Справа № 752/5075/19
Провадження № 2/752/1598/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 лютого 2020 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Плахотнюк К.Г.

за участі секретаря судового засідання Рєзнік В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» про відшкодування шкоди заподіяної смертью фізичної особи та стягнення страхового відшкодування,

встановив:

11.03.2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про відшкодування шкоди заподіяної смертю фізичної особи та стягнення страхового відшкодування до ПрАТ «СК «ВУСО».

18.03.2019 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивачкою зазначено, що 04.06.2016 року близько 18 год. 50 хв. під час руху автомобіля «Volkswagen Golf» д.н.з. НОМЕР_1 по вул. Гетьмана зі сторони Виборзької в напрямку вул. Смоленської в м. Києві від останнього від`єдналося заднє ліве колесо, яким було травмовано пішохода ОСОБА_2 . На момент настання пригоди автомобілем керував водій ОСОБА_3 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 помер на місці пригоди.

Висновком судово-медичної експертизи № 1570 від 15.06.2016 року та довідкою про причину смерті встановлено, що причиною смерті ОСОБА_2 є черепно-мозкова травма (перелом основи і склепіння черепа з крововиливами під оболонки в речовину і шлуночки мозку), яка утворилася від удару тупим предметом, що за формою та природою утворення відповідає обставинам наведеним у постанові слідчого (заподіяння внаслідок від`єднання колеса від транспортного засобу).

Висновком судової автотехнічної експертизи № 9627/16-52/1658/1659/17-52 від 06.03.2017 року встановлено, що ходова частина автомобіля «Volkswagen Golf» д.н.з. НОМЕР_1 на момент дорожньо-транспортної пригоди знаходилася в технічно несправному стані. На момент огляду виявлені несправності у гальмівній системі та ходовій частині автомобіля. Виявлена несправність у вигляді від`єднання заднього лівого колеса обумовлена недостатньою затяжкою гайки кріплення гальмівного барабану до цифри та відсутності шплінта стопорного кільця. Висновком експерта також визначено, що технічною причиною виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди стала виявлена несправність у ходовій частині автомобіля «Volkswagen Golf» д.н.з. НОМЕР_1 , відомості про що, встановлені постановою слідчого.

27.12.2017 року слідчим винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Обов`язкова цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_3 станом на 04.06.2016 року була застрахована у ПрАТ «СК «ВУСО» за Полісом № АЕ/ НОМЕР_2 . 09.06.2016 року позивачка звернулася до ПрАТ «СК «ВУСО» з заявою на виплату страхового відшкодування внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 04.06.2016 року. 11.12.2018 року ПрАТ «СК «ВУСО» виплачено 4 281, 74 грн. страхового відшкодування та 5, 89 грн. пені за несвоєчасну виплату страхового відшкодування. З сумою виплаченого страхового відшкодування не погоджується, оскільки вважає, що за правилами ст. 27.3. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» має право на отримання моральної шкоди у розмірі 8 700, 00 грн., а також на відшкодування понесених витрат на поховання.

В свою чергу, Постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03.10.2008 року № 45 «Про витрати на поховання та пов`язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання» встановлюються розміри витрат на поховання потерпілого та пов`язаних з цим ритуальних послуг. В с. Трипілля, Київської області, де поховано ОСОБА_2 , розмір витрат на поховання встановлений у розмірі 8 216, 00 грн., з яких страховиком відшкодовано 4 281, 74 грн., відтак доплаті підлягає 3 934, 26 грн., а загальний розмір страхового відшкодування, що підлягає стягненню становить 12 634, 26 грн. (8 700, 00 грн. + 3 934, 26 грн.).

Крім того, зазначила, що має право на стягнення штрафних санкцій у вигляді пені, індексу інфляції, 3 % річних, розрахунок яких зазначила у позовній заяві.

Просила стягнути на її користь з відповідача ПрАТ «СК «ВУСО» 12 634, 26 грн. страхового відшкодування, 12 534, 99 грн. пені за весь період прострочення, 5 897, 67 грн. індексу інфляції за весь період прострочення, 1 236, 35 грн. 3 % річних за весь період прострочення, а також зазначити у рішенні суду про нарахування пені, індексу інфляції та 3 % річних до моменту виконання рішення суду.

11.10.2019 року відповідачем ПрАТ «СК «ВУСО» подано відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого, останнє заперечує проти позову у повному обсязі, з огляду на наступне.

09.06.2016 року ОСОБА_1 дійсно звернулася до ПрАТ «СК «ВУСО» з заявою про виплату страхового відшкодування, не надавши документи на підтвердження розміру понесених витрат на поховання та реквізитів для перерахунку коштів. Також повідомила, що отримала безпосередньо від ОСОБА_3 8 000, 00 грн. у якості компенсації витрат на поховання і зобов`язалася надати підтверджуючі документи та реквізити згодом.

ПрАТ «СК «ВУСО» 19.09.2016 року листом № 677859 повідомило ОСОБА_1 про необхідність надання документів для прийняття рішення про виплату страхового відшкодування, зокрема постанови суду, заяви з банківськими реквізитами, підтвердження розміру витрат на поховання.

11.12.2018 року після надання відповідних документів ОСОБА_1 , страховиком було здійснено страхове відшкодування у розмірі 4 3030, 26 грн., що підтверджені документально понесеними витратами на поховання та 5, 92 грн. пені. (за 1 день прострочення).

Одночасно ПрАТ «СК «ВУСО» листом № 9995 від 11.12.2018 року повідомило ОСОБА_1 , що розрахунок розміру страхового відшкодування здійснено у відповідності до вимог п. 27.4. ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Щодо відшкодування моральної шкоди, позивачці було роз`яснено, що моральну шкоду у максимально встановленому законом розмірі в 12 мінімальних заробітних плат виплачено на користь дружини померлого, однак, у випадку подання позивачкою документів, що підтверджують її з ОСОБА_2 родинні відносини, страховиком буде здійснено на її користь виплату половини від виплаченої дружині померлого суми моральної шкоди, з одночасною вимогою до ОСОБА_4 повернути помилково виплачену моральну шкоду у розмірі 8 700, 00 грн. Однак, зазначених доказів позивачкою надано не було.

Таким чином, ПрАТ «СК «ВУСО» виконало свої зобов`язання перед позивачкою у повному обсязі, а відтак підстави для задоволення позову зі стягнення штрафних санкцій відсутні.

06.11.2019 року до суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до змісту якої, позивачка ОСОБА_1 зазначила, що заперечення відповідача є необґрунтованими та не спростовують зазначених нею обставин, як підстав для позову. Просила задовольнити заявлені нею вимоги.

Будучи присутнім у судовому засіданні, представник позивачки підтримав заявлені у позовній заяві вимоги у повному обсязі, просив задовольнити позов.

Представник відповідача заперечував проти позову, просив відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши представників позивачки та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 04.06.2016 року близько 18 год. 50 хв. по вул. Гетьмана зі сторони Виборзької в напрямку вул. Смоленської в м. Києві мала місце дорожньо- транспортна пригода за участю автомобіля «Volkswagen Golf» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 та пішохода ОСОБА_2 , внаслідок якої останній помер на місці (а.с. 12, 13, 14-16).

Обов`язкова цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_3 станом на 04.06.2016 року була застрахована у ПрАТ «СК «ВУСО» за Полісом № АЕ/5678968 (а.с. 17).

09.06.2016 року ОСОБА_1 звернулася до ПрАТ «СК «ВУСО» з заявою на виплату страхового відшкодування внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 04.06.2016 року у якій серед іншого зазначила, що отримала 8 000, 00 грн. компенсації на витрати від винуватця дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 (а.с. 58-59).

19.09.2016 року ПрАТ «СК «ВУСО» 19.09.2016 року листом № 677859 повідомило ОСОБА_1 про необхідність надання документів для прийняття рішення про виплату страхового відшкодування, зокрема постанови суду, заяви з банківськими реквізитами, підтвердження розміру витрат на поховання (а.с. 18).

11.12.2018 року після надання відповідних документів ОСОБА_1 , страховиком було здійснено страхове відшкодування у розмірі 4 3030, 26 грн., що підтверджені документально понесеними витратами на поховання та 5, 92 грн. пені. (за 1 день прострочення) (а.с. 65, 66).

Одночасно ПрАТ «СК «ВУСО» листом № 9995 від 11.12.2018 року повідомило ОСОБА_1 , що розрахунок розміру страхового відшкодування у вигляді витрат на поховання здійснено у відповідності до вимог п. 27.4. ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а моральної шкоди відповідно до п. 27.3. ст. 27 цього ж Закону (а.с. 19).

Так, за правилами п. 27.4. ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

ПрАТ «СК «ВУСО» виплачено фактично понесені витрати на поховання у розмірі, який підтверджений наданими позивачкою документами, що підтверджують такі витрати (а.с. 68).

Крім того, судом встановлено, що відповідачем виплачено на користь дружини померлого ОСОБА_2 21 694, 26 грн., а саме 17 400, 00 грн. моральної шкоди та 4 303, 26 грн. витрат на поховання на підставі її ж заяви та наданих чеків № 27 від 07.06.2016 року, № 7.06. від 07.06.2016 року, № 0.0.563135567.1 від 06.06.2016 року, № від 06.06.2016 року (а.с. 67).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 зазначає, що постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03.10.2008 року № 45 «Про витрати на поховання та пов`язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання» встановлюються розміри витрат на поховання потерпілого та пов`язаних з цим ритуальних послуг.

Так, в с. Трипілля, Київської області, де поховано ОСОБА_2 , розмір витрат на поховання встановлений у розмірі 8 216, 00 грн., з яких страховиком відшкодовано 4 281, 74 грн., відтак доплаті підлягає 3 934, 26 грн.

Однак, погодитися з наданим вище позивачкою розрахунком та нормами матеріального права, якими керується ОСОБА_1 не можна.

Відповідно до п. 2.1. ст. 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Тому, розрахунок відшкодування розміру витрат на поховання слід проводити за правилами п. 27.4. ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що і було зроблено відповідачем, а не на підставі п. 10 Таблиці у Додатку до постанови Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03.10.2008 року № 45 «Про витрати на поховання та пов`язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання», якою керувалася позивачка ОСОБА_1 .

На підставі викладене вище, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позивачкою ОСОБА_1 вимог в частині стягнення на її користь з відповідача ПрАТ «СК «ВУСО» 12 634, 26 грн. страхового відшкодування, 12 534, 99 грн. пені за весь період прострочення, 5 897, 67 грн. індексу інфляції за весь період прострочення, 1 236, 35 грн. 3 % річних за весь період прострочення.

Щодо відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до правил п. 27.3. ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просить стягнути на її користь 8 700, 00 грн. моральної шкоди, тобто половину від встановленого законом максимального розміру.

Однак, як видно зі змісту листа № 9995 від 11.12.2018 року ПрАТ «СК «ВУСО» було роз`яснено ОСОБА_1 , що моральну шкоду у максимально встановленому законом розмірі в 12 мінімальних заробітних плат виплачено на користь дружини померлого, однак, у випадку подання позивачкою документів, що підтверджують її з ОСОБА_2 родинні відносини, страховиком буде здійснено на її користь виплату половини від виплаченої дружині померлого суми моральної шкоди, з одночасною вимогою до ОСОБА_4 повернути помилково виплачену моральну шкоду у розмірі 8 700, 00 грн.

Зазначених доказів позивачкою надано не було, а тому підстави для задоволення вимог в цій частині також відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року).

Відтак, з огляду на викладене вище, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. ст. 4, 5, 6, 12, 13, 141, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

вирішив:

позов ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» про відшкодування шкоди заподіяної смертю фізичної особи та стягнення страхового відшкодування, - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, яким ухвалено оскаржуване рішення.

Повний текст рішення складено 04 березня 2020 року.

Суддя К.Г. Плахотнюк