Справа № 594/1050/18

Борщівський районний суд Тернопільської області
в складі: головуючого судді Зушман Г.І.
з участю секретарів Кушнір Т.І., Шимків Н.І.
позивача ОСОБА_1
представника позивача - адвоката Вароди П.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Борщеві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні, визнання права власності, -
Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Варода П.Б., звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про припинення права власності ОСОБА_2 на 3/7 частки житлового будинку АДРЕСА_1 та виплати їй внесених позивачем на депозитний рахунок суду грошових коштів в сумі вартості належної їй 3/7 частки у праві власності на даний будинок, визначеної будівельно-технічною експертизою; про припинення права власності ОСОБА_3 на 1/7 частку житлового будинку АДРЕСА_1 та виплати йому внесених позивачем на депозитний рахунок суду грошових коштів в сумі вартості належної йому 1/7 частки у праві власності на даний будинок, визначеної будівельно-технічною експертизою; про припинення права власності ОСОБА_4 на 1/7 частку житлового будинку АДРЕСА_1 та виплати йому внесених позивачем на депозитний рахунок суду грошових коштів в сумі вартості належної йому 1/7 частки у праві власності на даний будинок, визначеної будівельно-технічною експертизою. Також просить визнати за ОСОБА_1 право власності на 5/7 часток будинку АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову позивач посилається на те, що йомупозивачу належать на праві власності 2/7 частки спірного домоволодіння, відповідачам ОСОБА_2 - 3/7 частки, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - по 1/7 частці, однак, з часу спільного володіння сторонами спірним домоволодінням вони не змогли дійти мирної згоди щодо користування ним, відносини склалися неприязні, а тому спільне проживання в одному житлі є неможливим.
Ухвалою суду від 17 січня 2019 року відкрито провадження у справі за даним позовом та призначено справу до розгляду у підготовчому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 27 березня 2019 року призначено по справі судову оціночно-будівельну експертизу та провадження у справі зупинено.
Протокольною ухвалою суду від 28 листопада 2019 року провадження по справі поновлено.
Ухвалою суду від 18 грудня 2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просить їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Пояснив, що проживає в спірному домоволодінні разом із своєю сім`єю та матір`ю, відповідачкою по справі ОСОБА_2 . Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають окремо, мають інше житло.
Представник позивача адвокат Варода П.Б. в судовому засіданні пояснив, що відповідач ОСОБА_3 не проживає у спірному домоволодінні з 1998 року, проживає за кордоном та перебуває у неприязних стосунках з позивачем. Припинення його права власності на частку у спірному домоволодінні не завдасть йому істотної шкоди, оскільки таке домоволодіння не є його основним житлом. Витрати по утриманню даного домоволодіння несе позивач, а у зв`язку з тим, що він не є власником домоволодіння не може зробити будь-яких покращень у ньому.
Належно повідомлені відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, про причини неявки в судове засідання не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи від них не надходило. У доданих до матеріалів справи нотаріально посвідчених заявах позов визнали в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся шляхом направлення судових повісток на адресу зареєстрованого місця проживання, які повернулися з відміткою про те, що адресат відсутній за такою адресою. Крім того, про виклик у судове засідання відповідач ОСОБА_3 повідомлявся шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті суду.
Суд ухвалив провести заочний розгляд справи за відсутності відповідачів, проти чого позивач та його представник не заперечували.
Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив такі факти.
Позивачу ОСОБА_1 належить на праві власності 2/7 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №117039452 від 14 березня 2018 року та №124061655 від 16 травня 2018 року.
Відповідачці ОСОБА_2 належить на праві власності 3/7 частки спірного будинку, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №1 17038344 та №117037994 від 14 березня 2018 року.
Відповідачу ОСОБА_4 належить на праві власності 1/7 частка спірного будинку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №124062309 від 16 травня 2018 року.
Як встановлено з виписок з погосподарських книг по с.Лосяч Борщівського району Тернопільської області за 1986-1990 р.р., 1991-1995 р.р., двір по АДРЕСА_1 станом на 15 квітня 1991 року відносився до суспільної групи колгоспних дворів, членами якого було семеро осіб, в тому числі, і відповідач ОСОБА_3 .
Станом на 15 квітня 1991 року ОСОБА_3 та інші члени колгоспного двору, були такими, що не втратили права на частку в колгоспному дворі.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.6 постанови «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.95 № 20, до правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність», застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.
Отже, відповідач ОСОБА_3 був власником 1/7 частини спірного домоволодіння, однак свого права на нього не зареєстрував.
Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У відповідності до положень ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ч. ч. 1, 2ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Поняття спільної часткової власності викладено в ч.1 ст.356 ЦК України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі.
Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Частиною 1статті 346 ЦК України наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту частини 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом.
Один з таких випадків наведено в ст. 365 ЦК України, яка регулює підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зокрема, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі: 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
При цьому відповідно до ч.2 ст.365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Відповідачка ОСОБА_2 у нотаріально посвідченій заяві від 07 лютого 2019 року ствердила, що отримала від позивача ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 151 243,47 грн. в рахунок компенсації вартості належних їй 3/7 частки у праві власності по АДРЕСА_1 .
Верховний Суд України під час розгляду справи N 6-37цс13 від 15 травня 2013 року висловив правову позицію, згідно з якою прийшов до висновку, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Також, і під час розгляду іншої справи N 6-68цс14, Верховний Суд України сформулював правову позицію від 02.07.2014 року, якою роз`яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.
З постанови Верховного Суду України випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, яка обов`язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п. 4 ч. 1 цієї статті.
З пояснень учасників процесу та письмових матеріалів справи вбачається, що спільне володіння і користування будинком АДРЕСА_1 є неможливим, через спір який виник. Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у спірному будинку не проживають. Позивач проживає у даному будинку разом з матір`ю, відповідачкою в справі ОСОБА_2 . Співвласники будинку не в змозі самостійно врегулювати питання їх спільного володіння та користування спірним майном.
Судом також встановлено, що відповідачу ОСОБА_3 окрім 1/7 частки у праві власності на спірний будинок належить також інше нерухоме майно, а саме:
-житловий будинок з господарською будівлею, загальною площею 282,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про право власності, номер 47535610 від 13 листопада 2015 року;
-житловий будинок з господарською будівлею, загальною площею 64,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі свідоцтва про право власності, номер 47535610 від 13 листопада 2015 року;
-нежитлове приміщення, загальною площею 221 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 на підставі свідоцтва про право власності, номер 25627186 від 15 серпня 2014 року;
-склад міндобрив, загальною площею 341,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , на підставі свідоцтва про право власності, номер 25616266 від 15 серпня 2014 року;
-комплекс, загальною площею 1930,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Пивовар В.А., приватним нотаріусом Чортківського районного нотаріального округу 14 серпня 2014 за № 523, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 29 серпня 2018 року за №135910565.
Отже, суд приходить до висновку, що припинення права власності відповідача ОСОБА_3 на належну йому на праві власності 1/7 частку у спірному будинку з виплатою у його користь грошової компенсації вартості цієї частки істотно не порушить його права, оскільки він уже тривалий час не проживає у спірному будинку, жодним чином не використовує його, крім того, у нього у власності є інше житло.
Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо припинення права власності ОСОБА_3 на належну йому частку у спільному майні, яка становить 1/7 частину будинку АДРЕСА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_4 є власником квартири, загальною площею 66,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим Чортківською міською радою 04 липня 2006 року серія ЯЯЯ №974444 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим Чортківським обласним комунальним міжрайонним бюро технічної інвентаризації від 07 вересня 2006 року №15273197.
Також згідно договору купівлі-продажу від 27 квітня 1998 року із вчиненим на ньому реєстраційним написом, відповідач ОСОБА_4 придбав у власність у ОСОБА_5 домоволодіння у с.Лосяч Борщівського району Тернопільської області.
Окрім того, судом встановлено, що відповідачем ОСОБА_4 спірна власність жодним чином не використовується, він отримав грошові кошти за свою частку у будинку, позовні вимоги визнав у повному обсязі, а тому припинення права власності ОСОБА_4 не завдасть істотної шкоди його інтересам.
З огляду на наведене суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо припинення права власності ОСОБА_4 на належну йому частку у спільному майні, яка становить 1/7 частину будинку АДРЕСА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Вимога щодо виплати відповідачу ОСОБА_4 грошових коштів у сумі вартості належної йому 1/7 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , визначеної судовою оціночно-будівельною експертизою задоволенню не підлягає, оскільки, як встановлено під час розгляду справи, відповідач ОСОБА_4 отримав від позивача ОСОБА_1 грошові кошти за свою частку у спірному будинку.
Що стосується позовної вимоги ОСОБА_1 про припинення права власності відповідачки ОСОБА_2 на частку у спільному майні, яка становить 3/7 частини будинку АДРЕСА_1 та виплати у її користь грошових коштів в сумі вартості належних їй 3/7 частки спірного домоволодіння, визначеної судовою оціночно-будівельною експертизою, така вимога задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
В судовому засіданні встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 проживає у спірному домоволодінні та користується ним на даний час, не має у власності іншого житла, окрім того, є особою похилого віку, а відтак суд вважає, що припинення права відповідачки ОСОБА_2 на частку в спільному майні може завдати їй істотної шкоди.
За загальним правилом (ч.1 ст.13 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках і, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що припинення права відповідачки ОСОБА_2 на частку в спільному майні жодним чином не завдасть їй істотної шкоди, оскільки, саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, а тому в задоволенні позовних вимог позивача до відповідачки ОСОБА_2 слід відмовити за недоведеністю.
З відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 слід стягнути в користь позивача ОСОБА_1 понесені судові витрати на сплату судового збору в сумі по 840,80 грн. з кожного.
На підставі викладеного, а також ст. ст. 15, 317, 319, 321, 348, 355, 356, 357, 358, 365 ЦК України, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 263, 265, 280, п.15.5 Перехідних положень ЦПК України, суд-
Позов ОСОБА_1 , жителя с.Лосяч Борщівського району Тернопільської області, РНОКПП НОМЕР_1 , до ОСОБА_2 , жительки с.Лосяч Борщівського району Тернопільської області, РНОКПП НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , жителя с.Лосяч Борщівського району Тернопільської області, РНОКПП НОМЕР_3 , ОСОБА_4 , жителя с.Лосяч Борщівського району Тернопільської області, РНОКПП НОМЕР_4 , про припинення права на частку у спільному майні, визнання права власності задовольнити частково.
Припинити право власності ОСОБА_3 на 1/7 частку житлового будинку АДРЕСА_1 .
Припинити право власності ОСОБА_4 на 1/7 частку житлового будинку АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/7 частки житлового будинку АДРЕСА_1 .
В решті позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 , жителя с.Лосяч Борщівського району Тернопільської області, РНОКПП НОМЕР_3 , ОСОБА_4 жителя с.Лосяч Борщівського району Тернопільської області, РНОКПП НОМЕР_4 , в користь ОСОБА_1 , жителя с.Лосяч Борщівського району Тернопільської області, РНОКПП НОМЕР_1 , понесені судові витрати на сплату судового збору в сумі по 840,80 грн. з кожного.
Інші судові витрати покласти на сторони в тій частині, в якій вони їх понесли.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Відповідачами може бути подано заяву до Борщівського районного суду Тернопільської області про перегляд заочного рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційну скаргу на рішення може бути подано позивачем протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення через Борщівський районний суд до Тернопільського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне рішення складено 06 березня 2020 року.