Постанова

Іменем України

04 березня 2020 року

м. Київ

справа № 755/2552/13-ц

провадження № 61-7872св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Петрова Є. В., Сердюка В. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва в складі судді Мельник А. В. від 31 липня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва в складі суддів: Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Музичко С. Г., від 07 листопада 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2013 року ПАТ «ОТП Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням уточнень, зазначено, що ОСОБА_1 є боржником позивача за чотирма кредитними договорами.

13 жовтня 2005 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого, в свою чергу, є ПАТ «ОТП Банк» (надалі - банк) та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №СL-003/287/2005, за умовами якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 30 511 доларів США, із встановленням фіксованої процентної ставки у розмірі 12,00 % річних, строком погашення до 13 жовтня 2010 року.

Відповідачем не здійснювались в строк виконання зобов`язань за кредитним договором №СL-003/287/2005.

За умовами указаного кредитного договору банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому або у визначеній банком частині у випадках, передбачених договором.

Позичальнику було направлено вимогу від 16 серпня 2012 року про погашення заборгованості за кредитним договором № СL-003/287/2005, яка була отримана позичальником 28 серпня 2012 року, проте станом на дату подання позовної заяви виконана не була.

Загальна сума заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № СL -003/287/2005 від 13 жовтня 2005 року станом на 10 серпня 2012 року становить 3 888,14 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 31 078 грн та 17 027,66 грн.

18 серпня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого, в свою чергу, є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № МL-007/648/2006, за умовами якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 200 000 доларів США, із встановленням фіксованої процентної ставки у розмірі 10,5 % річних,строком погашення до 18 серпня 2021 року.

Відповідачем не здійснювались в строк виконання зобов`язань за кредитним договором № МL-007/648/2006.

Позичальнику було направлено вимогу від 16 серпня 2012 року про погашення заборгованості за кредитним договором № МL-007/648/2006, яка була отримана ним 28 серпня 12 року, проте станом на дату подання позовної заяви виконана не була.

Загальна сума заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором МL-007/648/2006 від 18 серпня 2006 року станом на 13 серпня 2012 року становить 211 777, 32 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 1 692 736, 12 грн та 79 241, 64 грн.

05 серпня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № МL-007/175/2008, за умовами якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 87 700 доларів США, із встановленням плаваючої процентної ставки у розмірі 5,49 % річних та FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені у банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору), відповідно до пункту 3 частини № 1 кредитного договору, строком погашення до 05 серпня 2023 року.

Відповідачем не здійснювались в строк виконання зобов`язань за кредитним договором № МL-007/175/2008.

Позичальнику було направлено вимогу від 11 вересня 2012 року про погашення заборгованості за кредитним договором № МL-007/175/2008, проте станом на дату подання позовної заяви вимога виконана позичальником не була.

Загальна сума заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № МL-007/175/2008 від 05 серпня 2008 року станом на 21 серпня 2012 року становить 99 362, 94 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 794 208 грн та 40 229, 49 грн.

У заяві про збільшення позовних вимог від 15 травня 2013 року вказано також, що 24 вересня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № МL-007/162/2007, за умовами якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 37 000 доларів США, із встановленням фіксованої процентної ставки у розмірі 12,49 % річних, строком погашення до 24 вересня 2015 року.

Відповідачем не здійснювались в строк виконання зобов`язань за кредитним договором № МL-007/162/2007.

Позичальнику було направлено вимогу від 07 липня 2009 року про погашення заборгованості за кредитним договором № МL-007/162/2007, яка виконана не була.

Загальна сума заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № МL-007/162/2007 від 24 вересня 2007 року станом на 09 квітня 2013 року становить 10 846,05 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 86 692,47 грн та 2 383,91 грн.

Посилаючись на зазначене, позивач просив суд стягнути з відповідача указані суми кредитної заборгованості.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31 липня 2013 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» 2 698 597 гривень 29 копійок.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 порушував умови кредитних договорів та належним чином не виконував свої зобов`язання з повернення спірних кредитних коштів, тому позов банку підлягає задоволенню, а борг підлягає стягненню з відповідача.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 07 листопада 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилено, заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 липня 2013 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, не повно дослідили зібрані у справі докази та дійшли помилкових висновків про задоволення позову. Відповідач не був належним чином повідомленим про розгляд справи в суді першої інстанції та не отримував судових викликів, так як вони надсилалися судом на адресу, за якою відповідач вже тривалий час не проживав. Позивачем не надано належного розрахунку заборгованості, оскільки у наданому суду розрахунку заборгованості не враховані регулярні платежі, які здійснювались відповідачем з метою погашення заборгованості. У 2007 році позивачем не був виданий кредит у сумі 37 000 доларів США, а наданий кредит тільки у сумі 20 000 доларів США, однак позивач безпідставно розраховує заборгованість та штрафні санкції із суми кредиту 37 000 доларів США. Крім того, ПАТ «ОТП Банк» є неналежним позивачем, оскільки докази того, що до нього на правових підставах перейшло право вимоги зі стягнення боргу з відповідача, є неналежними, у позивача відсутня кредитна справа, так як суду не надано її оригінал.

Доводи інших учасників справи

У квітні 2018 року до Верховного Суду подано відзив на касаційну скаргу, із посиланням на те, що обставини справи судами попередніх інстанцій встановлені повно та відповідають фактичними обставинам, які склалися між учасниками даної справи. У відзиві на касаційну скаргу заявник просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі. Витребувано справу із суду першої інстанції.

У травні 2018 року справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 10 лютого 2020 року справу призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи в складі п`яти суддів.

Обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 13 жовтня 2005 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № СL-003/287/2005, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 30 511 доларів США для купівлі автомобіля на строк до 13 жовтня 2010 року, які позичальник зобов`язався повернути щомісячними платежами згідно погодженого графіку погашення заборгованості та сплачувати проценти в розмірі 12 % річних за користування кредитом.

У зв`язку із неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка складається із залишку заборгованості по кредиту в сумі 3 846,94 доларів США, несплачених відсотків за користування кредитом - 41,20 доларів США та пені за прострочення виконання зобов`язань в сумі 17 027 грн 66 коп.

16 серпня 2012 року позивачем на адресу боржника направлена вимога про погашення заборгованості за кредитним договором, яка отримана відповідачем 28 серпня 2012 року, однак залишена без реагування.

18 серпня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № МL-007/648/2006, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 200 000 доларів США для придбання нерухомого майна строком до 18 серпня 2021 року зі сплатою процентної ставки в розмірі 10,5 % річних, а позичальник зобов`язався погашати заборгованість та сплачувати відсотки за користування кредитом щомісячними платежами відповідно до погодженого графіку повернення кредиту та сплати процентів.

20 грудня 2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був укладений додатковий договір № 8 до кредитного договору №МL-007/648/2006, за умовами якого сторони погодили, що на період з 23 грудня 2011 року по 23 березня 2012 року для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватися фіксована процентна ставка у розмірі 6,5 % річних. На період з 23 березня 2012 року до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватися плаваюча процентна ставна у розмірі 4,08 % фіксований процент + UIRD (український індекс ставок за депозитами фізичних осіб). Також сторони виклали графік платежів у новій редакції.

Згідно довідки позивача заборгованість за даним кредитним договором станом на 13 серпня 2012 року становить 211 777, 32 доларів США та складається із залишку заборгованості по кредиту в сумі 193 146,71 доларів США, несплачених відсотків за користування кредитом - 18 630,61 доларів США та нарахованої пені за прострочення виконання зобов`язань, у зв`язку із чим 16 серпня 2012 року позичальнику була направлена вимога про дострокове погашення заборгованості, яка отримана відповідачем 28 серпня 2012 року, однак не виконана.

05 серпня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №МL-007/175/2008, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 87 700 доларів США на споживчі цілі строком до 05 серпня 2023 року та сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 5,49 % річних + FIDR.

20 грудня 2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був укладений додатковий договір № 8 до кредитного договору №МL-007/175/2008, за умовами якого сторони погодили, що на період з 23 грудня 2011 року по 23 березня 2012 року для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватися фіксована процента ставка у розмірі 6,5 % річних, а з 23 березня 2012 року до повного виконання зобов`язань за кредитним договором для розрахунку процентів буде використовуватися плаваюча процентна ставка у розмірі 7,33% + UIRD (український індекс ставок за депозитами фізичних осіб). Також сторонами викладено у новій редакції графік платежів.

Згідно довідки позивача станом на 21 серпня 2012 року заборгованість за вказаним кредитним договором становить 99 362,94 доларів США та складається із залишку заборгованості по кредиту в сумі 89 730,43 доларів США, несплачених відсотків за користування кредитом - 9 632,51 доларів США та пені за прострочення виконання зобов`язань в сумі 40 229 грн 49 коп., у зв`язку із чим 11 вересня 2012 року позичальнику була направлена вимога про дострокове погашення заборгованості, яка залишилася без реагування.

Також, 24 вересня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №МL-007/162/2007, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 37 000 доларів США на проведення ремонту нерухомого майна строком до 24 вересня 2015 року та сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,49 % річних, а позичальник зобов`язався погашати кредитну заборгованість щомісячними платежами відповідно до графіку погашення заборгованості.

Згідно додатку № 1 до кредитного договору №МL-007/162/2007 сторони визначили, що 24 вересня 2007 року розмір кредитних коштів, який підлягає видачі, становить 20 000 доларів США.

24 вересня 2007 року відповідачем була подана кредитна заявка на видачу траншу у розмірі 20 000 доларів США шляхом перерахування на поточний рахунок відповідача.

15 січня 2009 року сторони уклали додатковий договір № 1 до кредитного договору № МL-007/162/2007, за умовами якого виклали графік платежів у новій редакції та погодили сплату частини кредиту та процентів ануїтетними платежами у розмірі та строки, визначені графіком платежів.

Додатком № 1 сторони погодили, що станом на 15 січня 2009 року заборгованість за даним договором становить 18 042,75 доларів США, а щомісячний платіж складає 355 доларів США.

05 жовтня 2009 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був укладений додатковий договір № 3 до кредитного договору №МL-007/162/2007, за умовами якого на період з 26 жовтня 2009 року та до кінця дії договору, для розрахунку процентів за користування кредитом буде застосовуватися фіксована процентна ставка у розмірі 12,49% річних,

Згідно додатку № 1 до додаткового договору № 3 станом на 26 жовтня 2009 року заборгованість за кредитом становила 19 060,15 доларів США.

23 лютого 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був укладений додатковий договір № 4 до кредитного договору №МL-007/162/2007, за умовами якого на період з 24 лютого 2010 року по 23 травня 2010 року для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватися фіксована процентна ставка 12,49 % річних, а на період з 24 травня 2010 року до повного виконання боргових зобов`язань для розрахунку процентів за користування кредитом буде застосовуватися фіксована процентна ставка у розмірі 12,50 % річних. Також сторони погодили суму заборгованості за кредитом у розмірі 19 054 доларів США та щомісячний платіж у сумі 421,57 доларів США.

Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем 15 травня 2013 року при уточненні вимог позову, станом на 09 квітня 2013 року заборгованість за даним кредитним договором становить 10 846,05 доларів США та складається із залишку заборгованості по кредиту в сумі 10 786,13 доларів США, несплачених відсотків за користування кредитом - 59,92 доларів США та заборгованості по штрафним санкціям у сумі 2 383 грн 91 коп.

Апеляційним судом установлено, що ні до заяви про перегляд заочного рішення, ні до апеляційної скарги відповідачем та його представником не були надані докази погашення заборгованості за кредитними договорами, не наведено альтернативних розрахунків заборгованості на спростування розрахунків, які надані позивачем.

Під час апеляційного розгляду представник відповідача обмежився виключно підтриманням доводів апеляційної скарги, проте не надав апеляційному суду належних та допустимих доказів тих обставин, якими обґрунтовані заперечення відповідача проти позову в даній справі.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

08 лютого 2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX (далі - Закон від 15 січня 2020 року № 460-IX).

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків, викладених в оскаржуваних судових рішеннях.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як визначено статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною другою статті 1050 ЦК України визначено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

На підставі статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Позивач надав суду належні та допустимі доказ на підтвердження тих обставин, на які посилався під час звернення до суду із даним позовом, укладення спірних договорів з відповідачем, невиконання останнім умов договорів та розрахунок заборгованості за цими договорами.

Відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень, зокрема, щодо існування боргових зобов`язань та суми заборгованості.

Згідно вимог ЦПК України, як в редакції станом на момент розгляду справи судом першої інстанцій, так і у чинній редакції, учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю або задоволення позовних вимог, які не спростовано відповідачем.

Відповідач брав участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції та мав можливість подавати суду докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що відповідач отримав зазначені вище суми кредитних коштів, однак допустив порушення кредитних зобов`язань, за наслідками чого утворилась спірна заборгованість, розмір якої відповідачем не спростовано, суди дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову в даній справі.

Доводи касаційної скарги щодо необґрунтованості оскаржених рішень спростовуються змістом підписаних відповідачем кредитних договорів, наданими банком розрахунками заборгованості, які не спростовані відповідачем, іншими матеріалами справи та обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач не був належним чином повідомленим про розгляд справи в суді першої інстанції перевірялися апеляційним судом, який встановив, що судом першої інстанції повідомлення надсилались за єдиною відомою адресою відповідача, а також повідомлення про розгляд справи було опубліковано через засоби масової інформації. Тобто, районний суд вчинив дії із належного повідомлення відповідача про розгляд справи. Доводи відповідача про проживання станом на момент розгляду справи районним судом за іншою адресою не підтверджені належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами справи.

Доводи касаційної скарги про те, що ПАТ «ОТП Банк» є неналежним позивачем, оскільки банк не надав доказів того, що до нього перейшли права вимоги за кредитними договорами, укладеними ОСОБА_1 з АКБ «Райффайзенбанк України» є неспроможними. Так, пункт 1.9.1 кредитного договору від 05 серпня 2008 року, укладеного між відповідачем та ЗАК «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», містить умову про можливість дострокового стягнення кредитної заборгованості у зв`язку невиконанням ОСОБА_1 , зокрема, умов кредитних договорів № СL-003/287/2005 та № МL-007/648/2006, які були укладені ОСОБА_1 з АКБ «Райффайзенбанк України». Тобто, станом на 05 серпня 2008 року відповідачу було відомо про права позивача на стягнення кредитної заборгованості за договорами, укладеними з АКБ «Райффайзенбанк України», що не свідчить про порушення прав ОСОБА_1 та спростовує відповідні доводи касаційної скарги.

Доводи касаційної скарги про те, що за кредитним договором № МL-007/162/2007 від 24 вересня 2007 року був виданий кредит тільки у сумі 20 000 доларів США, однак позивач неправомірно розраховував проценти та штрафні санкції із суми 37 000 доларів США, перевірялися апеляційним судом, який указав, що згідно матеріалів справи 24 вересня 2007 року за вказаним кредитним договором та відповідно до кредитної заявки відповідача банком був виданий транш у розмірі 20 000 доларів США, а 26 жовтня 2009 року було додатково видано 1 222,60 доларів США. Відповідно до додатку № 1 до додаткового договору № 3 від 5 жовтня 2009 року сторони погодили, що станом на 26 жовтня 2009 року сума кредитної заборгованості становить 19 060,15 доларів і саме з цієї суми позивачем нараховані відсотки та пеня, що підтверджується розрахунком заборгованості, який наданий позивачем суду першої інстанції.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачем не наданий належний розрахунок заборгованості, не враховані всі внесені позичальником платежі на погашення заборгованості, суд апеляційної інстанції визнав недоведеними. Відповідач не спростував надані позивачем розрахунки заборгованості, тобто не виконав свій процесуальний обов`язок із доведення тих обставин, на які посилався, заперечуючи проти позову в даній справі.

Доводи касаційної скарги є аналогічними аргументам апеляційної скарги, які суд апеляційної інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із рішеннями судів, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 409, 410, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 липня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 07 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: А. А. Калараш

Є. В. Петров

В. В. Сердюк

С. П. Штелик