Дата документу 24.11.2020 Справа № 334/3400/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/3400/16 Головуючий у 1 інстанції: Баруліна Т.Є.
Провадження № 22-ц/807/3339/20 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 вересня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про примусове виселення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року АТ «Альфа-Банк» звернулось о суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про примусове виселення.

В обґрунтування своїх вимог зазначали, що АТ «Альфа-Банк» на підставі договору факторингу придбало права вимоги заборгованості до ТОВ «МАКИ-2005», яке забезпечено іпотекою будинку та трьох земельних ділянок.

У зв`язку із невиконанням боржником своїх зобов`язань, ПАТ «Альфа-Банк» здійснено перереєстрацію права власності на іпотечне майно. В подальшому, через відмову відповідачів добровільно звільнити (виселитись) будинок банк звернувся до із позовом до суду.

Посилаючись на наведені обставини, АТ «Альфа-Банк» просило суд виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 вересня 2020 року відмовлено у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що житловий будинок було придбано не за рахунок кредитних коштів, натомість при виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, АТ «Альфа-Банк» подало апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 вересня 2020 року, та прийняти нову постанову, якою задовольнити їх позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги АТ «Альфа-Банк» зазначають, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції фактично захистив права та інтереси відповідачів, в той же час безпідставно допустив порушення прав та інтересів позивача, як власника нерухомого майна. Оскільки, власником домоволодіння є АТ «Альфа-Банк», всі особи, які на даний час проживають у ньому, вважаються такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у зв`язку з чим мають виселитися з нього та знятись з реєстрації.

Від АТ «Альфа-Банк» на адресу апеляційного суду 23 листопада 2020 року надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Інші учасники справи у судове засідання також суду не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. За таких обставин, колегія суддів колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України здійснила апеляційний розгляд у відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Так, встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що 09 серпня 2011 року між ПАТ «Банк Кіпру» та ФОП ОСОБА_3 укладено договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії №44-1164/2011 відповідно до умов якого відкрито кредитну лінію з лімітом до 190000 доларів США у строк до 07 серпня 2015 року (т. 1 а.с. 208-211).

Додатковою угодою № 1 до Договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії №44-1164/2011 строк користування кредитною лінією встановлено з 09 серпня 2011 року по 15 квітня 2016 року, та змінено відсоткову ставку за користування кредитом (т. 1 а.с. 216).

Також, 09 серпня 2011 року в якості забезпечення виконання вказаного договору між ПАТ «Банк Кіпру» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вартановою О.С. Відповідно до іпотечного договору в іпотеку ПАТ «Банк Кіпру» передано житловий будинок площею 546,7 кв. м. розташований за адресою АДРЕСА_1 та три земельні ділянки площею 0,1000 га. (кадастровий №:04:041:0395), 0,0257 га. (кадастровий №:04:041:0396) та 0,0446 га. (кадастровий №:04:041:0397), що розташовані за адресою АДРЕСА_1 . (т. 1 а.с. 212-215).

20 лютого 2014 року між ФОП ОСОБА_3 , ПАТ «Банк Кіпру» та ТОВ «МАКИ-2005» укладено договір про переведення боргу. Згідно даного договору ФОП ОСОБА_3 передав свої зобов`язання за кредитним договором №44-1164/2011 від 09 серпня 2011 року - ТОВ «МАКИ-2005» (т. 1 а.с. 219-220).

Також, 20 лютого 2014 року між ПАТ «Банк Кіпру» та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін до іпотечного договору. Згідно даного договору, ОСОБА_1 як іпотекодавець поручилась своїм майном (будинком та земельними ділянкам по АДРЕСА_1 ) за виконання ТОВ «МАКИ-2005» зобов`язань за Кредитним договором. (т. 1 а.с. 229-230).

21 липня 2014 року між ПАТ «НЕОС БАНК» та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено Договір факторингу, відповідно до якого, ПАТ «НЕОС БАНК» відступило ПАТ Атьфа-Банк» свої права вимоги заборгованості до ТОВ«МАКИ-2005» по Кредитному договору (т. 1 а.с.231-235).

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 травня 2016 року стягнуто з ТОВ «МАКИ-2005» солідарно з кожним із поручителів окремо ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за Договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії №44-1164/2011 від 09 серпня 2011 року у сумі 2006 412,20 грн. та судові витрати у сумі 609,0 грн. з кожного окремо (т. 1 а.с. 242-244).

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 12 жовтня 2016 року рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 травня 2016 року залишено без змін (т. 1 а.с. 245-247).

У зв`язку з невиконанням ТОВ «МАКИ-2005» не виконувало своїх зобов`язань перед ПАТ «Альфа-Банк» щодо погашення заборгованості за кредитним договором №44-1164/2011 від 09 серпня 2011 року, ПАТ «Альфа-Банк» прийнято рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв`язку з чим 26 лютого 2016 року на підставі іпотечного договору проведено реєстрацію права власності на житловий будинок площею 546,7 кв. м., який розташований за адресою АДРЕСА_1 , та три земельні ділянки площею 0,1000 га (кадастровий №:04:041:0395), 0,0257 га (кадастровий :04:041:0396) та 0,0446 га (кадастровий №:04:041:0397), які розташовані за адресою АДРЕСА_1 , за ПАТ «Альфа-Банк».

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що 26 лютого 2016 року, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малаховська І. В. прийняла рішення про державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомості, які складають предмет іпотеки, за ПАТ «Альфа-Банк» (т. 1 а.с. 7-11), а саме:

1) рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28479808 від 26 лютого 2016 року на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ,площею0,0446 га,кадастровий №:04:041:0397.

2) рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28479216 від 26 лютого 2016 року на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,100 га, кадастровий №:04:041:0395.

3) рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28479696 від 26 лютого 2016 року на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; площею 0,0257 га, кадастровий №:04:041:0396.

4) рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28479216 від 26 лютого 2016 року на житловий будинок АДРЕСА_1 , площею 546,7 кв. м.

22 березня 2016 року ПАТ «Альфа-Банк» на адресу відповідачів направлено вимогу №2456 про добровільне виселення та зняття з реєстраційного обліку (т. 1 а.с. 13-14). З рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення вбачається, що вищезазначена вимогами відповідачами отримана 28 березня 2016 року (т. 1 а.с. 15-16).

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 направила позивачу відповідь на вказану вимогу, у якій вказала про відсутність законних підстав для виселення з будинку її клієнта та членів її родини (т. 1 а.с. 17-18).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом, зокрема, є стаття 109 ЖК УРСР та стаття 40 Закону України «Про іпотеку», які закріпляють порядок та умови виселення громадян із житла, що є предметом іпотеки, без надання іншого жилого приміщення.

Так, згідно з частиною першою статті 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК УРСР).

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Частиною другою вказаної статті встановлено, що після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку та вирішення питання про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК УРСР.

Особам, яких виселяють із житла, що є предметом іпотеки і придбано не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Викладене узгоджується із висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18), зазначила, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку `та статті 109 ЖК УРСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц.

Встановивши, що переданий в іпотеку банку житловий будинок набутий у власність іпотекодавцем ( ОСОБА_1 ) не за рахунок кредитних коштів, та за відсутності відомостей про можливість надання одночасного з вирішенням питання про виселення із спірного домоволодіння іншого постійного житлового приміщення відповідачам, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про виселення.

Доводи апеляційної скарги про те, що відмова у виселенні відповідачів з іпотечного майна порушує права АТ «Альфа-Банк», як власника спірного домоволодіння, фактично зводяться до незгоди із судовим рішенням, яке ґрунтується на правильному застосуванні судом норм частини другої статті 109 ЖК УРСР та статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку».

Відмова у задоволенні позову про виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення не перешкоджає зверненню до суду із вимогами про виселення з наданням іншого житла.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 вересня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 02 грудня 2020 року.

Головуючий:

Судді: