Постанова

Іменем України

04 березня 2020 року

м. Київ

справа № 159/4643/19

провадження № 61-18701св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Ковельський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області, акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 20 серпня 2019 року у складі судді Логвинюк І. М. та постанову Волинського апеляційного суду від 26 вересня 2019 рокуу складі колегії суддів: Карпук А. К., Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Ковельського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області, акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про зняття арешту з майна з виключенням з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна записів про арешт майна.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Ковельського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області, акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про зняття арешту з майна.

Позовна заява мотивована тим, що між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступниками якого був ПАТ КБ «ПриватБанк», а в даний час є відповідач АТ КБ «ПриватБанк», було укладено кредитний договір від 18 липня 2007 року № 76666 CRED. За рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 04 грудня 2009 року у справі № 2/1718/19 було задоволено позов ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за цим кредитним договором. На виконання вказаного вище судового рішення 17 лютого 2010 року було відкрито виконавче провадження № 1443685, що було закінчене 28 квітня 2010 року.

Заводським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області 29 листопада 2010 у справі № 2-4294/10 було винесене рішення про стягнення з довірителя на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за цим же кредитним договором в сумі 45 402,12 грн. Крім того, цим же судом 04 листопада 2010 року було постановлено ухвалу про забезпечення позову. На виконання цього судового рішення було видано виконавчий лист від 29 листопада 2010 року і 16 серпня 2011 року було відкрито виконавче провадження № 28198138, що було закінчене 20 серпня 2015 року. За постановою від 20 серпня 2015 року у виконавчому провадженні № 28198138 про звільнення майна боржника з-під арешту, все його майно мало б бути звільненим з-під арешту. Однак на даний час такий арешт не знятий. Відповідач - Ковельський міськрайонний відділ ДВС Головного територіального управління юстиції у Волинській області відмовляється зняти арешт.

Позивач просив зняти арешт з усього його майна, що накладений відповідачем - Ковельським міськрайонним відділом ДВС Головного територіального управління юстиції у Волинській області за постановами про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 27 травня 2011 року № 26766090; від 16 серпня 2011 року № 666; виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна записи: від 27 травня 2011 року № 11221187 про арешт невизначеного майна, всього нерухомого майна, належного йому, в межах суми стягнення 45 402,12 грн; від 16 серпня 2011 року № 11505829 про арешт невизначеного майна, всього нерухомого майна, належного йому, в межах суми стягнення 45 402,12 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 20 серпня 2019 року, яка залишена без змін постановою Волинського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року, у відкритті провадження відмовлено.

Ухвала місцевого суду, з якою погодився суд апеляційної інстанції, мотивована тим, що позивач є стороною у виконавчому провадженні, а тому, якщо він не погоджується з діями державного виконавця, яким накладено арешт, має подати скаргу. Скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VІІ ЦПК України, тобто позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її з Ковельського міськрайонного суду Волинської області.

07 листопада 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2020 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження в складі п`яти суддів

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції зазначив, що позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, однак підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України, тобто в порядку цивільного судочинства. Апеляційний суд не звернув увагу на вказані протиріччя.

У касаційній скарзі зазначається, що у вказаному випадку має місце спір про право, який вирішується в порядку цивільного судочинства шляхом подання позову про усунення обмеження (перешкоди) у здійсненні права власності в частині розпорядження власним майном.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не надіслали відзиву на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, 18 липня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк»», правонаступниками якого був ПАТ КБ «ПриватБанк»», а в даний час є відповідач АТ КБ «ПриватБанк»», було укладено кредитний договір від 18 липня 2007 року № 76666 CRED.

За рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 04 грудня 2009 року у справі № 2/1718/09 було задоволено позов ЗАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором.

29 листопада 2010 року Заводським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області винесено рішення у справі № 2-4294/10 про стягнення з позичальника на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за вказаним кредитним договором в сумі 45 402,12 грн. Крім того вказаним вище судом 04 листопада 2010 року було постановлено ухвалу про забезпечення позову.

На виконання рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області було видано виконавчий лист, 16 серпня 2011 року було відкрито виконавче провадження № 28198138, що було закінчене 20 серпня 2015 року. Цього ж дня державний виконавець виніс постанову про звільнення майна боржника з-під арешту.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції станом до 05 жовтня 2016 року) у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Аналогічна за змістом норма міститься в статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» (в чинній редакції).

Майно ОСОБА_1 було обтяжене в порядку забезпечення позову на підставі ухвали Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 жовтня 2010 року, а також на виконання рішення цього ж суду від 29 листопада 2010 року в справі № 2-4294/10 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу (а. с. 24 - 29).

Постановою державного виконавця від 20 серпня 2015 року закінчено виконавче провадження № 28198138 у зв`язку зі сплатою боржником заборгованості в повному обсязі (а. с. 30).

Отже, вищезазначене рішення суду виконано в повному обсязі, а наявність арештів в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна порушує права позивача.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Конституційний Суд України, беручи до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, вважає, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом (Рішення Конституційного Суду України від 15 травня 2019 року № 2-рп(ІІ)/2019).

Конституційний Суд України у зазначеному рішенні також наголошує, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

Таким чином, продовження арешту (обтяження), яке накладене на майно позивача, порушує його право власності на вказане майно, шляхом позбавлення можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд.

Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Порушення, невизнання або оспорювання права власності особи є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (рішення у справі «Голднер проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1975 року, серія A № 18, п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та дотримуватися пропорційності між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення у справі «Герен проти Франції» від 29 липня 1998 року, § 37, рішення у справі Мельник проти України від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції фактично мотивована тим, що ОСОБА_1 необхідно було звернутися в суд із скаргою на дії (бездіяльність) державного виконавця, а не із позовною заявою.

Проте обидва способи захисту порушених прав розглядаються за правилами цивільного судочинства. Положення чинного ЦПК України не передбачають можливості закриття позовного провадження чи відмови у відкритті позовного провадження, як одного з видів цивільного провадження.

За таких обставин, коли особа звернулася у невстановлений спосіб, або який є неефективним, суд цивільної юрисдикції вправі відмовити в задоволенні такої заяви по суті.

Таким чином, зважаючи на зазначені обставини, суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відмову у відкритті провадження в цивільній справі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Згідно частини четвертої статті 406 ЦПК України у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 402, 406, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 20 серпня 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року скасувати, справу передати до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В. С. Висоцька А. І. Грушицький А. А. Калараш
В. В. Сердюк І. М. Фаловська