Справа № 758/1491/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2020 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Васильченка О. В. ,

за участю секретаря судового засідання - Поляновській О. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору факторингу,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 пред`явив у Подільському районному суді м. Києва позов до ПАТ «УКРСИББАНК», ТОВ «Кей-Колект» про визнання частини договору факторингу недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28.01.2008 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») був укладений Договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно з умовами якого відповідач АКІБ «УкрСиббанк» надав позивачеві кредит у сумі 227250,00 грн на споживчі цілі та Генеральний договір про надання кредитних послуг № 0 відповідно до якого АКІБ «УкрСиббанк» надав позивачу кредитні послуги в національній валюті у розмірі 782750,00 грн зі сплатою 13,9% річних та строком дії до 28.01.2016 року.

У 2016р. позивачеві стало відомо про укладення між відповідачами Договору факторингу №1 від 12.12.2011р., згідно з умовами якого Банк відступив фактору право вимоги заборгованості за кредитними договорами та відповідними договорами забезпечення, укладеними із фізичними особами-боржниками, в тому числі в частині переведення боргу за вищезазначеними кредитними договорами за участю позивача.

Позивач просить суд визнати недійсним Договір факторингу № 1 від 12.12.2011р., укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» в частині передачі боргу по кредитному договору № 0 від 28.01.2008 року, визнати частково недійсним Договір про передачу прав за договором забезпечення від 12.12.2011 року в частині відступлення прав вимоги за Іпотечним договором від 28.01.2008 року № 75851 та визнати його припиненим, оскільки у ТОВ «Кей-Колект» на момент укладення спірного договору факторингу було відсутнє право на одержання права вимоги до фізичної особи, яка не є суб`єктом господарювання з підстав відсутності нормативного дозволу на таке отримання.

До початку судового засідання позивач та представник позивача до суду подали заяву, в якій позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити позов з викладених у ньому підстав, розгляд справи здійснити без їхньої участі.

Відповідачі також свого права на участь у судовому засіданні не використали, до суду подали заяви про розгляд справи без їхньої участі, проти задоволення позовних вимог заперечували.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав.

Судом достовірно встановлено, що 28.01.2008 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») були укладені Договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно з умовами якого відповідач АКІБ «УкрСиббанк» надав позивачеві кредит у сумі 227250,00 грн на споживчі цілі та Генеральний договір про надання кредитних послуг № 0 відповідно до якого АКІБ «УкрСиббанк» надав позивачу кредитні послуги в національній валюті у розмірі 782750,00 грн, а також договір іпотеки № 75851.

Згідно з вказаними кредитними договорами Банк зобов`язується надати Позичальнику, а Позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) у сумі ліміту поновлювальної кредитної лінії та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених Договорами.

Згідно з Договором іпотеки від 28.01.2008 року № 75851 у забезпечення виконання зобов`язань Позичальника за зазначеними Договорами Банком приймається застава нерухомості, а саме: земельна ділянка та домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , та є власністю ОСОБА_2 .

Судом також встановлено, що 12.12.2011р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено Договір факторингу №1 (а.с. 22-25).

Згідно п. 1.1. за цим Договором Клієнт зобов`язується передати у власність Фактору, а Фактор - прийняти Права Вимоги та і їх оплату надати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату та на умовах, визначених цим Договором.

П. 1.4. встановлено одночасне відступлення права вимоги за Договорами Забезпечення від Клієнта до Фактора.

Представник позивача ПАТ «УкрСиббанк» подав до суду заперечення на позовну заяву, в яких вказує, що на виконання умов укладеного між відповідача Договору факторингу № 1, 12.12.2011р. було складено акт приймання-передачі прав вимоги (а.с. 45).

15.12.2011р., як вказує у запереченнях ПАТ «УкрСиббанк», позивачу та іпотекодавцю були направлені повідомлення про відступлення права вимоги за відповідними кредитними договорами (а.с. 77-80).

Крім того, ПАТ «УкрСиббанк» обґрунтовує, що фактор за договором - ТОВ «Кей-Колект», зареєстроване як фінансова установа, якій видане відповідне Свідоцтво, у Додатку до якого зазначено вид фінансової послуги, а саме факторинг. Обов`язку в ТОВ «Кей-Колект» отримувати Генеральну ліцензію на здійснення факторингових операцій згідно чинного законодавства немає.

Крім цього, ПАТ «УкрСиббанк» просило відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав відсутності факту порушення права позивача.

Представник відповідача ТОВ «Кей-Колект» також просив відмовити у задоволенні позову з тих самих підстав.

Згідно Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи, виданого Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, ТОВ «Кей-Колект» дійсно зареєстроване як фінансова установа, яка має право здійснювати такий вид фінансових послуг як факторинг без отримання ліцензії та/або дозволів відповідно до законодавства (а.с. 126-127).

Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Цивільним кодексом України та умовами кредитного договору, договору факторингу.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України.

Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства України, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Так, відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

З огляду на вищевикладене, отримання первісним кредитором згоди боржника на укладення договору купівлі - продажу прав вимоги за кредитами, передачу документів, які підтверджують дійсність, виникнення і наявність прав грошової вимоги, нормами ст. ст. 516 - 517 ЦК України не передбачено.

Особливості укладення договору факторингу регулюється главою 73 ЦК України. У відповідності з нормою ч.1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Суд, вивчивши умови Договору про надання споживчого кредиту № 0, Генерального договору про надання кредитних послуг № 0 та Договору іпотеки № 75851 від 28.01.2008 року, приходить до висновку, що в них не міститься жодних застережень щодо особливого порядку регулювання правовідносин, що виникають на підставі укладення кредитором договорів щодо відступлення права вимоги в цілому та, зокрема, факторингу. Відтак, порядок виконання умов кредитного договору при зміні кредитора, регулюється нормами чинного законодавства.

Згідно ч. 5 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону.

З огляду за зазначені норми цивільного законодавства суд критично ставиться до доводів позивача, що на час укладення оспорюваного договору факторингу діюче на той час Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №231 від 3 квітня 2009 року (далі- розпорядження), не передбачало право фактора придбавати відступну вимогу до фізичної особи не суб`єкта господарювання і тому укладання фінансовою установою (фактором) договору факторингу, яким передбачено набуття фактором права вимоги до боржника - фізичної особи є порушенням вказаного Розпорядження, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 року за № 0373/16389 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг». Недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Іпотека має похідний від основного зобов`язання характер і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Крім цього, згідно з частиною другою статті 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг від 28 травня 1988 року «договір факторингу» означає договір, укладений між однією стороною (постачальником) та іншою стороною (фактором), відповідно до якого: (а) постачальник відступає або може відступати фактору право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі-продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями (боржниками), крім договорів купівлі - продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання.

Відмежування договору факторингу від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, зокрема, щодо статусу боржника, право відступної вимоги до якого є предметом таких договорів.

Згідно пункту 11 частини першої статті 4 та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою. Фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону.

Положення Цивільного кодексу України не містять будь-яких обмежень як щодо сторін договору факторингу, так і виду зобов`язання за яким факторові відступається право грошової вимоги.

Конвенцією УНІДРУА про міжнародний факторинг не встановлено заборон укладати договори факторингу у інших випадках, крім передбаченої нею уступки права грошової вимоги, яка виплаває з договорів купівлі-продажу товарів.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Відсутність підстав для визнання недійсним договору факторингу в частині кредитного договору не надає підстав для припинення договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, укладеного у забезпечення даного кредитного договору. При укладенні договору відступлення сторонами дотримано досягнуто всіх істотних умов, дотримано законодавства щодо змісту та форми вказаного правочину.

Ч. 3 ст. 10 ЦПК України визначено обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ст.ст. 27-30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, суд, приходить до висновку про відсутність визначених законодавством підстав, визнавати частину Договору факторингу № 1 недійною, адже цивільні, а зокрема, договірні, права позивача, укладеним договором про відступлення права вимоги порушено не було. Договір факторингу укладений у відповідності до вимог законодавства. З вищевикладених підстав, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

На підставі викладено та керуючись ст.ст. 11, 16, 202, 203, 215, 216, 1077-1086 ЦК України, ст.ст. 13, 14, 82, 259, 263-265, 268, 352, 354, а також п.п. 9, 15 Перехідних положень ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору факторингу, договору про передачу прав за договором забезпечення в частині відступлення прав вимоги за іпотечним договором та визнання його припиненим - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, або якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду через Подільський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги (зважаючи на п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України щодо порядку подання апеляційних скарг на судові рішення).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О. В. Васильченко