Єдиний унікальний номер 234/3341/15-ц
Номер провадження 22-ц/804/1695/20
Єдиний унікальний номер 234/3341/15-ц Головуючий у 1 інстанції Демидова В.К.
Номер провадження 22-ц/804/1695/20 Доповідач Корчиста О.І.

ПОСТАНОВА
Іменем України
01 грудня 2020 року Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого судді Корчистої О.І.
суддів: Канурної О.Д., Тимченко О.О.
за участю секретаря Гуляєва М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті цивільну справу №234/3341/15-ц за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_5 , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на ? частину квартири та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_5 , про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним,
за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 24 лютого 2020 року,
встановив:
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_5 , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на ? частину квартири.
В обґрунтування позовної заяви зазначала, що з 03 червня 1995 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , від якого вони мають двох дітей.
Також вказувала, що в період шлюбу за сумісні кошти ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 .
Договір купівлі-продажу було оформлено на ім`я ОСОБА_2 та посвідчено нотаріально.
Також зазначала, що в літку 2014 року вони з ОСОБА_2 припинили сімейні стосунки.
Просила визнати спільною сумісною власністю її та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , яку було придбано відповідно до договору купівлі-продажу від 31 січня 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори Фареник О.О., зареєстрованого в реєстрі №2-834 на ім`я ОСОБА_2 та зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно 19 березня 2008 року, номер витягу 18155851. Визнати за нею право власності на ? частину вказаної квартири.
У жовтні 2019 року ОСОБА_2 подав зустрічний позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_5 , про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним.
В обґрунтування позову зазначав, що з 03 червня 1995 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , від якого вони мають двох дітей.
За час шлюбу, у січні 2008 року ним була придбана квартира АДРЕСА_1 .
Придбання цієї квартири було оформлено договором купівлі-продажу від 31 січня 2008 року, укладеному між ним та його батьком ОСОБА_4 та посвідченому нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори Фареник О.А..
Також вказував, що фактично він не укладав з батьком договір купівлі-продажу вказаної квартири, під час підписання цього договору гроші не передавав, вказана квартира була передана йому батьком у власність за його бажанням безоплатно. Наміру продати вказану квартиру у батька не було, а договір купівлі-продажу квартири уклали, оскільки це було дешевше ніж оформити договір дарування.
Посилаючись на те, що договір купівлі-продажу спірної квартири є удаваним, просив визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 31 січня 2008 року між ним та ОСОБА_4 , посвідчений нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори Фареник О.А. та зареєстрований в реєстрі за №2-834, удаваним, визнавши даний договір купівлі-продажу квартири договором дарування квартири відповідно до умов якого ОСОБА_4 передав трикімнатну квартиру загальною площею 59,4 кв.м в т.ч. жилою площею 41,3 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 безоплатно у подарунок у власність ОСОБА_2 ..
КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 24 лютого 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_5 , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на ? частину квартири задоволено.

Визнано сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_5 , про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1185 гривень.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неповно з`ясовані судом першої інстанції обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, фактично не доведені; висновки, викладені в рішенні суду не відповідають обставинам справи; судом були неправильно застосовані норми матеріального та порушені процесуального права, просив рішення Краматорського міського суду Донецької області від 24 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове, яким визнати поважною причину пропуску строку позовної давності на подачу ним зустрічного позову до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_5 , про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним , поновити строк позовної давності та задовольнити його позовні вимоги повністю. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_5 , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на ? частину квартири відмовити. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні його зустрічного позову, не врахував пояснення його батька ОСОБА_4 , який у своєму письмовому відзиві на його позовну заяву підтвердив, що договір був неоплатний, що гроші йому за договором купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_2 не передавав.

Також вказує, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні його позову з підстав пропуску строку позовної давності, в порушення вимог ч.4 ст.263 ЦПК України та не врахувавши висновки, викладені в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі №372/1036/15-ц, не з`ясував та не зазначив в своєму рішенні чи дійсно порушене його право або охоронюваний законом інтерес, як позивача за зустрічним позовом, за захистом якого він звернувся до суду.

Крім цього зазначає, що суд першої інстанції, дійшовши до висновку про пропуск ним строку позовної давності для звернення до суду із зазначеним позовом не врахував, що про порушення свого права він дізнався лише у 2015 році, коли його дружина ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання за нею права власності на ? частину спірної квартири, у зв`язку з чим він довідався, що вона вже не визнає спірну квартиру його особистою приватною власністю. При цьому він не звертався із зазначеним зустрічним позовом протягом трьох років з дня її звернення з позовом до суду, оскільки в цій справі розглядався первісний позов його матері ОСОБА_3 до його батька ОСОБА_4 про визнання частково недійсним рішення Краматорської міської ради, свідоцтва про право власності та договору купівлі-продажу спірної квартири.

Вважає висновки суду першої інстанції про неповажність причин пропуску ним строку позовної давності для звернення до суду необґрунтованими. У зв`язку з цим вказує, що поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що зазначена справа вже неодноразово переглядалась судами різних інстанції. Постановою Верховного Суду від 22 травня 2019 року по цій справі в задоволенні позову його матері ОСОБА_3 було відмовлено, а також скасовано рішення судів попередніх інстанції в частині позову ОСОБА_1 та передано в цій частині справу на новий розгляд до суду першої інстанції. У зв`язку з чим ним було подано зустрічний позов про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири удаваним.

Також, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , залишив поза увагою, що вона не заявляла вимоги про поділ спірної квартири, тому вимога про визнання за нею права власності на частку цієї квартири не ґрунтується на законі.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

У поясненнях на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує, що апеляційна скарга не містить посилання на нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці. Апеляційна скарга дублює зміст зустрічного позову ОСОБА_2 .. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Інші сторони відзив на апеляційну скаргу не подавали.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ПОЯСНЕННЯ СТОРІН У СУДОВОМУ ЗАСІДАННІ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 доводи, викладені в апеляційній скарзі, підтримав та просив її задовольнити.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_1 подала заяву з проханням розглянути справу без її участі. (т.V, а.с.60)

В судове засідання апеляційного суду ОСОБА_3 не з`явилась, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_4 згідно Свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . (т.V, а.с.68)

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 29 вересня 2020 року залучено до участі у цивільній справі правонаступника ОСОБА_4 ОСОБА_5 (т.V, а.с.146-147), яка подала заяву з проханням розглянути справу без її участі, апеляційну скаргу просила задовольнити. (т.V, а.с.169)

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 03 червня 1995 року, від якого мають двох дітей: сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та доньку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Також судом встановлено, що рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 09 червня 2015 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 , розірваний.

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , 08 квітня 2016 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , де після реєстрації шлюбу ОСОБА_10 було присвоєне прізвище « ОСОБА_12 ».

Крім цього судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 31 січня 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори Фареник О. О., зареєстрованого в реєстрі № 2-834 на ім`я ОСОБА_2 та зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно 19 березня 2008 року, номер витягу 18155851, вбачається, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 .

Крім цього встановлено, що ОСОБА_1 надала згоду на купівлю її чоловіком ОСОБА_2 на його ім`я, за ціну та на умовах за його розсудом та на їх спільні кошти квартири АДРЕСА_1 , про що надала відповідну заяву, яку було посвідчено 31 січня 2008 року нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори Фареник О.О., реєстр № 2-833.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає в повній мірі.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 пропустив строк, передбачений статтею 257 ЦК України, для звернення до суду за захистом свого порушеного права, що є відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України підставою для відмови в позові.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам матеріального та процесуального закону та наявним в матеріалах справи доказам за наступних підстав.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18.

Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.

За таких обставин доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в цій частині є обґрунтованими, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в частині вирішення по суті зустрічного позову ОСОБА_2 підлягає скасуванню з ухваленням нового по суті позовних вимог.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Тобто, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі №6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження № 14-498цс18).

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що він та його батько ОСОБА_4 не мали на меті укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, під час підписання цього договору гроші не передавав, вказана квартира була передана йому батьком у власність за його бажанням безоплатно. Наміру продати вказану квартиру у батька не було. Вони уклали договір купівлі-продажу квартири, оскільки це було дешевше ніж оформити договір дарування.

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а оскільки відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме.

За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

У справі, що переглядається, встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 03 червня 1995 року по 09 червня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

31 січня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який було посвідчено державним нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори Фареник О.О., зареєстрований в реєстрі №2-834 на ім`я ОСОБА_2 та зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно 19 березня 2008 року, номер витягу 18155851. (т.IV, а.с.157)

Відповідно до умов зазначеного договору ОСОБА_4 (продавець) передав у власність ОСОБА_2 (покупець) вищенаведену квартиру, а ОСОБА_2 (покупець) зобов`язався прийняти майно і сплатити за нього обговорену грошову суму. Продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 5877 гривень, які покупець, згідно до умов договору, сплатив продавцю під час підписання договору.

Як убачається з п.4 «Інші умови» договору купівлі-продажу спірної квартири від 31 січня 2008 року, нотаріусом було роз`яснено сторонам зміст і правові наслідки договору, сторони підтвердили, що він не носить характер уявного та удаваного правочину. (т.IV, а.с.157)

Крім цього, відповідно до заяви ОСОБА_1 , посвідченої 31 січня 2008 року нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори Фареник О.О., реєстр №2-833, вона надала згоду на купівлю її чоловіком ОСОБА_2 на його ім`я, за ціну та на умовах за його розсудом та на їх спільні кошти квартири, що розташована в АДРЕСА_2 . Також, згідно вказаної заяви, ОСОБА_10 стверджує, що договір купівлі-продажу, з текстом якого вона ознайомлена, укладається її чоловіком в інтересах сім`ї на умовах, які вони з чоловіком попередньо обговорили і вважають вигідними для них, укладання зазначеного договору відповідає їх спільному волевиявленню. (т.І, а.с.81)

Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири удаваним, ОСОБА_2 посилався на те, що фактично дана квартира була передана йому батьком у власність за його бажанням та їх домовленістю безоплатно, у дар, наміру продати квартиру не було. Він в свою чергу ніколи не мав на меті придбати спірну квартиру та передати батьку за неї грошові кошти.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу, в тому числі, квартири укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Встановлено, що оскаржуваний договір купівлі-продажу укладено у письмовій формі і нотаріально посвідчено.

За своєю суттю та загальним правилом договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмету купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його ціну, а для другої сторони - право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_2 вказував, що між сторонами фактично укладено договір дарування.

За умовами статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

На обґрунтування доводів позовної заяви ОСОБА_2 посилався на письмовий відзив його батька ОСОБА_4 , в якому той зазначав, що оспорюваний договір купівлі-продажу був неоплатний, що гроші йому за договором купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_2 не передавав.

Такі пояснення ОСОБА_4 у відзиві на позовну заяву не узгоджуються з іншими письмовими доказами по справі, оскільки воля ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на продаж спірної квартири зафіксована у нотаріально посвідченому договорі купівлі-продажу, узгоджується із заявою дружини ОСОБА_2 ОСОБА_1 , тому за відсутності інших доказів, окрім пояснень ОСОБА_4 , не підтверджує недійсність оспорюваного договору купівлі-продажу і не свідчить про намір сторін вчинити інший правочин, ніж той, який ними фактично вчинений. Дії ОСОБА_2 та визнання його батьком ОСОБА_4 позовних вимог про визнання спірного договору купівлі-продажу удаваним, суперечать їхній попередній поведінці.

З урахуванням наведеного апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 ..

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на ? частину квартири суд першої інстанції виходив з того, що встановив, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, відповідачем ОСОБА_2 належних та допустимих доказів на спростування того, що спірна квартира не є спільним майном подружжя не надано.

Із системного аналізу норм статей 57, 60, 63, 66-68, 70 СК України вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

За таких обставин, встановивши, що спірна квартира набута за час шлюбу і презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу відповідачем не спростована, суд першої інстанції зробив правильний висновок про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги як необґрунтовані про те, що ОСОБА_1 не заявляла вимоги про поділ спірної квартири, а тому її позовні вимоги про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею права власності на ? її частину не підлягали задоволенню, оскільки само по собі незаявлення позивачем зазначеної вимоги не є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильність висновку суду по суті вирішення позову ОСОБА_1 та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, крім того, вони по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 367 ЦПК України не належить до повноважень суду апеляційної інстанції.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Встановивши, що суд першої інстанції, ухвалив рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 із порушенням норм матеріального та процесуального права, воно в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового. В частині позовних вимог ОСОБА_1 рішення суду слід залишити без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу частково задоволено, але у задоволенні позовних вимог відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 24 лютого 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_5 , про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_5 , про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.І. Корчиста

Судді: О.Д. Канурна

О.О. Тимченко

Повний текст постанови складено 02 грудня 2020 року.

Головуючий О.І. Корчиста