Дата документу 24.11.2020 Справа № 310/3533/13-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №310/3533/13 Головуючий у 1 інстанції: Крамаренко А.І.
Провадження № 22-ц/807/2520/20 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Бєлки В.Ю.

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Фонду державного майна України на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 31 травня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про погашення суми боргового зобов`язання шляхом передачі відступного та визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом ОСОБА_2 про погашення суми боргового зобов`язання шляхом передачі відступного та визнання права власності.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначав, що 08 лютого 2009 року він передав ОСОБА_2 для особистих потреб грошові кошти в сумі 16000 доларів США, що еквівалентно 128 000 грн., про що останнім була написана розписка, в якій відповідач зобов`язався повернути гроші до 08 лютого 2010 року. У разі неповернення боргу в строк, відповідач зобов`язався передати позивачу в якості відступного належне йому на праві приватної власності нерухоме майно: кімнату № НОМЕР_1 , площею 17,2 кв.м., кімнату № НОМЕР_2 , площею 12,0 кв.м., кімнату № НОМЕР_3 , площею 3,2 кв.м., кімнату № НОМЕР_4 , площею 1,4 кв.м., відповідно до технічного плану, які знаходяться в приміщенні гуртожитку по АДРЕСА_1 .

Після спливу строку повернення грошових коштів, вказаного в розписці, відповідач кошти не повернув, на неодноразові звернення позивача в телефонному режимі та на письмові претензії не відповідав. При особистій зустрічі в листопаді 2012 року відповідач повідомив про наявність у нього довготривалих непередбачуваних фінансових труднощів, внаслідок яких грошові кошти повернути він не може, добровільно передати відступне також не виявив бажання. На даний час відповідач ухиляється від спілкування з позивачем, не відповідає на телефонні дзвінки, ігнорує отримані претензії, не хоче спілкуватися з представником позивача. У зв`язку з цим, позивач вважає, що відповідач не має можливості виконати свої обов`язки в грошовому еквіваленті, однак, відповідно до розписки, повинен та має змогу виконати обов`язок шляхом передачі відступного.

Посилаючись на наведене, просив визнати обов`язок відповідача виконаним, шляхом передачі ОСОБА_2 ОСОБА_1 відступного: кімнату № НОМЕР_1 , площею 17,2 кв.м., кімнату № НОМЕР_2 , площею 12,0 кв.м., кімнату № НОМЕР_3 , площею 3,2 кв.м., кімнату № НОМЕР_4 , площею 1,4 кв.м., відповідно до технічного плану, які знаходяться в приміщенні гуртожитку по АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно кімнату № НОМЕР_1 , площею 17,2 кв.м., кімнату № НОМЕР_2 , площею 12,0 кв.м., кімнату № НОМЕР_3 , площею 3,2 кв.м., кімнату № НОМЕР_4 , площею 1,4 кв.м., відповідно до технічного плану, які знаходяться в приміщенні гуртожитку по АДРЕСА_1 , в якості відступного.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 31 травня 2013 року позов задоволено.

Визнано зобов`язання ОСОБА_2 виконаним, шляхом передачі ним ОСОБА_1 відступного у вигляді: кімнати № 311, площею 17,2 кв.м., кімнати № НОМЕР_2 , площею 12,0 кв.м., кімнати № НОМЕР_3 , площею 3,2 кв.м., кімнати № НОМЕР_4 , площею 1,4 кв.м., відповідно технічного плану, які перебувають в приміщенні гуртожитку по АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно: кімнату № НОМЕР_1 , площею 17,2 кв.м., кімнату № НОМЕР_2 , площею 12,0 кв.м., кімнату № НОМЕР_3 , площею 3,2 кв.м., кімнату № НОМЕР_4 , площею 1,4 кв.м., згідно технічного плану, які знаходяться в приміщенні гуртожитку по АДРЕСА_1 .

На вказане рішення, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, особа, яка не приймала участь у справі - Фонд державного майна України подав апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги Фонд державного майна України зазначає, що оскаржуваним рішенням було вирішено питання щодо прав та обов`язків держави в особі Фонду і дане рішення перешкоджає володінню, користуванню та розпорядженню майном, яке є державною власністю. Зазначали, що рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 листопада 2010 року по справі № 2326/10, встановлено, що гуртожиток по АДРЕСА_1 в порушення вимог діючого законодавства фактично не був переданий до комунальної власності територіальної громади м. Бердянська, чим порушено інтереси держави в особі уповноваженого органу Фонду державного майна України, територіальної громади м. Бердянська. Таким чином, в даному конкретному випадку на момент укладання договору купівлі-продажу 68/75 частин гуртожитку по АДРЕСА_1 між Федерацією професійних спілок України і ОСОБА_3 у відповідності до діючого на той час законодавства цей гуртожиток був загальнодержавною власністю і розпорядження ним повинно було здійснюватись Фондом державного майна України. Ця обставина була підставою для визнання вказаного договору недійсним рішенням Бердянського міськрайонного суду від 24 листопада 2010 року № 2-326/10, що набрало законної сили. За таких обставин суд дійшов висновку, що вказане нерухоме майно вибуло з володіння законного власника держави в особі Фонду державного майна України поза її волею, тобто у відповідності до ч. 1 ст. 388 ЦК України може бути витребувано у добросовісного набувача - відповідача ОСОБА_2 .

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 грудня 2013 у справі № 801/12407/2012, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізького області від 25 березня 2014 року позов Бердянського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Фонду до ОСОБА_2 про витребування у ОСОБА_2 1894/3000 частин гуртожитку, що знаходиться на АДРЕСА_1 , та передачу зазначених частин гуртожитку у власність держави в особі Фонду задоволено.

Проте, станом на сьогоднішній день рішення Бердянського міськрайонного суду від 20 грудня 2013 року не виконано у зв`язку з тим, що у державній реєстрації права власності витребуваних у ОСОБА_2 1894/3000 частин гуртожитку, що знаходиться на АДРЕСА_1 , відмовлено у зв`язку із невідповідністю відомостей про речові права на нерухоме майно, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах. Зокрема, державним реєстратором встановлено, що приміщення, які входять до складу частки 1894/3000 (а саме приміщення: кімнати 311, 312, 313), які витребовуються у ОСОБА_2 належать іншій особі на підставі рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області у справі 310/3533/13-ц.

Посилаючись на наведене, Фонд державного майна України просить скасувати рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 31 травня 2013 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Відзивів на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України на адресу апеляційного суду не надходило.

24 листопада 2020 року від Фонду державного майна України на адресу апеляційного суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, яке мотивовано тим, що представник Фонду, 24 листопада о 09 год. 30 хв. повідомив про стрімке підвищення температури. З метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, просили відкласти розгляд справи.

Дослідивши зазначене клопотання, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» установлено з 12 березня 2020 року на усій території України карантин.

Разом з тим, стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (995_004), ратифікованої Законом від 17.07.97 N 475/97-ВР ( 475/97-ВР ), гарантує кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної справи, в якій вона є стороною. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Матеріали справи містять достатньо доказів для її розгляду, в апеляційній скарзі апелянтом викладено правову позицію в обґрунтування вимог апеляційної скарги.

За таких обставин, вказане клопотання не може бути задоволено колегією суддів. Крім того, Фонд державного майна України оскільки не надає жодних доказів на підтвердження неможливості їх, як юридичної особи направити іншого представника в судове засідання, або їх не спроможністю використати своє право участі в судовому засіданні апеляційного суду у спосіб передбачений частиною 3 ст. 212 ЦПК України, тобто в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Судові повістки, направлені рекомендованим повідомленням на адреси ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зазначені ними в позовній заяві, повернулись до суду з позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою» (т. 2 а.с. 2-10). Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 124 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Згідно частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.

Зазначеним вимогам рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 31 травня 2013 року не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, 08 лютого 2009 року ОСОБА_2 склав розписку про те, що отримав від ОСОБА_1 в борг грошові кошти в сумі 16000 доларів, що еквівалентно 128000 грн., та зобов`язався їх повернути в строк до 08 лютого 2010 року. В разі неповернення вищевказаної суми в обумовлений строк, зобов`язався передати в якості відступного наступне нерухоме майно: кімнату № НОМЕР_1 , площею 17,2 кв.м., кімнату № НОМЕР_2 , площею 12,0 кв.м., кімнату № НОМЕР_3 , площею 3,2 кв.м., кімнату № НОМЕР_4 , площею 1,4 кв.м. , що належать йому на праві приватної власності на підставі договору Купівлі-продажу від 11.07.2008 року, а також передати ОСОБА_1 право на оформлення документів на право власності. Після передачі в якості відступного вказаного майна з переоформленням права власності на ОСОБА_1 , зобов`язання ОСОБА_2 за даною розпискою будуть виконані та борг буде вважаться погашеним (т. 1 а.с. 35).

З копії договору купівлі-продажу 1909/3000 частин гуртожитку від 11 липня 2008 року № 146, судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_2 на праві спільної приватної власності належать 1909/3000 частин гуртожитку АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 37).

Відповідно до копій претензій від 26 вересня 2011 року, від 14 грудня 2011 року, від 23 березня 2012 року, від 12 червня 2012 року, отриманих ОСОБА_2 , відповідач неодноразово повідомлявся про наявність у нього боргу перед позивачем та про намір останнього звернутися до суду із позовом про відчуження належного боржнику нерухомого майна в рахунок погашення зобов`язання (а.с. 43-46).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався приписами ст. 1046 ЦК України, за якими, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Встановивши наведені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість заявлених вимог, та можливість задоволення позовних вимог шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на зазначене у розписці нерухоме майно, а саме: кімнату № НОМЕР_1 , площею 17,2 кв.м., кімнату № НОМЕР_2 , площею 12,0 кв.м., кімнату № НОМЕР_3 , площею 3,2 кв.м., кімнату № НОМЕР_4 , площею 1,4 кв.м., згідно технічного плану, які знаходяться в приміщенні гуртожитку по АДРЕСА_1 .

При вирішенні вказаного позову, судом першої інстанції було допущено порушення норм матеріального права.

Так, у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-18951цс15 зазначено, що можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 365 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення, права на нерухоме майно, які підлягають державні реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації відповідно до закону.

Отже, враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку, щодо можливості задоволення вимог ОСОБА_1 та відповідно визнання за ним право власності на вищевказане нерухоме майно.

Крім того, колегією суддів було встановлено, що рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 листопада 2010 року по справі № 2326/10 було визнано недійним договір купівлі-продажу 68/75 частин гуртожитку, що розташований у АДРЕСА_1 , укладений 29 червня 2004 року між Федерацією професійних спілок України і ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 248-254).

11 липня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено Договір купівлі-продажу № 146, на підставі якого, 1909/3000 частин гуртожитку АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 37).

Разом з тим, з урахуванням рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 листопада 2010 року ОСОБА_4 не будучи власником 1909/3000 частин гуртожитку, не мала права розпоряджатися ними, зокрема, шляхом укладення договору купівлі-продажу № 146.

Крім того, рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 грудня 2013 року було витребувано у ОСОБА_2 та передано у власність держави в особі Фонду державного майна України 1894/3000 частин гуртожитку, що знаходиться у АДРЕСА_1 , а саме згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи, складеної 17 вересня 2013р., 1894/3000 частин (63,13%) гуртожитку (1/100 + 1/200 + 1849/3000), що входять приміщення за договором купівлі-продажу №146 від 11.07.2008 року - 1849/3000 частин (61,63%), які залишилися у ОСОБА_2 після укладання договорів дарування №№ 153, 154 від 12 липня 2008 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_5 та ОСОБА_2 і ОСОБА_6 (1909/3000 - 1/100 - 1/100) в основній будівлі літ."А" (т. 1 а.с. 174-179).

Таким чином, судом першої інстанції було розглянуто справу та ухвалено рішення щодо майна, яке було повернуто у власність держави, без залучення відповідного уповноваженого органу.

Положеннями частини 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Згідно з ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на наведене, рішення суду підлягає скасуванню в порядку п.2 ч.1 ст.376 ЦПК України із ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Фонду державного майна України задовольнити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 31 травня 2013 року у цій справі скасувати, прийняти нову постанову, за якою:

«Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про погашення суми боргового зобов`язання шляхом передачі відступного та визнання права власності залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 02 грудня 2020 року.

Головуючий:

Судді: