набутого за матір`ю у спадок.

Згідно з пунктом 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, у редакції, чинній на момент відкриття спадщини, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини.

Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Згідно довідки обслуговуючого кооперативу «Космос 101 А, Б» від 16 травня 2017 року №31, виданій ОСОБА_6 на 01 жовтня 2005 року у квартирі по АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_2 , 1937 року народження основний квартиронаймач; ОСОБА_6 ) 1972 року народження, донька; ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , онук.

Згідно з паспортними даними позивача, місце проживання останньої з 23 червня 1988 року також зареєстровано адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 8, т.1).

Згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 01 липня 2015 року визначено ОСОБА_1 додатковий строк для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті її матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 шість місяців з дня набрання рішенням законної сили.

Позивач пояснила, що до нотаріуса із заявою про оформлення права на спадщину на підставі рішення суду не зверталась.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за захистом своїх спадкових прав за правилами позовного провадження.

Вказане підтверджується висновком у постанові ВС у справі № 2-390/2006 від 16 січня 2019 року.

Таким чином, зверненню до суду позивача ОСОБА_1 з указаним позовом мало передувати вирішення питання про видачу їй нотаріусом свідоцтва про право на спадщину.

Відомостей про вчинення таких дій позивачем суду не надано та, відповідно, матеріали справи їх не містять.

У судовому засіданні апелянт підтвердила відсутність письмової відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Колегія суддів вважає, що неприйняття спадщини у визначений судом строк не позбавляє позивачку права доводити, що вона прийняла спадщину, посилаючись на відповідні докази, зокрема, про фактичне проживання із спадкодавцем на час смерті. У випадку, якщо у позивача немає достатніх документальних доказів про прийняття спадщини для подачі їх нотаріусу, то вона не позбавлена можливості звернутися із заявою до суду про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини разом із позовом про визнання права на спадкування.

Як додаток до позовної заяви позивач надала копії відповіді нотаріуса на заяви, які фактично подавала і до позовної заяви про визначення додаткового строку для прийняття спадщини у 2014 році. Запитувана представником позивача до нотаріальної контори інформація стосується надання копії заповіту, переліку необхідних документів для прийняття спадщини та відомостей, чи не прийнята спадщина іншою особою, але аж ніяк не прохання про видачу свідоцтва про право на спадщину, чи заява про прийняття спадщини. У наданій відповіді нотаріуса відсутня інформація про її звернення для видачі свідоцтва про право на спадщину та про отримання письмової відмови, що свідчать про неналежний порядок звернення до нотаріуса, як це передбачено у встановленому законодавством порядку.

Таким чином встановивши, що позивач не надала суду доказів того, що вона в установленому законом порядку подала нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину та що нотаріус відмовив їй у видачі указаного свідоцтва, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Посилання заявника на наявність заповіту теж не підтверджено матеріалами справи.

Крім цього, дослідивши матеріали справи, суд встановив розбіжність в імені померлої матері позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_8 , оскільки у свідоцтві про народження ОСОБА_1 ім`я матері записано ОСОБА_9 , натомість у свідоцтві про смерть ОСОБА_10 (а.с. 10,11, т.1).

Таким чином, незрозуміло, чи перебували у родинних відносинах між собою позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , яка у свідоцтві про народження позивачки у графі « ОСОБА_11 » зазначена як ОСОБА_12 .

Згідно ст.315 ЦПК суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами.

Враховуючи наведене у позивача є можливість звернутися до суду в порядку окремого провадження для встановлення факту родинних відносин із померлою ОСОБА_8 чи інших фактів, які є необхідними для вирішення цього спору.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно зі статтею 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. При цьому спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам та дійшов до обґрунтованого висновку про неможливість задоволення позову за обґрунтуваннями, зазначеними позивачем у даній справі.

Наведені апелянтом доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення суду першої інстанції постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 листопада 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 05 березня 2020 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: М.Д. Горейко

І.О. Максюта