Головуючий суду 1 інстанції - Ткач О.В.
Доповідач -Коновалова В.А.
Справа № 428/2519/19
Провадження № 22-ц/810/99/20
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
06 березня 2020 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Коновалової В.А.,
суддів: Авалян Н.М., Єрмакова Ю.В.,
за участю секретаря судового засідання Перишкіна Т.М.,
учасники справи:
позивач акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,
відповідач ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження справу
за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»
на заочне рішення Старобільського районного суду Луганської області від 26 грудня 2019 року, ухвалене у складі судді Ткач О.В. в м. Старобільськ Луганської області,
за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
Короткий зміст позовних вимог
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими банком Умовами та правилами, Тарифами складають між позивачем та відповідачем кредитний договір, що підтверджується підписом відповідача в заяві.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Суд обґрунтував рішення тим, що у заяві позичальника від 26 вересня 2016 року процентна ставка не зазначена та відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Також суд першої інстанції виходив з того, що позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення процентів, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 26 вересня 2016 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Суд дійшов висновку, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Також, суд першої інстанції зазначив, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.
Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що укладений між сторонами кредитний договір у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним), однакфактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» просить заочне рішення Старобільського районного суду Луганської області від 26 грудня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити, в іншій частині рішення суду залишити без змін, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Також, позивач вказує на те, що підписавши Генеральну угоду відповідач особистим підписом засвідчив, що він ознайомився з Умовами та правилами, а також отримав повну інформацію про умови кредитування. Відповідно до п. 2.8 Генеральної угоди при порушенні позичальником зобов`язань з погашення кредиту позичальник сплачує банку пеню, розмір якої вказано в Умовах та правилах за кожен день прострочення.
Додатково позивач посилається на те, що з моменту підписання фізичною особою заяви, між банком та клієнтом був укладений договір в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого банком договору. Відповідач підписавши Генеральну угоду, користуючись кредитними коштами, висловив свою згоду з формою договору та його умовами, у тому числі щодо відповідальності за порушення зобов`язання за договором та сплати пені, тому відсутність підпису боржника на відповідних умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору.
Крім того, позивач вказав, що суд безпідставно відмовив у стягненні процентів, штрафу та пені, оскільки матеріалами справи підтверджено факт укладення кредитного договору (Генеральної угоди), а також погодження усіх істотних умов договору, в тому числі щодо сплати відсотків, штрафу та пені. Тому встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а останній його не повернув, у суду не було підстав для відмови у стягненні відсотків по кредиту.
(2) Позиція інших учасників справи
Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце повідомлені належним чином і в установленому законом порядку.
Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» отримало 05 лютого 2020 року (а.с. 105).
Луганським апеляційним судом вживалися всі заходи щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи. Згідно відповіді УДМС в Луганській області від 03 лютого 2020 року ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Повістки-повідомлення про розгляд справи призначеної на 24 лютого 2020 року, 06 березня 2020 року, які направлялися на поштову адресу як місця реєстрації відповідача так і місця його проживання, вказаного позивачем, повернулися на адресу суду з відміткою «адресат відсутній» - «адресат не мешкає», тому судом останній також повідомлявся про розгляд справи шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, і відповідно до положень п.4 ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач є належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.
ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Предметом апеляційного розгляду справи є рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом, пені, комісії та штрафу.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову в частині вимог про стягнення процентів за користування кредитом, пені, комісії та штрафу, суд першої інстанції виходив з того, що у заяві позичальника від 26 вересня 2016 року процентна ставка не зазначена та відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Також суд виходив з того, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Тому суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Колегія суддів не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Щодо стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом
Із матеріалів справи вбачається та ніким не оспорюється, що 18 вересня 2012 року відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.
Частинами 1, 2 статті 83 ЦПК передбачено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Як вбачається з матеріалів справи, АТ КБ «Приватбанк» при зверненні до суду першої інстанції подав на підтвердження обставин, викладених в позовній заяві, Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 26 вересня 2016 року.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
В статті 89 ЦПК зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави суд виносить рішення на користь тієї сторони, сукупність доказів якої є більш переконливою порівняно з сукупністю доказів іншої сторони.
Проте, судом першої інстанції не виконані вимоги статті 89 ЦПК України, не з`ясовані всі обставини справи, на які посилався позивач в позовній заяві, та не досліджені всі доказі, а саме Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 26 вересня 2016 року, яка додана до позовної заяви.
Мотивувальна частина рішення суду першої інстанції не містить оцінки Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 26 вересня 2016 року.
З урахуванням викладеного колегія суддів вважає за необхідне під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції дослідити Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 26 вересня 2016 року.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Отже, в Генеральній угоді від 26 вересня 2016 року визначено розмір процентної ставки по процентам за користування кредитом, підстави його стягнення, що свідчить про погодження цих умов сторонами по справі.
Тому, безпідставним є посилання суду першої інстанції на те, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін по сплату процентів за користування кредитними коштами, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, так як вони достовірно не підтверджують вказаних обставин, оскільки у даній справі сторонами укладеноГенеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, в якій позивач та відповідач погодили, зокрема, розмір процентної ставки за користування кредитними коштами.
Вказана Генеральна угода, яка підписана відповідачем, у встановленому законом порядку останнім не оспорювалася та не визнавалася недійсною, тому вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цієї угоди.
Згідно зі ст. ст. 526, 530, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.
Порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ( стаття 610 ЦПК України).
Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530,631 ЦК України).
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
Як вбачається із матеріалів справи, сторони поряд з установленням строку дії вказаної Генеральної угоди від 26 вересня 2016 року, встановили й строки виконання відповідачем окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів). Так,згідно пункту 2.1 Генеральної угоди відповідач повинен погашати заборгованість по кредиту в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 590,92 грн для погашення заборгованості по кредиту, яка складається із заборгованості по кредиту, процентам, а також з інших витрат відповідно до Умов та правил.
Отже, умовами укладеної між сторонами Генеральної угоди передбачено щомісячне виконання відповідачем зобов`язання.
Відповідно до статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У пунктах 34-35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.
У пункті 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Пунктом 2.2 Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 26 вересня 2016 року визначено, що відповідно до ст. 212, 611, 651 Цивільного кодексу України при порушенні позичальником строків погашення заборгованості, зазначених в цій Генеральній угоді, Умовах та правилах, більше ніж на 31 день, за зобов`язаннями, строк яких не настав, сторони погодили, що строк повернення кредиту вважається 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість по кредиту, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою.
Із наданого АТ КБ «Приватбанк» розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем заборгованість по процентам за користування кредитом розрахована за період з 26 вересня 2016 року по 31 січня 2019 року в сумі 6075,64 грн.
Оскільки, сторони погодили, що відповідач повинен погашати заборгованість по кредиту починаючи з «1» по «25» число кожного місяця, та із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж по погашенню кредиту відповідачем здійснено 07 травня 2017 року в сумі 20 грн, тому з 26 травня 2017 року почався 31-денний відлік порушення відповідачем строків погашення заборгованостіза вказаною Генеральною угодою.
Таким чином, строком повернення кредиту у повному обсязі відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди є 26 червня 2017 року.
Зазначені обставини свідчать про зміну позивачем як строку кредитування, так і строку виконання відповідачем зобов`язання з 30 вересня 2019 року на 26 червня 2017 року.
Тому зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, та після 27 червня 2017 року позивач не мав права нараховувати відповідачу проценти за користування кредитними коштами.
Колегія суддів вважає, оскільки право позивача нараховувати проценти за користування кредитом припинилося з 27 червня 2017 року, то вимога банку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по процентами за користування кредитом за період з 27 червня 2017 року по 31 січня 2019 року в сумі 4762,65 грн не підлягає задоволенню за необґрунтованістю.
Враховуючи викладені вище обставини колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 1312,99 грн., яка виникла станом на 26 червня 2017 року, згідно наданого банком розрахунку.
Щодо стягнення пені, штрафу та комісії
Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (ст. ст. 610,611 ЦК України)
За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно до п. 2.2 Генеральної угоди позичальник сплачує банку штраф у розмірі 851,68 грн. При цьому, Генеральна угода не містить умов про щомісячну сплату штрафу за порушення виконання позичальником умов щодо погашення заборгованості за даною угодою.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.
На виконання зазначених вище положень закону Кабінет Міністрів України розпорядженням №1053-р від 30 жовтня 2014 року та розпорядженням № 1275-р від 02 грудня 2015 року затвердив перелік населених пунктів, на території яких проводиться антитерористична операція (АТО).
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 12 вересня 2007 року має зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 (а.с. 46 об).
Згідно положень «Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» с. Малохатка Старобільського району Луганської області входить у перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.
Отже, на дані правовідносини розповсюджується дія Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», яким банкам заборонено нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року.
Проте, банком нарахування штрафу здійснювалося під час дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», яким банкам заборонено нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами з 14 квітня 2014 року.
Звертаючись до суду про стягнення комісії позивачем в позовній заяві не викладені обставини щодо підстав стягнення комісії (чим передбачено такий вид стягнення, за який вид послуг та в якому розмірі), а саме не зазначено, чи передбачено умовами Генеральної угоди нарахування комісії та чи погоджувався із такими умовами відповідач. При цьому, Генеральна угода не містить умов щодо сплати відповідачем комісії.
Дані обставини не викладені і в самій апеляційній скарзі.
В пункті 2.8 Генеральної угоди зазначено, що при порушенні позичальником зобов`язань з погашення кредиту позичальник сплачує банку пеню, розмір якої зазначений в умовах та правилах за кожен день прострочки.
З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_1 штрафу, пені та комісії за Генеральною угодою від 26 вересня 2016 року не підлягають задоволенню за необґрунтованістю.
Щодо суті апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
Апеляційний суд вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині щодо позовних вимог про стягнення процентів, пені, комісії та штрафу слід скасувати відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 1312,99 грн. У задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення штрафу, пені та комісії відмовити за необґрунтованістю.
Щодо судових витрат
В ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як вбачається із матеріалів справи, позивачем при поданні позовної заяви сплачений судовий збір в сумі 1921 грн, що підтверджується платіжним дорученням (а.с.1).
Згідно платіжного доручення від 24 січня 2020 року позивачем понесені витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2881,50 грн.
Оскільки позовні вимоги акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом підлягають частковому задоволенню, то розмір стягнутих з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судових витрат за подання позовної заяви підлягає збільшенню з 554 грн 02 коп. до 610 грн та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 915,05 грн.
Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.
Заочне рішення Старобільського районного суду Луганської області від 26 грудня 2019 року в оскаржуваній частині щодо позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом, пені, комісії та штрафу скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Позовні вимоги акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (код ЄДРПО 14360570) заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 1312 (одна тисяча триста дванадцять) грн 99 коп.
У задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення штрафу, пені та комісії відмовити за необґрунтованістю.
Заочне рішення Старобільського районного суду Луганської області від 26 грудня 2019 року в частині стягнення судових витрат змінити, збільшивши розмір стягнутих з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судових витрат з 554 (п`ятсот п`ятдесят чотири) грн 02 коп. до 610 (шістсот десять) грн.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (код ЄДРПО 14360570) судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 915 (дев`ятсот п`ятнадцять) грн 05 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 06 березня 2020 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді Н.М. Авалян

Ю.В. Єрмаков