ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1799/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №694/1473/19 Категорія: 310020000 Сакун Д. І.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя доповідач)

Суддів Василенко Л.І., Карпенко О. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу - позивач ОСОБА_1

розглянувши у м. Черкаси в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Звенигородського районного суду м. Черкаси від 09 вересня 2020 року, постановленого під головуванням судді Сакун Д.І. у Звенигородському районному суді Черкаської області 09 вересня 2020 року о 15 год. 40 хв., повний текст рішення складений 10 вересня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів ,-

в с т а н о в и в :

02 вересня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказує, що сторони із 24 березня 2009 року до 22.02. 2013 року, перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу мають доньку, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_1 посилається у позовній заяві, що згідно рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 06.03.2013 року з ОСОБА_1 стягуються аліменти на користь ОСОБА_4 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 від заробітку (доходу), але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі заяви до суду 13 лютого 2013 року і до повноліття дитини.

Позивач вказує, що, починаючи з 2013 року, він регулярно сплачував аліменти та робив додаткові витрати на утримання дочки, оскільки дбав та дбає про належне матеріальне забезпечення доньки.

ОСОБА_1 зазначає у позові, що з 23.03.2016 року по 28.02.2017 року, він брав участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, під час якої отримав мінно-вибухову травму, численні травми та захворювання, які пов`язані з захистом Батьківщини.

25.10.2017 року Черкаська обласна МСЕК № 2 визначила позивачу 3 групу інвалідності, яка пов`язана із захистом Батьківщини, з визначеною датою переогляду 05.10.2020 року.

Позивач вказує, що з 2017 року по 2019 рік, він неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, в тому числі, в цей період йому проведено дві хірургічні операції. По причині значного погіршення здоров`я 25.06.2019 року позивачу ОСОБА_1 було встановлено 2 групу інвалідності довічно.

З 2018 року позивач ОСОБА_1 не має іншого доходу, крім пенсії, вказує він у позові.

У позові ОСОБА_1 зазначає, що він також утримує непрацездатного батька, ОСОБА_5 , 1946 року народження, пенсіонера за віком, який проживає разом з ним, та потребує матеріальної допомоги. Враховуючи те, що значна частка доходу позивача ОСОБА_1 витрачається на необхідність регулярного лікування у стаціонарі, придбання ліків, проведення обстежень та утримання непрацездатного батька, тому коштів позивачу не вистачає. Він вважає, що сплата аліментів, у визначеному судом розмірі, є неможливою для нього.

Тому позивач ОСОБА_1 просить суд зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього згідно рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 06.03.2013 року, та стягувати з нього аліменти на утримання доньки, ОСОБА_3 у розмірі 1/5 частини всіх його доходів щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

В подальшому, під час розгляду справи позивач ОСОБА_1 неодноразово змінював позовні вимоги, подавши заяву від 24.09. 2019 року, в якій він просив визначити розмір аліментів на утримання дочки у твердій грошовій сумі 1300 гривень щомісячно з дня набрання рішення законної сили та до повноліття дитини ( а. с.61-62).

20.01.2020 року позивачем ОСОБА_1 подано заяву про уточнення позовних вимог, в якій позивач просить стягувати з нього аліменти на утримання дочки у твердій грошовій сумі у розмірі 1750 грн., щомісячно з дня набрання рішення законної сили та до повноліття дитини ( а. с. 155 - 156).

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 09 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати за надання правової допомоги у сумі 2 800,00 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач ОСОБА_1 оскаржив рішення до суду апеляційної інстанції, подавши апеляційну скаргу через суд першої інстанції Вх. № 5627 09 жовтня 2020 року.

В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що не згоден із рішенням суду. Скаржник вважає, що суд неповно з`ясував обставини справи, які мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Зокрема, скаржник ОСОБА_1 вказує, що підставою для відмови у задоволенні позову, є той факт, що наявність пенсії ( соціальної допомоги внаслідок інвалідності) та одноразової виплати у зв`язку з втратою здоров`я не дає підстав для зменшення аліментів на утримання дитини. Скаржник ОСОБА_1 вважає, судом першої інстанції не вірно було дано оцінку факту наявності пенсії по інвалідності, як доходу відповідно до вимог Податкового Кодексу України.

ОСОБА_1 посилається, що судом першої інстанції проігноровано той факт, що крім пенсії, у позивача відсутній будь - який дохід, а з пенсії відраховуються аліменти, наявні витрати на сплату комунальних платежів, проживання, лікування, утримання непрацездатного батька з вкрай малою пенсією та необхідності навчання тощо.

У скарзі він вказує також, що судом першої інстанції не досліджено матеріальний стан дитини, оскільки будь яких документів про те, що дитина потребує значних витрат відповідачем не було надано, а виписки з медичної книги дитини щодо призначення лікування в амбулаторних умовах не підтверджені жодним чеком на придбання ліків.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що районний суд проігнорував висновок за результатами інспекційного відвідування щодо цільового призначення аліментів на дитину від 21 грудня 2019 року, в якому вказано, що позивач забезпечує індивідуальні потреби дитини. Також ОСОБА_1 вказує, що судом не взято до уваги, та не зазначено той факт, що дитина отримує соціальну виплату по інвалідності, що в сукупності із отриманими аліментами перевищує 2 прожиткових мінімуму на дитину відповідного віку. Судом було визнано значне погіршення стану здоров`я позивача, але при винесенні рішення про відмову у задоволенні позову, даний факт був проігнорований судом, з чим він не погоджується.

Скаржник ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 09 вересня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на адресу Черкаського апеляційного суду не надходив.

Згідно до вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції .

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, та зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи згідно до вимог ЦПК України щодо розгляду даної категорії справ.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши та вивчивши матеріали справи за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції, що є предметом оскарження, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи скаржника, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вищевказаним нормам закону.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд першої інстанції виходив з недоведеності та необгрунтованості вимог позивача, пославшись у рішенні, що позивачем не доведено обставин, які б давали підстави для зменшення розміру аліментів, які стягуються з позивача на виконання рішення суду від 06.03.2013 року про стягнення аліментів на утримання дитини. Суд дійшов висновку, що позивачем не наведено суду обґрунтованих підстав щодо зміни його матеріального стану, та погіршення матеріального стану з часу постановлення рішення суду про стягнення аліментів, а навпаки, матеріали справи на час прийняття рішення судом дають підстави вважати про покращення матеріального стану позивача, оскільки розмір його доходу збільшився, пенсія позивача із 3404, 43 грн. зросла до 8599, 5 грн. після подання ним позову.

Судом встановлено, що не заперечується позивачем, що він отримав одноразову матеріальну допомогу у 2017 році в розмірі 440500 грн. та у 2019 році - 88100 гривень, та аліменти з вказаних сум не утримувались відповідно до чинного законодавства. Посилання позивача, що вказані кошти були витрачені ним на лікування його матері, не зайшли свого підтвердження належними доказами, оскільки згідно даних свідоцтва про смерть матері, дата смерті матері вказана раніше, ніж позивач отримав другу частину виплати вказаних коштів. Також суд дійшов висновку, що позивачем не надано доказів про перебування батька на утриманні позивача, не доведено витрачення коштів на допомогу батькам.

Суд, вирішуючи спір, виходив в першу чергу, із інтересів дитини, яка потребує значного фінансового забезпечення, є інвалідом з дитинства, проходить реабілітації відповідно до індивідуальної програми, тому мати дитини має обмежені можливості працевлаштування , тоді як позивач навчався, здобував юридичну освіту, та згідно довідки огляду акту МСЕК позивач може працювати в створених умовах.

Отже, суд дійшов висновку, що позивач має обов`язок щодо забезпечення належного розвитку дитини, тому якщо не шляхом особистого спілкування, то при наймі фінансовою допомогою, він має забезпечити неповнолітню дитину інваліда, оскільки інтереси дитини є важливішими та переважають над інтересами та правами батьків.

За таких встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про зменшення розміру аліментів, тому відмовив у задоволенні позову.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції , оскільки вважає, що висновки суду першої інстанції в повній мірі відповідають наявним в матеріалах справи обставинам та доказам, наданим сторонами, вимогам закону, на які суд посилався при ухваленні судового рішення.

Судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, що передбачено ч.1 ст. 13 ЦПК України.

Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд згідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України.

У відповідності до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН « Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За змістом ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 22 лютого 2013 року розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , зареєстрований 24.03. 2009 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Звенигородського РУЮ Черкаської області, актовий запис № 27 ( а. с. 9 т. 1).

Згідно даних свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ( а. с. 10 т.1).

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 06.03.2013 року з ОСОБА_1 стягуються аліменти на користь ОСОБА_4 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 від заробітку (доходу), але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі заяви до суду 13 лютого 2013 року і до повноліття дитини (а. с. 11 т. 1).

Згідно даних довідки до акта огляду МСЕК серія АВ № 0081253 від 25.06. 2019 року позивачу ОСОБА_1 встановлено 2 групу інвалідності з 25.06.2019 року довічно.

У довідці вказано, що причина інвалідності травма, захворювання пов`язані із захистом Батьківщини. Можлива праця в створених умовах ( а. с. 28 т.1).

Із наявних матеріалів справи вбачається, що на а. с. 14-27 т.1 містяться довідки та медичні висновки, із яких видно, що позивач ОСОБА_1 неодноразово у 2017-2019 роках проходив лікування та має незадовільний стан здоров`я.

Згідно даних довідки Звенигородської районної філії Черкаського обласного центру зайнятості позивач ОСОБА_1 як безробітний не зареєстрований ( а. с. 32 т.1).

Із даних копії посвідчення серії НОМЕР_2 вбачається, що донька сторін по справі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є інвалідом з дитинства (а. с. 51 т. 1).

Довідкою Управління СЗН Звенигородської РДА від 15.10.2019 року підтверджено, що ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 ) мати дитини, отримує державну допомогу особам з інвалідністю на доньку ОСОБА_3 (а. с. 121).

Згідно даних довідки Звенигородської районної філії Черкаського обласного центру зайнятості від 17.10.2019 року відповідач ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 ) як безробітна не зареєстрована (а. с. 120 т.1).

Із даних довідки ГУ ПФУ в Черкаській області від 18.12.2019 року вбачається, що розмір пенсії позивача ОСОБА_1 за період з 01.10.2019 року по 31.12.2019 року складає 32 763, 3грн., в тому числі, за грудень 2019 року розмір пенсії 8599, 50 гривень (а. с.157 т. 1).

Звертаючись до суду із даними позовними вимогами про зменшення розміру аліментів, позивач ОСОБА_1 підставою своїх вимог вказував, що в нього відбулося значне погіршення стану здоров`я, і як наслідок йому встановлено 2 групу інвалідності довічно, а крім того, на його утриманні перебуває непрацездатний батько, пенсіонер за віком, що все це потребує з його сторони значної матеріальної допомоги, а розмір його пенсії становить 3486, 64 грн., тому він вказує на неможливість сплати аліментів у розмірі, визначеному судом, як 1/ 4 частина його доходів.

Як встановлено судом першої інстанції позивачем доведено належними та обґрунтованими доказами погіршення стану його здоров`я, після винесення рішення про стягнення аліментів, що підтверджується даними виписок з історій хвороб, медичними висновками, та як наслідок встановлення 2 групи інвалідності позивачу ОСОБА_1 .

Однак, із наявних матеріалів справи не вбачається, оскільки позивачем не надано підтверджуючих документів щодо значних витрат на його лікування, які б перевищували його доходи та розмір пенсії, оскільки матеріалами справи та судом встановлено, що розмір отримуваних доходів позивача ОСОБА_1 збільшився, що підтверджується довідками ПФУ, так як пенсія позивача зросла із 3404, 43 грн. до 8599,5 грн., а при цьому, останнє істотне збільшення пенсії відбулося вже після подання позову ОСОБА_1 до суду, отже є всі підстави вважати про поліпшення матеріального становища позивача.

Крім того, судом встановлено, що не заперечується позивачем ОСОБА_1 , що ним отримано одноразову матеріальну допомогу у 2017 році в розмірі 440500 грн. та у 2019 році - 88100 гривень, але аліменти з вказаних сум не стягувались відповідно до вимог чинного законодавства. Вказані кошти одноразової допомоги дозволяли позивачу покращати своє здоров?я, провести необхідне лікування та операції, на які він посилається, що потрібно були витрачати кошти. Посилання позивача, що вказані кошти були витрачені ним на лікування його матері, не зайшли свого підтвердження належними доказами в матеріалах справи, оскільки згідно даних свідоцтва про смерть матері, дата смерті матері вказана раніше, ніж позивач отримав другу частину виплати вказаних коштів, тому відповідно не міг витратити вказані кошти на лікування матері.

Також суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем ОСОБА_1 не надано доказів про перебування батька на утриманні позивача, не доведено витрачання коштів на допомогу батькам позивача у вказаний період до звернення із позовною заявою. Позивач не надав підтверджень, які кошти він надає батькові, так як його батько також отримує пенсію.

Суд першої інстанції правильно звернув увагу, що доказів на підтвердження того, що на дату прийняття рішення про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь малолітньої дитини, Звенигородським районним судом Черкаської області від 06.03.2013 року, ОСОБА_1 мав більший дохід, ніж на дату звернення з даним позовом до суду, ним не надано ні суду першої, ні апеляційної інстанцій.

Тому доводи скаржника є необґрунтованими, не знайшли свого підтвердження належними доказами, а за таких встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача, відмовивши позивачу у задоволенні його вимог про зменшення розміру аліментів, тим більше, що позивач просив уже зменшити не частку у стягненні аліментів, а стягувати аліменти у твердій грошовій сумі згідно уточнених ним позовних вимог.

Відповідно ст.182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів, суд враховує: стан здоров?я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом згідно до ч. 1 ст. 183 СК України.

Згідно до вимог ст.192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров?я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вказано, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Колегія судів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що при вирішенні даного спору, в першу чергу мають бути враховані інтереси дитини, яка ще має і статус інваліда з дитинства, проходить необхідну реабілітацію згідно індивідуальної програми, що потребує значних матеріальних витрат, крім тих, що кожна неповнолітня дитина потребує на забезпечення належного рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, який зобов`язані забезпечити батьки дитини.

За таких обставин, доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції, скаржником не надано суду апеляційної інстанції доказів того, що судом невірно застосовано норми матеріального права, допущено порушення норм процесуального права, що давало б підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, оскільки судом дано належну оцінку всім доказам позивача, але наданих ним доказів недостатньо для задоволення вимог позивача щодо зменшення розміру аліментів, оскільки він лише посилається, що сплата такого розміру аліментів є неможливою для позивача ОСОБА_1 , але розрахунок його витрат відсутній, а рівень доходу згідно розміру пенсії та отриманих одноразових виплат, який є в матеріалах справи, свідчить про матеріальну спроможність позивача утримувати неповнолітню дитину та забезпечувати своє утримання. При цьому, інтереси дитини, яка також є інвалідом з дитинства, скаржником не ставляться вище його потреб, тоді як обов`язком батька є належне утримання неповнолітньої дитини.

Колегія суддів вважає, що слід відзначити, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від

27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Апеляційнийсуд вважає за необхідне звернути увагу на ст. 18 ЦПК України, якою передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та безпідставними, не підлягають задоволенню колегією суддів, оскільки скаржником не підтверджено доказами, що судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального права, так як апеляційна скарга не містить посилання на такі докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а доводи скаржника зводяться до переоцінки доказів і незгоди скаржника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції.

Виходячи з вищевикладеного, не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення, допущено порушення норм матеріального чи процесуального права та залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що ухвалене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, зводяться до невірного трактування норм матеріального права і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Звенигородського районного суду м. Черкаси від 09 вересня 2020 року у справі за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Головуючий Нерушак Л.В.

Судді Василенко Л. І.

Карпенко О. В.