Справа № 713/26/20
Провадження №2/713/148/20
РІШЕННЯ

іменем України

24.02.2020 м. Вижниця

Вижницький районний суд Чернівецької області в складі: головуючого судді Пилип`юка І.В., з участю секретаря судового засідання Паучек Є.В., позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Кириляка Юрія Васильовича, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вижниця в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, грошової компенсації за невикористані відпустки та виплату середнього заробітку за затримку розрахунку,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до фізичної особи-підприємця (далі-ФОП) ОСОБА_2 , про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, грошової компенсації за невикористані відпустки та виплату середнього заробітку за затримку розрахунку.

У позові вказувала, що з 2009 року працювала продавцем в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в м. Вижниця, який реалізує ювелірні вироби, власниками якого є ПП ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Згідно укладеного трудового договору між працівником і ФОП, яка використовує найману працю від 26.01.2016 року та наказу №01/16-К від 26.01.2016 року була прийнята на роботу на посаду продавця непродовольчих товарів з посадовим окладом згідно трудового договору у розмірі 1378,00 грн. до ФОП ОСОБА_2 на невизначений строк.

У зв`язку з тим, що більше десяти років займається реалізацією ювелірних виробів, вирішила відкрити свою справу. Тому починаючи з кінця вересня 2019 року купувала ювелірні вироби і зберігала їх у своєму робочому столі, оскільки проживає одна з дитиною, в її квартиру були спроби проникнення, через що викликались працівники поліції. Про намір займатися підприємницькою діяльністю знала її колега ОСОБА_5 , з якою працювали разом більше 10 років, і яка повідомила про це роботодавця.

12.11.2019 року ФОП ОСОБА_2 без її відома і згоди, користуючись вихідним днем, проникла на її робоче місце, де викруткою відкрила робочий стіл і викрала належні їй ювелірні вироби, які вона зберігала на загальну суму 121000,00 грн. та 2000,00 грн. готівкою. Цього ж дня ФОП ОСОБА_2 викликала її на роботу і на її вимогу повернула ключі від магазину та поміняла замок у вхідних дверях магазину.

Про викрадення ювелірних виробів довідалася передивляючись вдома відеозаписи з відео реєстратора, що були приєднані до її телефону.

Після викриття ФОП ОСОБА_2 у вчиненні крадіжки, 13.11.2019 року заявила про це в поліцію та прокуратуру Вижницького району і 14.11.2019 року СВ Вижницького ВП відкрито кримінальне провадження №0000468 за фактом самоуправних дій останньої по заволодінню її особистим майном, яке знаходилося на робочому місці в магазині «Карат». На даний час досудове розслідування у кримінальному провадженні триває.

Після того ФОП ОСОБА_2 почала фальсифікувати акти, буцімто вона не виходить на роботу без поважних причин, погрожувати звільненням.

Наказом №1/12/19-К3 від 11.12.2019 року звільнена з 14.11.2019 року за прогули без поважних причин згідно п.4 ст.40 КЗпП України. Підстава звільнення - акти про відсутність на роботі. Копію наказу отримала 14.12.2019 року.

Стверджувала, що складені акти двома зацікавленими особами не можуть вважатись належними доказами, а також надані на запит адвоката копії наказів про відпустки та актів про прогули є підробленими.

Вважає, що ніякі прогули не допускала, а не виходила на роботу через конфлікт, що виник між нею та роботодавцем з приводу заволодіння останньою її ювелірними виробами та через фактичне відсторонення її від роботи, а тому є підстави для поновлення її на роботі та стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Крім того ФОП ОСОБА_2 допускала порушення трудового законодавства в період її роботи, оскільки в порушення вимог ст.74 КЗпП України та ст.2 ЗУ «Про відпустки» за весь період її роботи жодного разу відпустки їй не надала.

В порушення вимог ст.24 ЗУ «Про відпустки» ФОП ОСОБА_2 виплатила їй грошову компенсацію за невикористану відпустку лише частково в сумі 1930,00 грн., а також не виплатила їй заробітну плату за листопад.

Враховуючи фактично виплачувану їй ФОП ОСОБА_2 заробітну плату за 2016-2019 роки 9000,00 грн., вона повинна виплатити всього 36000,00 грн.

Відповідно ст.ст.116, 117 КЗпП України відповідач зобов`язана виплатити їй не тільки грошову компенсацію за невикористані відпустки, а й середній заробіток за затримку розрахунку.

Попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи: судовий збір згідно заявлених позовних вимог 810,80 грн.; вартість правової допомоги (послуги адвокат) 2400,00 грн. (витребування та збирання доказів, складання позовної заяви). Орієнтовна кількість судових засідань по розгляду позову два по 2000,00 грн. Загальна сума витрат може становити 5210,80 грн.

Посилаючись на ст.ст.74, 116, 117, 235 КЗпП України, ст.ст.2, 24 ЗУ «Про відпустки» просила:

поновити її на роботі продавця магазину непродовольчих товарів « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ;

стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на її користь середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу з 14.11.2019 року по день фактичного поновлення на роботі;

стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 грошову компенсацію за невикористані відпустки в сумі 36000,00 грн., а також середній заробіток за затримку розрахунку.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Кириляк Ю.В. заявлений позов підтримали. Посилаючись на викладені у позовній заяві обставини просили позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Підтвердили, що після звільнення відповідачем нараховано та сплачено компенсацію за невикористану відпустку за 2017 рік у розмірі 1930,00 грн. через Нову Пошту.

Викладені у відзиві на позов доводи вважали безпідставними та необґрунтованими, а відзив таким, що поданий з пропуском встановленого в ухвалі про відкриття провадження строку.

У судове засідання відповідач ФОП ОСОБА_2 не з`явилася, належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження, про що є відомості в матеріалах справи. Причини неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надала.

Під час судового розгляду до канцелярії суду поштовим зв`язком надійшов відзив на позов відповідача ФОП ОСОБА_2 , підписаний представником відповідача адвокатом Софяк В.В., надісланий 21.02.2020 року, тобто з пропуском встановленого в ухвалі про відкриття провадження п`ятнадцятиденного строку на його подання, отриманій відповідачем особисто 05.02.2020 року.

У відзиві на позов представник відповідача зазначила, що з вказаним позовом не погоджуються, вважають його безпідставним та таким, який не підлягає задоволенню, з огляду на те, що позивач була звільнена з роботи на законних підставах у встановленому законом порядку.

ОСОБА_2 зареєстрована ФОП, здійснює підприємницьку діяльність з продажу ювелірних виробів у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у АДРЕСА_1 .

З метою здійснення підприємницької діяльності, 26.01.2016 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено трудовий договір про прийняття останньої на посаду продавця непродовольчих товарів, наказ №01/16. Відносини з ОСОБА_1 склалися ділові, роботодавця з працівником. Працівники підпорядковувалися внутрішньому трудовому режиму роботи з понеділка по п`ятницю з 09:00 год. до 18:00 год., субота та неділя - вихідні дні.

Однак, 15.11.2019 року, ОСОБА_1 не вийшла на роботу. Занепокоєні ситуацією, яка склалася роботодавець намагався в телефонному режимі зв`язатися з працівником, однак позивач на телефонні дзвінки не відповідала, про причини відсутності на роботі нікого повідомила. Факт відсутності на роботі продавця продовольчих товарів ОСОБА_1 в кінці робочого дня було зафіксовано в акті про відсутність на робочому місці, який підписано роботодавцем, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які також працюють в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та займають аналогічну з позивачем посаду.

Починаючи з 15.11. по 11.12.2019 року включно, позивач на роботу не з`являлася, на телефонні дзвінки не відповідала. Про це було належним чином складено акти про відсутність працівника на роботі від 15.11.2019 року, 18.11.2019 року, 19.11.2019 року, 20.11.2019 року, 21.11.2019 року, 22.11.2019 року, 25.11.2019 року, 26.11.2019 року, 27.11.2019 року, 28.11.2019 року, 29.11.2019 року, 02.12.2019 року, 03.12.2019 року та 04.12.2019 року.

З метою встановлення причин відсутності на роботі позивача, оскільки вона не виходила на зв`язок, на її адресу було направлено лист, в якому пропонувалося у п`ятиденний строк з`явитися для надання пояснень причин відсутності. Крім того, повідомлялося, що у разі неявки у встановлений строк роботодавець залишив за собою право розірвати трудовий договір з працівником. Однак, жодної відповіді не було отримано.

Враховуючи таку поведінку працівника, порушення внутрішнього трудового режиму та у зв`язку із систематичними прогулами, наказом №1/12/19-К3 від 11.12.2019 року ОСОБА_1 було звільнено з посади продавця непродовольчих товарів з 14.11.2019 року згідно п.4 ст.40 КЗпП України.

Того ж дня на адресу ОСОБА_1 роботодавцем направлено лист №2/12/19 від 11.12.2019 року в якому повідомлено позивача про її звільнення та необхідність одержати трудову книжку за адресою: АДРЕСА_1 . Також, здійснено повідомлення про необхідність отримання позивачем заробітної плати за відпрацьовані дні в листопаді 2019 року та компенсації за невикористану відпустку в сумі 3203,90 грн.

Вважає, що роботодавцем враховано вимоги ст.ст.147, 148, 149 КЗпП України дотримано процедуру застосування до продавця непродовольчих товарів ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, а саме: було виявлено відсутність працівника на місці роботи, направлено лист про надання письмових пояснень стосовно не виходу на роботу та здійснено неодноразові спроби зв`язатися з позивачем в телефонному режимі, дотримано строки накладення дисциплінарного стягнення, видано наказ про звільнення, який направлено позивачу та повідомлено про можливість отримання трудової книжки.

Тому вимога про поновлення позивача на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу є безпідставною.

Не підлягають задоволенню і позовні вимоги про здійснення компенсації позивачу за невикористані відпустки, оскільки своє право на отримання відпустки позивач в повній мірі реалізувала. Так, у 2016, 2018 та 2019 роках було надано відпустки терміном, який встановлено законом, що підтверджується наказами від 25.11.2016 року №1/16-В, від 26.11.2018 року №1/01/18-В та від 28.01.2019 року №1/01/19-В, а за невикористану відпустку у 2017 році нараховано та виплачено 1930,00 грн.

З позивачем здійснено усі розрахунки по заробітній платі за листопад 2019 року та здійснено компенсацію за невикористану відпустку у загальному розмірі 3203,90 грн.

Враховуючи те, що позивач за заробітною платою не з`являлася, на листи роботодавця та телефонні дзвінки стосовно отримання трудової книжки та розрахунку по заробітній платі не відповідала, відповідачем направлено 20.01.2020 року лист №1/01/20, яким повідомлено про те, що у зв`язку з відсутністю вимоги позивача про розрахунок при звільненні відповідно до ст.116 КЗпП України направлено через оператора поштового зв`язку «Нова пошта» (ТОВ «ПОСТ ФІНАНС») недотриману заробітну плату, нараховану за відпрацьовані дні в листопаді 2019 року та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 3203,90 грн.

26.12.2019 року Головним управлінням ДПС у Чернівецькій області проведено фактичну перевірку з питань дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) про що складно довідку №73/24-13-33-05-18/. Перевіркою встановлено, що ФОП ОСОБА_2 у своїй діяльності використовує найману працю шести осіб. Працівники отримують заробітну плату на законодавчо встановленому рівні та вище мінімальної, два рази на місяць. Заборгованість по виплаті заробітної плати відсутня. Порушень дотримання роботодавцем законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками не встановлено.

Просила відмовити у задоволенні позову повністю.

13.01.2020 року позивач ОСОБА_1 заявила письмове клопотання про витребування доказів, яке за клопотанням представника позивача ОСОБА_7 , заявленим під час судового розгляду справи повернуто без розгляду.

Суд, заслухавши позивача ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_7 , вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що позивачем заявлено позовні вимоги про:

поновлення на роботі на посаді продавця непродовольчих товарів магазину «Карат» ФОП ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 );

стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу з часу звільнення по час прийняття рішення судом;

стягнення грошової компенсації за невикористані відпустки за 2016-2019 роки;

виплату середнього заробітку за затримку розрахунку.

На підтвердження позовних вимог позивачем ОСОБА_1 надано такі докази:

- копію трудової книжки серія НОМЕР_1 №120608, заповненої 26.01.2016 року на ім`я ОСОБА_1 , з якої встановлено, що:

на підставі наказу №01/16-К від 26.01.2016 року позивача прийнято на роботу до ФОП ОСОБА_2 (ід.н. НОМЕР_2 ) на посаду продавця непродовольчих товарів, запис №1 від 26.01.2016 року;

на підставі наказу №1/12/19-КЗ від 11.12.2019 року позивача звільнено з роботи за прогули без поважних причин згідно п.4 ст.40 КЗпП України, запис №2 від 14.12.2019 року.

Інші записи про роботу у трудовій книжці позивача відсутні;

- копію наказу ФОП ОСОБА_2 №1/12/19-КЗ від 11.12.2019 року «Про звільнення з роботи», у якому зазначено:

1. Звільнити з роботи продавця непродовольчих товарів ОСОБА_1 з 14.11.2019 року за прогули без поважних причин згідно п.4 ст.40 КЗпП України.

2. Провести повний розрахунок з ОСОБА_1 відповідно до чинного законодавства.

Підстави: акти про відсутність на роботі; поштове повідомлення про одержання листа щодо надання пояснень про причини відсутності на роботі;

- копію листа ФОП ОСОБА_2 №2/12/19 від 11.12.2019 року, яким ОСОБА_1 повідомлено, що у зв`язку зі звільненням її за прогули без поважних причин згідно п.4 ст.40 КЗпП України 14.11.2019 року їй необхідно одержати трудову книжку у ФОП ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . Режим роботи магазину: з 09.00 год. по 18.00 год., вихідні дні субота та неділя. Роз`яснено, що вона може надати письмову згоду на направлення трудової книжки поштою.

Також повідомлено про необхідність отримати заробітну плату, нараховану за відпрацьовані дні в листопаді 2019 року у розмірі 1650,25 грн. та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1553,65 грн., а всього 3203,90 грн.;

- копію Індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 . Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України за період 2005-2019 років;

- копію заяви ОСОБА_1 від 13.11.2019 року, адресованої начальникові Вижницького ВП, зареєстрованої в Журналі єдиного обліку Вижницького ВП 13.11.2019 року за №4139, якою повідомила, що з 09.02.2009 року працює продавцем в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Оскільки протягом тривалого часу працює у цій сфері, вирішила відкрити магазин в смт. Берегомет. За всі гроші, які мала, закупляла ювелірні речі протягом тривалого часу. Зберігати вдома боялася, оскільки були спроби проникнення до її оселі, тому зберігала в шухляді в магазині «Карат». 12 числа без її відома проникли на її робоче місце і заволоділи належним їй майном. Просила внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та притягнути ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності за заволодіння її майном і зобов`язати повернути майно.

Зазначила, що працює протягом 10 років і не було жодної недостачі. Про факт ревізії її не повідомили. Після звернення у правоохоронні органи ОСОБА_2 повідомила про ревізійну недостачу у розмірі 100 000,00 грн. В ході подання заяви працівники поліції набрали ОСОБА_2 і повідомили про її заяву;

- копію листа заступника керівника Кіцманської місцевої прокуратури Л. Харабара №84-3862-19 від 10.12.2019 року, яким ОСОБА_1 повідомлено, що в процесі розгляду звернення встановлено, що в провадженні СВ Вижницького ВП перебуває кримінальне провадження №00000468 від 14.11.2019 року за фактом самоправних дій ОСОБА_2 по заволодінню її особистим майном, яке знаходилося на робочому місці в магазині «Карат». Встановлено, що заволодіння трудовою книжкою не є предметом розслідування цього кримінального провадження. Тому за наслідками розгляду її заяви, в порядку ст.214 КПК України, прокурором внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000047 за ознаками ч.3 ст.357 КК України незаконне заволодіння будь-яким способом важливим особистим документом. Проведення досудового розслідування кримінального провадження доручено СВ Вижницького ВП;

- копію листа в.о. керівника Кіцманської місцевої прокуратури П. Шевчук №84-3729-19 від 10.12.2019 року, яким ОСОБА_1 повідомлено про розгляд її звернення від 28.11.2019 року, адресоване до вищих органів державної влади та прокуратури Чернівецької області, щодо можливих протиправних дій ОСОБА_2 та притягнення її до встановленої законом відповідальності.

Встановлено, що 13.11.2019 року до Вижницького ВП надійшла її заява про те, що власник ювелірного магазину «Карат» ОСОБА_2 , який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , заволоділа належними їй ювелірними виробами, які вона зберігала у даному приміщенні.

14.11.2019 року СВ Вижницького ВП на підставі її заяви зареєстровано кримінальне провадження за №00000468 за ст.356 КК України та розпочато досудове розслідування. За результатами розслідування у вказаному кримінальному провадженні виконано ряд слідчих (розшукових) та процесуальних дій, спрямованих на встановлення об`єктивної істини та недопущення порушень вимог ст.28 КПК України.

З метою активізації досудового розслідування, 10.12.2019 року процесуальним керівником слідчому надано письмові вказівки про проведення слідчих та процесуальних дій, спрямованих на встановлення всіх обставин події.

На даний час досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, про хід та результати якого її буде додатково повідомлено у встановленому законом порядку.

Також повідомлено, що питання повноти сплати податків, зборів та інших обов`язкових платежів не входить до повноважень місцевої прокуратури та піднаглядних їй підрозділів Національної поліції, а є виключною компетенцією органів державної фіскальної служби. Тому щодо законності нарахування, стягнення і повноти сплати податків, зборів та інших обов`язкових платежів вона вправі звернутися з відповідним зверненням до Головного управління ДФС у Чернівецькій області або його територіальних підрозділів.

Роз`яснено порядок оскарження рішення, дії та бездіяльності слідчого або прокурора;

- адвокатський запит адвоката Кириляка Ю.В. №89 від 18.12.2019 року, надісланий 19.12.2019 року ФОП ОСОБА_2 , у якому просив з метою з`ясування питання про законність звільнення ОСОБА_1 направити на його адресу до 25.12.2019 року: копію трудового договору або наказу про прийняття ОСОБА_1 ; копію відомостей чи ордерів про виплату їй заробітної плати за весь період роботи; копію наказів про надання ОСОБА_1 щорічних відпусток за весь період роботи та ордерів про виплату їй відпускних; копію актів про нібито відсутність на роботі; довідку про середньомісячний заробіток до звільнення;

- відповідь ФОП ОСОБА_2 від 10.01.2020 року, наданої на адвокатський запит адвоката Кириляка Ю.В. №89 від 18.12.2019 року, яким повідомлено, що відомості про нарахування і видачу заробітної плати та відпускних містять інформацію про всіх працівників ФОП ОСОБА_2 , тобто є інформацією з обмеженим доступом. Надано: копію трудового договору з ОСОБА_1 від 26.01.2016 року; копію наказу про прийняття на роботу ОСОБА_1 №01/16-К від 26.01.2016 року; копії наказів про надання ОСОБА_1 щорічних відпусток; копії актів про відсутність ОСОБА_1 на роботі від 15.11.2019 року, 18.11.2019 року, 19.11.2019 року, 20.11.2019 року, 21.11.2019 року, 22.11.2019 року, 25.11.2019 року, 26.11.2019 року, 27.11.2019 року, 28.11.2019 року, 29.11.2019 року, 02.12.2019 року, 03.12.2019 року та 04.12.2019 року;

- копію трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, укладеного 26.01.2016 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , за умовами якого останню прийнято на роботу продавця непродовольчих товарів з окладом 1378,00 грн. на місяць. Визначено: робочий час не більше 40 годин на тиждень, вихідні дні субота та неділя; тривалість щорічної відпустки 24 календарних дні. Договір підписаний його сторонами 26.01.2016 року. У пункті 16 наявний запис: Трудовий договір розірваний сторонами 14.11.2019 року за прогули без поважних причин згідно п.4 ст.40 КЗпП України;

- копію наказу №01/16-К від 26.01.2016 року по ФОП ОСОБА_2 «Про прийняття на роботу», згідно якого ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду продавця непродовольчих товарів з 26.01.2016 року з посадовим окладом згідно трудового договору. Підстава: заява від 26.01.2016 року. Наказ підписаний ОСОБА_2 . Наявний підпис у графі: «З наказом ознайомлена: ОСОБА_1 »;

- копію наказу ФОП ОСОБА_2 №1/16-В від 25.11.2016 року «Про надання відпустки», згідно якого: Надати продавцю непродовольчих товарів ОСОБА_1 щорічну основну відпустку терміном 24 календарні дні з 01.12.2016 року по 24.12.2016 року. Підстава: заява ОСОБА_1 від 25.11.2016 року. Наказ підписаний ФОП ОСОБА_2 . Наявний підпис у графі: «З наказом ознайомлена: ОСОБА_1 »;

- копію наказу ФОП ОСОБА_2 №1/01/18-В від 26.01.2018 року «Про надання відпустки», згідно якого: Надати продавцю непродовольчих товарів ОСОБА_1 щорічну основну відпустку терміном 28 календарних днів з 01.02.2018 року по 28.02.2018 року. Підстава: заява ОСОБА_1 від 26.01.2018 року. Наказ підписаний ФОП ОСОБА_2 . Наявний підпис у графі: «З наказом ознайомлена: ОСОБА_1 »;

- копію наказу ФОП ОСОБА_2 №1/01/19-В від 28.01.2019 року «Про надання відпустки», згідно якого: Надати продавцю непродовольчих товарів ОСОБА_1 щорічну основну відпустку терміном 28 календарних днів з 01.02.2019 року по 28.02.2019 року. Підстава: заява ОСОБА_1 від 28.01.2019 року. Наказ підписаний ФОП ОСОБА_2 . Наявний підпис у графі: «З наказом ознайомлена: ОСОБА_1 »;

- копії Актів про відсутність на роботі ОСОБА_1 , продавця непродовольчих товарів магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ФОП ОСОБА_2 від 15.11.2019 року, 18.11.2019 року, 19.11.2019 року, 20.11.2019 року, 21.11.2019 року, 22.11.2019 року, 25.11.2019 року, 26.11.2019 року, 27.11.2019 року, 28.11.2019 року та 29.11.2019 року, за змістом яких: ФОП ОСОБА_2 та продавець непродовольчих товарів ОСОБА_5 склали їх про те, що 15.11.2019 року, 18.11.2019 року, 19.11.2019 року, 20.11.2019 року, 21.11.2019 року, 22.11.2019 року, 25.11.2019 року, 26.11.2019 року, 27.11.2019 року, 28.11.2019 року та 29.11.2019 року продавець непродовольчих товарів магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ФОП ОСОБА_8 ОСОБА_1 була відсутня на роботі протягом робочого дня. ОСОБА_1 на телефонні дзвінки не відповідає, причину її відсутності на роботі не встановлено. Наявні підписи ФОП ОСОБА_2 та продавця непродовольчих товарів ОСОБА_5 ;

- копію Індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 . Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України за період 2005-2019 років;

- копію Індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 . Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України (дані про трудовий та страховий стаж) за період з 01.01.2004 року по 30.11.2019 року;

- копію заяви ОСОБА_1 від 13.01.2020 року, адресованої Вижницькому ВП, про вчинення кримінального правопорушення, у якій зазначила, що працювала продавцем непродовольчих товарів магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в ФОП ОСОБА_2 Наказом від 11.12.2019 року звільнена з роботи за нібито вчинені прогули за ст.40 п.4 КЗпП України. Вважаючи своє звільнення з роботи незаконним, вирішила звернутись до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за вимушений прогул. При підготовці позову її представник - адвокат Кириляк Ю.В., згідно адвокатського запиту, витребував від ОСОБА_2 ряд документів, в тому числі копії наказів про надання відпусток, копії актів про відсутність на роботі. Проте таких документів немає і не могло бути, а тому ОСОБА_2 вдалась до їх підроблення. Вона надіслала адвокату копії наказів про надання їй відпусток з її підробленими підписами, а також підробила акти про те, що вона була відсутня на роботі без поважних причин, завідомо знаючи, що вона не могла бути на роботі, оскільки ФОП ОСОБА_2 12.11.2019 року, забрала у неї ключі від магазину, змінила верхній замок, тобто фактично відсторонила її від роботи.

Просила прийняти її заяву по факту вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ст.358 ч.1 КК України - підроблення документів та внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань;

- копію витягу з ЄРДР №0000021, згідно якого 14.01.2020 року внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ст.358 ч.1 КК України, а саме про те, що 13.01.2020 року звернулася ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителька АДРЕСА_2 про те, що ФОП ОСОБА_2 здійснила підробку підпису в наказах про надання відпусток ОСОБА_1 за 2016, 2018 та 2019 роки;

- довідку про середньомісячну заробітну плату №1/01/20 від 10.01.2020 року, видану ФОП ОСОБА_2 , з якої вбачається, що у вересні та жовтні заробітна плата ОСОБА_1 складала 4300,00 грн. на місяць, середньоденна заробітна плата складала 200,00 грн., робочих днів 43;

- копію заяви на видачу готівки № НОМЕР_3 від 21.01.2020 року (оригінал оглянуто в судовому засіданні), згідно якої ОСОБА_1 перераховано та виплачено 3203,90 грн. через ТОВ «Пост «Фінанс».

На спростування позовних вимог представником відповідача ОСОБА_9 надано ті ж докази, які були надані позивачем, а саме копії:

трудового договору, укладеного між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 26.01.2016 року; наказу ФОП ОСОБА_2 про прийняття на роботу ОСОБА_1 №01/16-К від 26.01.2016 року; наказів ФОП ОСОБА_2 про надання ОСОБА_1 щорічних відпусток №1/16-В від 25.11.2016 року, №1/01/18-В від 26.01.2018 року, №1/01/19-В від 28.01.2019 року; актів про відсутність ОСОБА_1 на роботі від 15.11.2019 року, 18.11.2019 року, 19.11.2019 року, 20.11.2019 року, 21.11.2019 року, 22.11.2019 року, 25.11.2019 року, 26.11.2019 року, 27.11.2019 року, 28.11.2019 року, 29.11.2019 року; наказу ФОП ОСОБА_2 №1/12/19-КЗ від 11.12.2019 року про звільнення ОСОБА_1 ; трудової книжки серія АР №120608, заповненої 26.01.2016 року на ім`я ОСОБА_1 ; копію листа ФОП ОСОБА_2 №2/12/19 від 11.12.2019 року.

Також на спростування позовних вимог представником відповідача ОСОБА_10 В. надано докази:

- витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 12.02.2020 року, наданий на безкоштовний запит, згідно якого 30.01.2020 року зроблено запис №3018148 про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_2 ;

- копії Актів про відсутність на роботі ОСОБА_1 , продавця непродовольчих товарів магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ФОП ОСОБА_2 від 02.12.2019 року, 03.12.2019 року та 04.12.2019 року, за змістом яких: ФОП ОСОБА_2 та продавці непродовольчих товарів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 склали їх про те, що 02.12.2019 року, 03.12.2019 року та 04.12.2019 року продавець непродовольчих товарів магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ФОП ОСОБА_8 ОСОБА_1 була відсутня на роботі протягом робочого дня. ОСОБА_1 на телефонні дзвінки не відповідає, причину її відсутності на роботі не встановлено. Наявні підписи ФОП ОСОБА_2 та продавців непродовольчих товарів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ;

- копію листа ФОП ОСОБА_2 №1/12/19 від 02.12.2019 року, яким ОСОБА_1 повідомлено, що у зв`язку з її відсутності на робочому місці з 15.11.2019 року по теперішній час, інформації про причини її відсутності не має, просила з`явитися для пояснення причини відсутності на робочому місці (Чернівецька область, м. Вижниця, вул. Грушевського, 31) протягом п`яти календарних днів з моменту отримання цього листа. Також повідомлено, що у разі її неявки у зазначений строк вона залишає за собою право взятися до оформлення документів для розірвання трудового договору за прогул згідно п.4 ст.40 КЗпП України.;

- згідно копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №959, описку вкладення, фіскального чеку АТ «Укрпошта» від 03.12.2019 року, накладної №959 зазначений лист 03.12.2019 року надісланий на адресу ОСОБА_1 рекомендованим листом №959 та отриманий нею 04.12.2019 року;

- копію Акту (довідки) проведення фактичної перевірки з питань дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) реєстраційний №73/24-13-33-05-19/ від 26.12.2019 року, складеного ГДРІ Головного управління Державної податкової служби у Чернівецькій області Соник О.А. та ОСОБА_11 , згідно якого на підставі направлення №1076 від 17.12.2019 року проведено перевірку магазину «Карат», розташованого в м. Вижниця Чернівецької області ОСОБА_2 в ході якої встановлено, що: «За адресою м. Вижниця Чернівецької області розташований магазин ювелірних виробів «Карат» на момент перевірки працював, клієнти обслуговувалися. Встановлено, що діяльність в магазині здійснює ФОП ОСОБА_2 , яка перебуває на спрощеній системі оподаткування, єдиний податок третя група. У своїй діяльності використовує найману працю шести осіб. Працівники отримують заробітну плату на законодавчо встановленому рівні та вище мінімальної два рази на місяць. Заборгованість по виплаті заробітної плати відсутня. Порушень дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками не встановлено.». Акт підписаний ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ФОП ОСОБА_2 .

Між сторонами виникли правовідносини з припинення трудового договору, які регулюються нормами КЗпП України.

Тому при вирішенні позовних вимог про поновлення на роботі суд застосовує такі норми права.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною 1 ст.21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором.

Вимагати від працівника виконання правил внутрішнього трудового розпорядку, зокрема і дотримання робочого часу можливе лише після того, як працівник буде з ними ознайомлений.

Згідно з п.4 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є зокрема розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41).

Так п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

З роз`яснень даних в п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» слідує, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Відповідно до п.22 зазначеної Постанови у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст.ст.147(1), 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

У пункті 24 вказаної Постанови роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Таким чином, у п.4 ст.40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.

Відповідно до ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Згідно ч.1 ст.147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Стаття 148 КЗпП України передбачає, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Статтею 149 КЗпП України передбачено порядок застосування дисциплінарних стягнень.

Зазначено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

Правова позиція з цього питання висловлена Верховним Судом України в постанові від 19.10.2016 року у справі №6-2801цс15.

У статті 4 Конвенція МОП №158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, ратифікованої Постановою ВР №3933-XII від 04.02.1994 року закріплено, що трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

Відповідно до п. «с» ст.5 Конвенції не є, зокрема, законною підставою для припинення трудових відносин подання скарги або участь у справі, порушеній проти роботодавця за звинуваченням у порушенні законодавства чи правил, або звернення компетентних адміністративних органів.

Згідно п. «а» ч.2 ст.9 Конвенції щоб тягар доведення необґрунтованості звільнення не лягав лише на працівника, методами, зазначеними в статті 1 цієї Конвенції, передбачено першу або другу чи обидві такі можливості: тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавці.

Згідно ст.ст.4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 3 ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З досліджених у судовому засіданні належних та допустимих доказів судом установлено, що:

з 26.01.2016 року по 14.11.2019 року позивач працювала на посаді продавця непродовольчих товарів магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ФОП ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 );

наказом ФОП ОСОБА_2 №1/12/19-КЗ від 11.12.2019 року позивача ОСОБА_1 звільнено з роботи продавця непродовольчих товарів з 14.11.2019 року за прогули без поважних причин згідно п.4 ст.40 КЗпП України;

позивач ОСОБА_1 у період з 14.11.2019 року по 11.12.2019 року змушена була залишити робоче місце у зв`язку з виникненням конфліктної ситуації з роботодавцем ФОП ОСОБА_2 через самовільне заволодіння останньою особистими речами позивача та відсторонення її від роботи - вилучення ключів від дверей магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », які на думку суду є поважною причиною такого вчинку і відповідно виключають вину працівника;

підтвердженням такого конфлікту є звернення позивача до правоохоронних органів із заявами про злочини;

жодних негативних наслідків від вказаного проступку не настало, оскільки на роботі була продавець ОСОБА_5 ;

ФОП ОСОБА_2 03.12.2019 року надіслала, а ОСОБА_1 04.12.2019 року отримала листа з пропозицією надати пояснення з приводу відсутності на роботі;

ФОП ОСОБА_2 не виконала встановлено ст.149 КЗпП України обов`язку зажадати саме письмові пояснення від працівника, які є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення;

тобто ФОП ОСОБА_2 не з`ясувала причин відсутності працівника ОСОБА_1 на робочому місці у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » м. Вижниця, не врахувала ступінь тяжкості вчиненого проступку, заподіяну порушенням шкоду, обставини, за яких вчинено прогул та попередній досвід роботи працівника;

копії актів про відсутність ОСОБА_1 на роботі від 15.11.2019 року, 18.11.2019 року, 19.11.2019 року, 20.11.2019 року, 21.11.2019 року, 22.11.2019 року, 25.11.2019 року, 26.11.2019 року, 27.11.2019 року, 28.11.2019 року, 29.11.2019 року, 02.12.2019 року, 03.12.2019 року та 04.12.2019 року складені та підписані відповідачем ФОП ОСОБА_2 та її продавцем ОСОБА_5 (з якою позивач перебуває у неприязних відносинах), а також не підтверджені табелями обліку робочого часу за листопад та грудень 2019 року, а тому у суду викликають обґрунтовані сумніви у їх достовірності та допустимості;

у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ФОП ОСОБА_2 відсутні правила внутрішнього розпорядку, у яких було б визначено робочий час, непередбачено його і у трудовому договорі від 26.01.2016 року, а відповідно до положень п.2 ч.1 ст.29 КЗпП України вимагати від працівника виконання правил внутрішнього трудового розпорядку, зокрема і дотримання робочого часу, можливе лише після того, як працівник буде з ними ознайомлений;

строк накладення дисциплінарного стягнення відповідачем не пропущено;

позивач вчасно, у передбачений ч.1 ст.233 КЗпП України місячний строк з дня видачі трудової книжки, звернулася до суду з даним позовом.

Доданий до відзиву на позов витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 12.02.2020 року, наданий на безкоштовний запит, згідно якого 30.01.2020 року зроблено запис №3018148 про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_2 судом до уваги не приймається, оскільки у відзиві на позов не зазначено обставин, які підтверджуються зазначеним доказом і посилань на нього немає.

Посилання на Акт (довідку) проведення фактичної перевірки з питань дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) реєстраційний №73/24-13-33-05-19/ від 26.12.2019 року, складений посадовими особами Головного управління Державної податкової служби у Чернівецькій області суд визнає недопустимим доказом, оскільки відповідно до Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» та Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №295 від 26.04.2017 року правом проведення перевірки стану додержання законодавства про працю наділені інспектори праці: Держпраці та її територіальних органів; виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин).

Таким чином, аналізуючи встановлені в судовому засіданні обставини справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що звільнення ОСОБА_1 з посади продавця непродовольчих товарів магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) на підставі п.4 ст.40 КЗпП України проведено з груби порушенням КЗпП України, а тому є незаконним, у зв`язку з чим також є незаконним та підлягає скасуванню наказ фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 №1/12/19-КЗ від 11.12.2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 з роботи за прогули без поважних причин згідно п.4 ст.40 КЗпП України».

Відповідачем не виконано встановлений п. «а» ч.2 ст.9 Конвенції МОП №158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, ратифікованої Постановою ВР №3933-XII від 04.02.1994 року, та відповідно ст.ст.12, 81 ЦПК України обов`язок з доведення належними, достатніми та допустимими доказами наявності законної підстави для звільнення ОСОБА_1 з посади продавця непродовольчих товарів магазину «Карат».

Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Оскільки судом установлено, що звільнення ОСОБА_1 відбулося незаконно, вона повинна бути поновлена на попередній роботі з часу звільнення, тобто з 14.11.2019 року.

При вирішенні позовних вимог про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу з часу звільнення по час прийняття рішення судом суд застосовує такі норми права.

Відповідно до ч.2 ст.235 ЦПК України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

За змістом абз.3 п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п.5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на кількість відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівникові здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячну кількість робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 Порядку).

З довідки про середньомісячну заробітну плату №1/01/20 від 10.01.2020 року, виданої ФОП ОСОБА_2 встановлено, що заробітна плата ОСОБА_1 за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню (вересень та жовтень 2019 року) становила 4300,00 грн. на місяць (8600,00 грн. за два місяці), було 43 робочих дні, середньоденна заробітна плата складала 200,00 грн.

За період з дня звільнення ОСОБА_1 14.11.2019 року, по дату винесення рішення судом - 24.02.2020 року 70 робочих днів.

200,00 грн. х 70 р.д. = 14000,00 грн. - середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.11.2019 року по 24.02.2020 року, який підлягає виплаті ОСОБА_1 відповідачем ФОП ОСОБА_2 у повному обсязі.

Враховуючи викладені обставини позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу з часу звільнення по час прийняття рішення судом обґрунтована та підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ч.7 ст.235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць та поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

При вирішенні позовних вимог про стягнення грошової компенсації за невикористані відпустки за 2016-2019 роки суд застосовує такі норми права.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЗУ «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Статтею 74 КЗпП України передбачено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Згідно ч.1 ст.6 ЗУ «Про відпустки» та ст.75 КЗпП України щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

У частині 1 ст.24 ЗУ «Про відпустки» закріплено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У статті 116 КЗпП України зазначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Пунктом 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 передбачено, що нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Надаючи оцінку наданим на підтвердження та спростування зазначеної позовної вимоги доказам, суд приходить до висновку, що:

доводи відповідача про надання щорічних відпусток ОСОБА_1 у 2016, 2018 та 2019 роках з посиланням на накази від 25.11.2016 року №1/16-В, від 26.11.2018 року №1/01/18-В та від 28.01.2019 року №1/01/19-В судом до уваги не приймаються, оскільки зазначені накази є недопустимими доказами:

позивач стверджує, що підпис на них виконаний не нею, а іншою особою, у зв`язку з чим у СВ Вижницького ВП проводиться досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000021 від 14.01.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.358 ч.1 КК України;

- факт надання відпусток не підтверджений табелями обліку робочого часу у період їх надання;

- у Індивідуальних відомостях про застраховану особу ОСОБА_1 . Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України за грудень 2016, лютий 2018 та лютий 2019 років відсутні відомості про отримання заробітної плати (відпускних) у більшому розмірі, ніж у попередніх та наступних місяцях;

доводи відповідача про те, що позивачу під час звільнення нараховано та виплачено 1930,00 грн. за невикористану відпустку за 2017 рік підтверджуються належними та допустимими доказами, якими є оригінал заяви на видачу готівки № від 21.01.2020 року та копія листа ФОП ОСОБА_2 №2/12/19 від 11.12.2019 року, а також дані обставини визнаються позивачем.

Таким чином, аналізуючи встановлені в судовому засіданні обставини справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація за невикористані відпустки за 2016, 2018 та 2019 роки, розрахована відповідно до п.7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 і становить: за 2016 рік 1259,00 грн.; за 2018 рік 3056,27 грн.; за 2019 рік 2874,00 грн., а всього 7189,00 грн.

За встановлених обставин позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації за невикористані відпустки за 2016-2019 роки підлягає частковому задоволенню.

При вирішенні позовних вимог про виплату середнього заробітку за затримку розрахунку суд застосовує такі норми права.

Так частиною 1 ст.47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Надаючи оцінку наданим на підтвердження зазначеної позовної вимоги доказам, суд приходить до висновку, що:

після винесення 11.12.2019 року наказу про звільнення відповідачем було належно повідомлено позивача про необхідність з`явитися у приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташоване в АДРЕСА_1 для отримання заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку у розмірі 3203,90 грн. (такий розмір відповідач визначила на час звільнення), чого остання не зробила, а тому вини у невиплаті належних позивачеві сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, у діях відповідача немає.

Тому суд приходить до висновку, що позивачем не виконано встановленого ст.ст12, 81 ЦПК України обов`язку доведення обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог про виплату середнього заробітку за затримку розрахунку, а саме: розміру невиплачених сум, вини відповідача у їх невиплаті у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, часу виплати відповідачем належних позивачеві сум, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому вказана позовна вимога є необґрунтованою і задоволенню не підлягає.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат по сплаті судового збору суд враховує, що:

відповідно до п.1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору за позовні вимоги про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, які повністю задоволені судом, тому відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1681,60 грн.;

відповідно до квитанції АТ «Ощадбанк» №99 від 22.01.2020 року позивачем сплачено 815,00 грн. судового збору за позовні вимоги про стягнення грошової компенсації за невикористані відпустки та виплату середнього заробітку за затримку розрахунку (ціна позовних вимог 36000,00 грн.), першу з яких задоволено частково, а у задоволенні другої відмовлено, то відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн.

Щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу слід зазначити таке.

Пунктом 1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що витрати на правничу допомогу у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до вимог п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частина 1 та 2 ст.134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Згідно чч.1-3 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.4 та ч.5 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 6 ст.137 ЦПК України визначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмету доказування по справі.

На підтвердження вище вказаних обставин суду надані:

копія договору про надання правової допомоги адвоката в цивільній справі №42 від 18.12.2019 року, укладеного між адвокатом Кириляком Ю.В. та ОСОБА_13 , згідно якого адвокат зобов`язався надавати правову допомогу у тому числі у підготовці позову та представництві клієнта у суді;

ордер серія ЧЦ №24945 на надання правової допомоги ОСОБА_1 від 18.12.2019 року;

зазначений у позові попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які позивач понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи: судовий збір згідно заявлених позовних вимог 810,80 грн.; вартість правової допомоги (витребування та збирання доказів, складання позовної заяви) - 2400,00 грн.; орієнтовна кількість судових засідань по розгляду позову два по 2000,00 грн.; загальна сума витрат може становити 5210,80 грн.

Однак позивачем та її представником в порушення положень ст.137 ЦПК України та вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України не надано доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт адвокатом та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті позивачем (розрахунок витрат на правову допомогу, акт наданих правових послуг (виконаних робіт) та квитанцію до прибуткового касового ордеру).

Також розмір витрат на оплату послуг адвоката не співмірний із складністю справи, яке є малозначною, та виконаними адвокатом робами справа не є складною, адвокат приймав участь у одному судовому засіданні.

За встановлених обставин підстав для задоволення заяви про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, суд не вбачає.

На підставі викладеного, ст.43 Конституції України, Конвенція МОП №158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, ратифікованої Постановою ВР №3933-XII від 04.02.1994 року, ст.ст.21, 29, 36, 40 п.4, 47, 74, 116, 117, 147-149, 232, 233, 235 КЗпП України, ст.ст.2, 6, 24 ЗУ «Про відпустки», Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», керуючись ст.ст.4, 12, 13, 76-81, 133, 134, 137, 141, 258-259, 263-265, 268, 272, 273, 354, 430 України, Суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, грошової компенсації за невикористані відпустки та виплату середнього заробітку за затримку розрахунку задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 №1/12/19-КЗ від 11.12.2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 з роботи за прогули без поважних причин згідно п.4 ст.40 КЗпП України».

Поновити ОСОБА_1 на посаді продавця непродовольчих товарів магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) з 14.11.2019 року.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , юридична адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої та жительки АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 :

середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.11.2019 року по 24.02.2020 року в розмірі 14000,00 грн. (чотирнадцять тисяч гривень), відрахувавши з цієї суми податки та інші обов`язкові платежі;

грошову компенсацію за невикористані відпустки за 2016, 2018 та 2019 роки у розмірі 7189,00 грн. (сім тисяч сто вісімдесят дев`ять гривень 00 коп.);

судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 коп.).

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць.

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку відмовити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , юридична адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 в дохід держави 1681,60 грн. (тисячу шістсот вісімдесят одну гривню 60 коп.) судового збору.

Складання повного тексту рішення відкладено на строк десять днів з дня оголошення вступної та резолютивної частин рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Вижницький районний суд до Чернівецького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована та жителька АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 .

Відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , юридична адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 .

Суддя І. В. Пилип`юк