Провадження № 2/344/1132/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Ковалюк І.П.,

секретарів Караїм Ю.В., Довганич А.В.,

за участі позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності та поділ спільного майна,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності та поділ спільного майна. Позов мотивовано тим, що з відповідачем позивач перебував в зареєстрованому шлюбі з 23.01.2004 року до 17.10.2018 року. Від шлюбу в них народилося двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 20.02.2014р. ОСОБА_7 змінив своє прізвище на « ОСОБА_8 », що підтверджується копією свідоцтва про зміну імені від 20.02.2014р. Серія НОМЕР_1 . На даний час шлюб з відповідачем в судовому порядку розірвано згідно рішенням Івано-Франківського міського суду від 17.10.2018р. Після розлучення між позивачем та відповідачем виник майновий спір про поділ майна, яке придбано сторонами під час шлюбу. Позивач зазначає, що за час шлюбу позивача та відповідача було придбано та створено наступне майно: трьох кімнатна квартира АДРЕСА_1 . На дану квартиру оформлено та видано відповідачу ОСОБА_4 - Свідоцтво про право власності від 23.08.2012року та прийнято рішення про державну реєстрацію 30.08.20102 року згідно Витягу з реєстраційного номера НОМЕР_2 . Сім`єю позивача у шлюбі також придбано за вищезазначеною адресою в будинку АДРЕСА_2 Комору № СLХХХVІ(вбудована) загальною площею 3,6 кв.м. на яку виготовлено 25.03.2016 року технічний паспорт і зареєстровано 16.11.2016р. в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 101, що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18 листопада 2016 року. Всього придбано та створено спільного майна згідно інвентаризаційної вартості квартири, що зазначена в технічному паспорті на суму 390 456 грн., з них половина позивачу на суму 195 225 грн. Позивач бажає залишити за собою тільки половину частини придбаного нерухомого майна зокрема : 3-тю кімнату площею 59.6 кв.м. під № НОМЕР_3 в технічному паспорті, та комору № СLХХХVІ(вбудована) загальною площею 3,6 кв.м. Позивач не заперечую щоб за відповідачем залишити іншу частину нерухомого майна за вищезазначеній адресі. Враховуючи наведене просив поділити між сторонами спільно нажити в шлюбі майно: залишити за позивачем у власності: кімнату № НОМЕР_4 житловою площею 59,6 кв.м. в квартирі АДРЕСА_3 , та Комору № СLХХХVІ(вбудована) загальною площею 3,6 кв.м. за даною адресою; залишити у власності за відповідачем: дві кімнати № 1 житловою площею 13.6 кв.м. та кімнату №2 житловою площею 17,8 кв.м. квартири АДРЕСА_4 ; стягнути з відповідача всі судові витрати на користь позивача.

А в судовому засіданні представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Підлуським В.Д. було уточнено вимогу із «залишити за позивачем у власності» на «визнати за позивачем право власності».

28.12.2019 року представником відповідача ОСОБА_4 адвокатом Левчук І.М. подано відзив на позовну заяву. З заявленими позовними вимогами відповідачка не погоджується та вважає їх необґрунтованими, безпідставними та такими що не підлягають до задоволення. Зазначає, що з матеріалів доданих до позовної заяви та тих, що додаються до даного відзиву вбачаються наступні обставини набуття спірного майна, а саме квартири АДРЕСА_3 . Дана квартира була придбана ОСОБА_4 відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна (№Н-166), яке буде створено у майбутньому та зареєстрована на праві її приватної власності 30.08.2012 на підставі свідоцтва про право власності від 23.08.2012 виданого виконавчим комітетом Івано- Франківської міської ради. Відповідно до умов вказаного договору, після створення житла, а саме трьохкімнатної квартири АДРЕСА_5 , продавцем, вона має бути передана покупцю до кінця другого кварталу 2012 року, що і було здійснено виходячи з оформлення права власності на неї за рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №495 від 26.07.2012. Враховуючи, що копія даного договору у відповідача не збереглася, а на запит виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради надано тільки часткову копію договору, то виходячи з того, що в даному випадку квартира є новоствореною то її реальна вартість на час придбання та реєстрації відображена в технічному паспорті та складає 390456 грн., на що і погоджується позивач виходячи з заявленої ним ціни позову. Щодо джерел походження коштів на придбання спірної квартири, то слід зазначити, що реальних доходів у сім`ї для придбання квартири, не було, що підтверджується копією трудової книжки відповідачки та довідкою про доходи позивача. Єдиним реальним та суттєвим джерелом який був у сім`ї для можливого покращення житлових умов та придбання нової квартири, це можливість продажу квартири яка була у власності відповідачки (до її одруження). Саме з метою розрахунку за придбану квартиру, що мала бути створена в майбутньому, а саме до кінця 2 кварталу 2012 року, відповідачкою було продано належну їй на праві спільної сумісної власності 2-х кімнатну квартиру по АДРЕСА_6 відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 23.03.2012, та як зазначено в договорі за 174550,00 грн., які і були сплачені за придбану квартиру. Також додатково кошти надавалися матір`ю відповідачки, про свідчать довідки про банківські перекази на її ім`я. Тому з урахуванням відсутності реальних доходів у сім`ї, факту продажу квартири належної відповідачці, що збігається в часі з передачею новоствореного жила, відслідковуються чітко джерела походження коштів для придбання спірної квартири. Тому слід наголосити на тому, що приналежність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визначальним у цьому спорі є встановлення джерела походження коштів, за які набуто нерухоме майно. Зважаючи на те, що спірна квартира була придбана, як слідує з матеріалів справи, частково за власні кошти відповідачки, то підстави для визнання рівними частками у спільному майні, про що стверджує у позові позивач, а саме квартирі АДРЕСА_5 - відсутні. В даному випадку необхідним є у відповідності до вищенаведених норм матеріального права, визначити частку що не відноситься до спільної сумісної власності подружжя, в даному випадку це вкладені власні кошти відповідачки від продажу належної їй квартири, що становить 45% виходячи з вартості придбаного житла та проданої квартири (174550 грн. / 390456 грн х 100%). А в подальшому можливо визначити і частку, що належить до поділу кожному з подружжя як спільно нажите майно. В даному випадку частка в майні (квартирі), що належить до спільної сумісної власності може складати не більш як 55%. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Враховуючи вищенаведене, вважає що заявлені позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12.12.2019 року за клопотанням представника відповідача витребувано у Івано-Франківської державної податкової інспекції Івано-Франківського управління ГУ ДФС в Івано-Франківській області, належно завірені копії документів, які містять інформацію про суми доходів (заробітної плати), нарахованих (сплачених) на користь громадянина ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 змінив своє прізвище на « ОСОБА_8 »), ІНФОРМАЦІЯ_4 , (ід. код не отримував) на даний час зареєстрований АДРЕСА_7 , за період з 2004 року по 2018 рік (з розбивкою за кожен рік) із вказанням джерел виплати доходів.

27.01.2020 року суду на виконання ухвали суду надано відомості з Державного реєстру.

В судовому засіданні позивач та представник позивача вимоги позову підтримали та просили його задовольнити.

Представник відповідача вимоги позову заперечив та просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на викладі в відзиві обставини.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається із копії рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 жовтня 2018 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , зареєстрований 23.01.2004 року в Івано-Франківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис № 66, розірвано. Малолітнього сина ОСОБА_6 залишено проживати з матір`ю.

Відповідно до копії Свідоцтва про право власності на нерухоме майно Серія НОМЕР_5 від 23.08.2012 року, квартира, трьохкімнатна за адресою: АДРЕСА_7 на праві приватної власності (частка 1/1) належить ОСОБА_4 . Підстава: рішення виконавчого комітету; дата 26.07.2012 року, № 495.

З копії Витягу про державну реєстрацію прав Серія СЕЕ №675850 вбачається, що права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_7 , зареєстровано за ОСОБА_4 .

З копії Технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_3 , вбачається що власником квартири є ОСОБА_4 . Технічна характеристика квартири : квартира посімейного, спільного заселення розташована на Х та манс. поверсі Х поверхового будинку з мансардою, та складається з 3 кімнат житловою площею 91,0 у тому числі:

1-а кімната 13,6 кв.

2-а кімната 17,8 кв.

3-я кімната 59,6 кв.

кухні площею 12,0 кв.м

вбиральні площею 1,3 кв.м

ванної кімнати площею 3,8 кв.м

коридору площею 7,6 кв.м.

Квартира обладнана лоджією 5,5?1,0=5,5 кв.м

Загальна площа квартири 121,2 кв.м.

Інвентаризаційна вартість квартири 390456 грн.

Відповідно до копії технічного паспорту виготовленого станом на 25 березня 2016 року, на громадський будинок АДРЕСА_2 , площа вказаної комори 5,5 кв.м.

Як вбачається з копії відповіді Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради за № 14/01/20/5141 від 27.11.2019, наданої на запит адвоката Левчука І.М., за наслідками розгляду звернення надано копію договору № Н-166 від 10.12.2010 року щодо купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено у майбутньому, який міститься у первинних матеріалах рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 30.05.2012 року № 340 «Про оформлення права власності на нерухоме майно».

Відповідно до копії Договору № Н-166 купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено у майбутньому від 10 грудня 2010 року, Приватне підприємство «Домінанта Люкс»(Продавець) та ОСОБА_4 (Покупець) уклали даний договір про те, що за даним Договором Продавець зобов`язується передати у власність Покупця квартиру, яка буде створена ним у майбутньому, а Покупець зобов`язується прийняти квартиру у відповідності до умов даного Договору та оплати кошти за неї. За Даним Договором продається трьохкімнатна квартира АДРЕСА_8 .

Відповідно до копії Договору купівлі-продажу квартири від 23.03.2012 року ОСОБА_4 , ОСОБА_9 передають у власність ОСОБА_10 квартиру АДРЕСА_9 за грошову суму визначену в п.3 Договору. Квартира належить Продавцям на підставі Свідоцтва про право власності на житло. За попередньою домовленістю сторін продаж квартири вчинено за 174 550 грн., які ОСОБА_4 отримала від покупця.

Згідно довідки про склад сім`ї № 39 виданої ОСББ «Вишенька ІФ» від 29.11.2019 року, ОСОБА_4 дійсно проживає у АДРЕСА_7 , у цій квартирі проживають (зареєстровані) ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 , ОСОБА_1 . Всього зареєстровано 5 осіб.

Вирішуючи спір відповідно до встановлених обставин та відповідних їм правовідносин, суд виходить з положень Цивільного кодексу України, Сімейного кодексу України та інших нормативних актів, які регулюють спірні відносини.

Відповідно до вимог ч. 3ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому, не має значення, за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

Частиною 1ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Крім того, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3ст. 61 СК України).

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей) приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007р. N 11).

Зі змісту п.п. 23, 24постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Суд враховує, що позивач в позовній вимозі просить визнати за ним право власності на кімнату №3 житловою площею 59,6 кв.м. в квартирі АДРЕСА_3 , та Комору № СLХХХVІ(вбудована) загальною площею 3,6 кв.м. за даною адресою, однак загальна житлова площа перевищує загальну житлову площу квартири, яка має залишитися за відповідачем (31,4 кв. м.), що перевищує рівність часток (1/2). Позивачем не надано доказів, які були б підставою для відступлення від загального принципу рівності часток подружжя чи не можливості іншим чином здійснити поділ спірного майна.

Також, слід звернути увагу на той факт, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного із подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того із подружжя, за особисті кошти якого воно було придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Зважаючи на те, що спірна квартира була придбана, що підтверджується матеріалами справи, а саме копією договору купівля-продажу квартири від 23.03.2012року, частково за власні кошти відповідачки, то підстави для визнання рівними частками у спільному майні, - відсутні.

Відповідно до ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити судові витрати між сторонами.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, окрім судового збору, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів, тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів, щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

У постанові Верховного Суду від 17.10.2018р. по справі № 301/1894/17 зазначено, що суд вирішуючи питання розподілу судових витрат, має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін..), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

З урахуванням вищевикладеного, а також приймаючи до уваги те, що представником відповідача документально не підтверджено судові витрати на правничу допомогу, вимоги про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу не підлягають задоволенню.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.60,61,65,69-72 СК України, ст. 368, 372 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 133, 141, 259, 263-265, 273 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності та поділ спільного майна, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду через Івано-Франківський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ковалюк І.П.

Повний текст рішення складено та підписано 03 грудня 2020 року.