Справа №265/8379/19
Провадження №2/265/501/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2020 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Козлова Д. О.,

при секретарі Азаровій А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу № 265/8379/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про застосування наслідків нікчемності заповіту, третя особа: Четверта маріупольська державна нотаріальна контора,

за участі представника позивача ОСОБА_4 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника ОСОБА_3 ОСОБА_5 ,

представника ОСОБА_2 ОСОБА_6 , -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що її рідна баба, ОСОБА_7 , склала заповіт, посвідчений 01.03.2011 року державним нотаріусом Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори, реєстр № 1-292, за яким вона заповіла: будинок та земельну ділянку АДРЕСА_1 , вклади у філіях та відділеннях АТ «Ощадбанк» батьку позивача, ОСОБА_8 ; кв. АДРЕСА_2 сестрі позивачки, ОСОБА_9 ; кв. АДРЕСА_3 ОСОБА_2 , по-батькові якого в заповіті була допущена помилка. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки, а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_7 , яка була на день смерті зареєстрована в АДРЕСА_1 , після смерті якої 2 липня 2019 року заведена спадкова справа № 258/2019. Позивачкою прийнята спадщина ОСОБА_7 за законом шляхом подання 23 липня 2019 року відповідної заяви до Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори. При цьому зауважувала, що спірний заповіт є нікчемним в силу закону. Так у тексті заповіту від 1 березня 2011 року відсутній час його складання, тобто години і хвилини, через що такий заповіт складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, тому він є нікчемним в силу закону. Також вказувала, що незважаючи на те, що ОСОБА_7 написала фразу про прочитання нею заповіту в голос, бо переписала це зі зразка, така обставина не відповідає дійсності, оскільки заповідач не володіла українською мовою, про що державний нотаріус зазначив у посвідчувальному написі, вказавши, що усний переклад з української мови на російську мову зроблено нотаріусом. Якби спадкодавець дійсно володіла українською мовою, то у нотаріуса були б відсутні підстави робити переклад заповіту. Отже для того щоб заповідач зміг вголос прочитати заповіт російською мовою, якою вона володіла, нотаріус повинен був здійснити письмовий переклад з української мови на російську, який повинен був бути оформлений відповідно до «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України». Однак спірний заповіт не містить письмового перекладу з української мови на російську, через що вимоги ст. 1248 ЦК не були дотримані, що є порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, тому він є нікчемним в силу закону. При цьому через те, що заповіт є нікчемним в силу закону, визнання недійсним його законом не передбачено, як й встановлення нікчемності цього заповіту. Застосування наслідків нікчемності заповіту від 1 березня 2011 року є позбавлення права спадкування за ним осіб, визначених розпорядженням заповідача в якості спадкоємців. На підставі переліченого просила суд застосувати наслідки нікчемності заповіту ОСОБА_7 від 1 березня 2011 року, посвідченого державним нотаріусом, реєстр № 1-292, шляхом позбавлення права на спадкування за ним ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

За відзивом на позовну заяву ОСОБА_9 вбачається, що остання заявлені вимоги ОСОБА_1 визнає частково. Так відповідно до ст. 1247 ЦК та п. 157 розділу 17 глави III Інструкції нотаріальних дій заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. За ст. 1248 ЦК та п. 157 розділу 17 глави III згаданої Інструкції нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. При цьому час складання заповіту (години та хвилини) має бути зазначений в самому тексті заповіту (до підпису заповідача). Зазначала, що посвідчувальний напис не належить до форми та змісту заповіту. Зазначення часу підписання заповіту у посвідчувальному написі нотаріуса встановлено тільки у формах № 45, 46, а у формах № 47, 48, 49 час підписання заповіту не зазначається, хоча ці всі форми застосовуються нотаріусами при посвідчення заповітів. Таким чином в тексті заповіту відсутній час його складання, а саме години і хвилини. Тому ОСОБА_9 погоджувалась із позивачем, що заповіт від 1 березня 2011 року складений із порушенням вимог щодо його форми, тому є нікчемним в силу закону. Також вказувала, що вона з 1998 року по 2008 рік проживала разом з ОСОБА_7 , тому підтверджує, що заповідач не знала та не розуміла українську мову, бо спадкодавець читала та писала виключно російською мовою. У спірному заповіті ОСОБА_7 зазначила своє прізвище, ім`я та по батькові російською мовою, тобто підписала його тією мовою, якою володіє. Натомість державним нотаріусом Одерій Г. В. не здійснювався письмовий переклад заповіту на російську мову, тому у заповідача ОСОБА_7 була відсутня можливість самостійно прочитати його російською мовою. При цьому у договорі дарування квартири, реєстр № 661, посвідченого 21 червня 2012 року приватним нотаріусом Ніколаєнко Т. І., яким також було зроблений усний переклад з української мови на російську мову, про що зазначила в посвідчувальному написі, що в свою чергу доводить, що ОСОБА_7 не знала української мови. Таким чином ст. 1248 ЦК щодо прочитання заповідачем заповіту вголос не дотримано, тому він є нікчемним в силу закону. Також погоджувалась із позивачкою щодо застосування наслідків нікчемності заповіту від 1 березня 2011 року шляхом позбавлення права спадкування за ним ОСОБА_2 Натомість ОСОБА_9 вказувала, що кв. АДРЕСА_2 була після складення заповіту була подарована ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 , тому вона не входила до складу спадщини. Додавала, що нею як спадкоємицею ОСОБА_7 була прийнята спадщина шляхом подання 15 жовтня 2019 року заяви про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори. Саме тому вона не згода із застосуванням наслідків нікчемності заповіту від 1 березня 2011 року шляхом позбавлення її права на спадкування, бо вона не є спадкоємцем за цим заповітом. Таким чином просила суд задовольнити позов в повному обсязі до ОСОБА_2 , застосувавши наслідки нікчемності заповіту від 1 березня 2011 року, та відмовивши в задоволенні позову до неї.

У відзиві на позов представник ОСОБА_2 , який діє на підставі договору, адвокат Гуртовий М. Б., не погоджуючись із заявленими позовними вимогами ОСОБА_1 , вказував, що 1 березня 2011 року бабуся ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , за власної волі в нотаріальній конторі склала заповіт, яким визначила спадкоємців її майна в разі її смерті. При цьому зазначав, що закон вимагає вказівки у заповіті часу його складання Однак ані положення ст. 1247 ЦК, ані інші нормативно-правових акти не вимагають від нотаріуса зазначати в заповіті години та хвилини для визначення такого часу складення заповіту, бо час складання стосується дня, місяця та року його складання. Разом з тим «Правила ведення нотаріального діловодства», які діяли на момент складання заповіту, передбачали зазначення годин і хвилин в посвідчувальному написі на заповіті за формою № 45. Як вбачається з тексту оскаржуваного заповіту в посвідчувальному написі було зазначено години та хвилини складання заповіту. Тому заповіт від 1 березня 2011 року був складений відповідно до діючих на час його складення норм та правил. Отже він ґрунтується на законі, а твердження позивача не відповідають фактичним обставинам справи. Також не погоджувався із тим, що заповідач не володіла українською мовою. Так ОСОБА_7 була громадянкою України та українкою за національністю, а також народилась та мешкала тривалий час в Хмельницькій області. При цьому в спірному заповіті заповідачем власноруч здійснено записи на українській мові. Тому факт підписання ОСОБА_7 заповіту російською мовою не може свідчити про те, що заповідач взагалі не володіла мовою, якою було складено заповіт. Також не погоджувався із тим, що заповіт був складений зі слів спадкодавця, однак не зачитаний нею в голос, оскільки в такому заповіті є запис, здійснений заповідачем, що текст заповіту нею був прочитаний вголос та власноручно підписаний. З урахуванням викладеного просив суд відмовити ОСОБА_1 у задоволені позову повністю.

За поясненнями третьої особи щодо позову ОСОБА_1 , представник 4-ї державної нотаріальної контори міста Маріуполя, Одерій Г. В., не погоджуючись із заявленими вимогами, вказувала, що 1 березня 2011 року нею була перевірена дієздатність ОСОБА_7 , встановлено її особа, та керуючись ЦК, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, Правилами ведення нотаріального діловодства, роз`ясненнями Міністерства юстиції України, а також рекомендаціями та зразками нотаріальних документів, розробленими членами науково методичної ради Нотаріальної палати України, того ж дня був складений заповіт, що відповідав волі заповідача ОСОБА_7 . Вказаний заповіт був прочитаний вголос заповідачем, після чого був особисто підписаний нею. Вказувала, що у такому заповіті був зазначений час складання та посвідчення заповіту в посвідчувальному написі нотаріуса, який зареєстрований у спадковому реєстрі об 11-32 год. Зазначала, що закон не визначає, що час повинен вказуватись до підпису заповідача, бо у даному випадку час вказується в посвідчувальному напису без якого заповіт є недійсним, що передбачено «Правилами ведення нотаріального діловодства». Додавала, що за ст. 1247 ЦК вимога зазначення часу складення заповіту має значення у випадку оспорювання справжності заповіту, чи виникнення спору про дієздатність заповідача на час складання заповіту, або коли існують два чи більше заповітів та необхідно встановити, який із них має силу, як такий, що складений пізніше. Однак у даному випадку жодна з цих обставин не виникає. Зазначала, що складений 1 березня 2011 року від імені ОСОБА_7 заповіт містив час його складення, бо ст. 1247 ЦК вимагає відображення дати складення. Також у такому заповіті виявлена воля ОСОБА_7 , якій він був прочитаний вголос та нею підписаний у присутності нотаріуса за Правилами ведення нотаріального діловодства відповідно до форми заповіту. При цьом час зазначається в посвідчувальному написі заповіту. Також додавала, що ОСОБА_7 володіла українською мовою та володіла російською мовою, працювала завмагом, що було з`ясовано за час спілкування із нею в момент складання заповітів. Підтверджувала, що нотаріусом був зроблений усний переклад заповіту з української мови на російську та заповідачу було все зрозуміло. При цьому ОСОБА_7 не просила зробити їй письмовий переклад заповіту. При цьому ОСОБА_7 по своїй власній волі раніше складала заповіт 5 березня 2009 року, реєстр № 1-430, який є дійсним відповідно до ст. 1254 ЦК, бо попередній заповіт буде вважатися дійсним у тій частині в який він не суперечить новому заповіту. Також заповіт, складений ОСОБА_7 1 березня 2011 року не суперечить заповіту від 5 березня 2009 року. Зауважила, що ОСОБА_7 двічі виявляла своє бажання та волю щодо складання заповіту на кв. АДРЕСА_3 на онука, ОСОБА_2 . Тому заперечувала проти задоволення позову.

У відповіді ОСОБА_1 на відзив представника ОСОБА_2 позивачка вказувала, що час складання заповіту повинен містити день, місяць, рік, годину та хвилину, який повинен обов`язково бути зазначений у тексті заповіті, щоб заздалегідь вирішити питання конкуренції заповітів, дієздатності заповідача, присутності заповідача в місці складання заповіту та інші питання щодо дійсності заповіту у майбутньому, інакше заповіт є нікчемним в силу ч. 1 ст. 1257 ЦК. При цьому посвідчувальний напис не належить до форми та змісту заповіту, затверджені форми посвідчувального напису використовуються нотаріусами при посвідчені правочинів і в цих формах відображається службова інформація нотаріуса. На сьогодення всі форми посвідчувальних написів нотаріуса не містять часу посвідчення, а в примітках до них зазначено, що час (дата, години, хвилини) складення заповіту зазначаються у тексті заповіту. В додатках до Методичних рекомендацій наведені зразки заповітів. В кожному із зразків заповітів зазначений час складання заповіту (дата (день, місяць, рік), година, хвилини) у тексті заповіту (до підпису заповідача), а час посвідчення заповіту зазначений у в посвідчувальному написі нотаріуса, який є пізнішим, ніж час складання заповіту. Отже, час складання заповіту відноситься до форми та змісту заповіту. Додавав, що наданий адвокатом Гуртовим М. Б. витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 09.01.2020 року є не допустимим доказом, бо одержаний з порушенням порядку, встановленого законом. Не погоджувалась із твердженнями в цій частині, що заповідач володів українською мовою, бо це не підтверджено жодними доказами. Зазначала, що при складенні заповіту 1 березня 2011 року скоріше малась помилка щодо по-батькові ОСОБА_2 , бо вказано по-батькові « ОСОБА_10 ». Якби б заповідач володіла українською мовою та прочитала заповіт, то вона б помітила цю помилку, що доводить те, що заповідач не читала самостійно в голос заповіт, який також не містить письмового перекладу з української на російську мову.

У відповіді на пояснення третьої особи, ОСОБА_1 , заперечуючи проти них, вказувала, що нотаріуси не є заінтересованими особами, тому не мають права в своїх поясненнях висловлювати суб`єктивні твердження щодо відмови у позові. Зауважувала, що час складення заповіту включає у себе рік, місяць, день, годину та хвилини. Також вказує, що у Методичних рекомендаціях щодо посвідчення заповітів, видачі їх дублікатів та зберігання, підготовлених на виконання пп. 2.4 п. 2 рішення колегії Головного управління юстиції у Донецькій області від 24 січня 2014 року в зразках заповітів зазначений час складання заповіту (дата (день, місяць, рік), година, хвилини) у тексті заповіту (до підпису заповідача), а час посвідчення заповіту зазначений у в посвідчувальному написі нотаріуса, який є пізнішим, ніж час складання заповіту, що також підтверджується Методичними рекомендаціями з питань посвідчення заповітів, затверджених Рішенням методичної ради з питань нотаріату при Головному управлінні юстиції у Київській області від 1 березня 2012 року. Якщо ж у заповіті не вказано годину та хвилини, то цей заповіт складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, тому є нікчемним в силу закону. Додавала, що посвідчувальні написи вчиняються нотаріусом на вже складених документах, тому такий напис не належить до форми та змісту заповіту. Звертала увагу на те, що «Правила нотаріального діловодства» не містять форм заповітів, на які посилалась державний нотаріус Одерій Г. В. На сьогоднішній день всі форми посвідчувальних написів нотаріуса, затверджених «Правилами діловодства», не містять часу посвідчення. Заперечувала, як недоведені, твердження державного нотаріуса про те, що вона вільно спілкувалася з ОСОБА_7 1 березня 2011 року. Додавала, що державний нотаріус 1 березня 2011 року комбінувала посвідчувальні написи заповіту двох форм (45 та 42), що підтверджує те, що заповідач не володіла українською мовою. Те, що державний нотаріус не вжив належних заходів для перекладу заповіту на мову, якою володіє заповідач, що привело до того, що ОСОБА_7 не мала можливості прочитати заповіт самостійно.

У відповіді на пояснення третьої особи, ОСОБА_9 , заперечуючи проти них, вказувала, що державний нотаріус до своїх пояснень надала матеріали періодичного видання, що не є нормативно-правовим актом, тому просила не приймати до уваги такі пояснення третьої особи.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи за невідомих суду причин.

У судовому засіданні представник позивача, ОСОБА_4 , повністю підтримуючи заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 , вказувала, що у заповіті від 1 березня 2011 року нотаріус ОСОБА_11 повинна була вказати годину та хвилину, а не в посвічувальному написі нотаріальної дії. Також нотаріус при складані заповіту порушила право заповідача на переклад заповіту від 1 березня 2011 року на російську мову, оскільки ОСОБА_7 не володіла державною мовою, тому не могла прочитати заповіт самостійно. Заповідач лише переписала текст по бланку нотаріусу на українській мові. У даному випадку нотаріус повинен був здійснити письмовий переклад на російську мову тексту заповіту від 1 березня 2011 року. Таким чином через порушення ст. 1247, 1248 ЦК нотаріусом при складані заповіту від 1 березня 2011 року, вона просила задовольнити позов.

Представник ОСОБА_9 , яка діє на підставі договору, ОСОБА_5 , вказувала, що не визнає вимоги ОСОБА_1 , які пред`явлені до ОСОБА_9 , оскільки кв. АДРЕСА_2 , яка вказана у заповіті та яку заповідала ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 саме ОСОБА_9 , була подарована згодом спадкодавцем на користь ОСОБА_9 . Просила відмовити у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_9

ОСОБА_9 повністю підтримала позицію свого представника та просила задовольнити поданий позивачем позов до ОСОБА_2 , бо при складанні заповіту не вказано у спірному заповіті години та хвилини. Додавала, що вона прожила із заповідачем 10 років, однак остання не розмовляла українською мовою, бо розуміла лише російську.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи за невідомих суду причин.

Представник ОСОБА_2 , адвокат Гуртовий М. Б., у судовому засіданні заперечуючи проти вимог ОСОБА_1 , вказував, що нотаріусом при укладенні заповіту від 1 березня 2011 року передбачені ст. 1247, 1257 ЦК положення були дотримані, бо не було у нормативних актах необхідності вказувати при складанні заповіту в якості часу саме години та хвилини, а лише вказано необхідність зазначати час. Також додавав, що при складанні спірного заповіту нотаріус здійснила усний переклад з російської мови на українську мову текст такого заповіту. Зазначав, що заповідач вільно володіла українською мовою, через що у нотаріусу були відсутні підстави для перекладу заповіту письмово, такий заповіт був перекладений нотаріусом усно. Також вказував, що посилання позивача на те, що у заповіті від 5 березня 2009 року було зазначено година та хвилини його складання недоречні, бо Правила нотаріальних дій були затверджені лише у грудні 2010 році, тому не могли розповсюджуватись на первинний заповіт 2009 року, яким ОСОБА_7 також заповіла ту ж квартиру своєму онуку ОСОБА_2 , що потім продублювала у своєму заповіті від 1 березня 2011 року. Зважаючи на це, зазначав, що головним є те, що не було порушено волю заповідача, яка заповіла своє майно тим особам, яким вона бажала 1 березня 2011 року. Просив відмовити у позові.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, надавши суду заяву з проханням розгляд справи провести за відсутності нотаріальної контори.

Суд, вислухавши учасників процесу та дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом було встановлено, що за заповітом від 1 березня 2011 року, посвідченим державним нотаріусом Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори, реєстр № 1-292, ОСОБА_7 на випадок своєї смерті заповіла належні їй на праві власності: будинок та земельну ділянку АДРЕСА_1 . Виноградне АДРЕСА_1 району Донецької області, сім рахунків зі вкладами у філіях та відділеннях АТ «Ощадбанк» - ОСОБА_8 ; кв. АДРЕСА_2 - ОСОБА_9 ; кв. АДРЕСА_3 , чотири рахунки на вкладах у філіях та відділеннях АТ «Ощадбанк» - ОСОБА_2 . При цьому у заповіті зазначено, що він складений та підписаний у двох примірниках, один з яких залишається на зберіганні в нотаріальній конторі, а інший видається заповідачу. Також у заповіті зазначено, що текст заповіту прочитано заповідачем вголос та власноручно підписаний, про що мається рукописний текст заповідача з підписом ОСОБА_7 (а. с. 8).

Судом також встановлено, що син ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про народження, актовий запис 209 від 1 грудня 1962 року, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що зроблено актовий запис № 709 від 11 квітня 2012 року Жовтневим відділом ДРАЦС Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, донькою якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_12 , що підтверджується свідоцтвом про народження позивачки, актовий запис № 351 від 5 квітня 1990 року, свідоцтвом про народження ОСОБА_13 , актовий запис № 353 від 19 листопада 1985 року, та свідоцтвом про шлюб ОСОБА_3 , актовий запис № 58 від 25 січня 2007 року (а. с. 9, 12, 13, 133, 134).

Відповідно до копії спадкової справи № 258/2019, заведеної 2 липня 2019 року щодо майна померлої ОСОБА_7 Четвертою державною нотаріальною конторою міста Маріуполя, вбачається, що ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що зроблено актовий запис № 1158 від 26 червня 2019 року Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом ДРАЦС ГТУ юстиції у Донецькій області, після смерті якої за спадкуванням майна померлої звернулись із заявами онуки останньої: ОСОБА_1 , ОСОБА_12 та ОСОБА_2 (а. с. 116-140).

З огляду на викладене, посилання ОСОБА_13 на те, що витяги з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актових записів про народження та шлюб, надані адвокатом Гуртовим М. Б., є недопустимими доказами, суд не приймає до уваги, оскільки копії таких витягів містяться у матеріалах спадкової справи, долучених до справи за повозом ОСОБА_13 на підставі ухвали суду.

Факт того, що на момент смерті ОСОБА_7 остання не була власником кв. АДРЕСА_2 підтверджується копією договору дарування від 21 червня 2012 року, що був посвідчений нотаріусом Ніколаєнко Т. І., реєстр № 661, за яким вказане майно було подаровано ОСОБА_7 на користь ОСОБА_12 , що також підтверджується відомостями з Реєстру прав власності на нерухоме майно (а. с. 49, 54-55).

Суд також зазначає, що відповідно до заповіту від 5 березня 2009 року складеного об 9 год. 10 хвилин та посвідченого державним нотаріусом Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори, реєстр № 1-430, ОСОБА_7 на випадок своєї смерті заповіла належну їй на праві власності кв. АДРЕСА_3 ОСОБА_2 . При цьому у заповіті зазначено, що він складений та підписаний у двох примірниках, один з яких залишається на зберіганні в нотаріальній конторі, а інший видається заповідачу. Також у заповіті зазначено, що текст заповіту прочитано заповідачем вголос та власноручно підписано, про що мається рукописний текст заповідача з підписом ОСОБА_7 (а. с. 120).

За ст. 1247 ЦК «Загальні вимоги до форми заповіту» заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом. Заповіти, посвідчені нотаріусами, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі.

На підставі п. 156, 157 Розділу 17 (Посвідчення заповітів) «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» (в редакції на момент спірних правовідносин), затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року № 20/5, нотаріус посвідчує заповіти дієздатних фізичних осіб, які складені за ст. 1233-1257 ЦК та особисто подані нотаріусу. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем.

Відповідно до ст. 1248 ЦК нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Також суд вказує, що за п. 9 Глави 1 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» (в редакції на момент спірних правовідносин) мова нотаріального діловодства визначається відповідно до ст. 15 Закону України «Про нотаріат». Якщо особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не знає мови, якою ведеться діловодство, тексти оформлюваних документів мають бути перекладені їй нотаріусом або перекладачем у письмовій або усній формі, про що зазначається в посвідчувальному написі. Особа, що не володіє мовою, якою виготовлений документ, підписується тією мовою, яку вона знає.

На підставі ст. 15 Закону України «Про нотаріат» мова нотаріального діловодства визначається ст. 20 Закону Української РСР «Про мови в Українській РСР». Якщо особа, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, не знає мови, якою ведеться діловодство, тексти оформлюваних документів мають бути перекладені їй нотаріусом або перекладачем.

При цьому згідно із ч. 1 ст. 1257 ЦК заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За ч. 4 ст. 1257 ЦК у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Суд при цьому зазначає, що у жодному нормативно-правовому акті на момент укладення заповіту 1 березня 2011 року не було передбачено, що при складанні заповіту необхідно було зазначати годину та хвилину складання такого заповіту.

Також суд зазначає, що у цивільному законодавстві немає визначення як такого часу, бо міститься посилання або на певний період, або на певний момент.

Таким чином неможливість кваліфікації «часу складення заповіту» як елементу письмової форми зумовлює твердження про недопустимість нікчемності правочину у разі відсутності в заповіті години та хвилини його складення.

З огляду на викладене, суд дійшов переконання, що «час складення заповіту» по своїй суті є реквізитом заповіту, а відсутність у заповіті вказівки на годину та хвилину його складення не повинно мати наслідком його недійсність.

За змістом п. 24 Глави II «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» (в редакції на момент спірних правовідносин) при посвідченні правочинів на відповідних документах вчиняються посвідчувальні написи за формами, установленими «Правилами ведення нотаріального діловодства».

Також згідно із п. 25 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» (в редакції на момент спірних правовідносин) про всі нотаріальні дії робиться запис у реєстрах для реєстрації нотаріальних дій після того, як нотаріус зробить посвідчувальний напис на документі або підпише документ, що ним видається. Запис у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій є доказом вчинення нотаріальної дії.

Відповідно до п. 6.14 «Правил ведення нотаріального діловодства» (в редакції на момент складення заповіту від 1 березня 2011 року), затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 22 грудня 2010 року № 3253/5, при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси застосовують посвідчувальні написи, видають свідоцтва за формами, установленими цими Правилами.

Так за формою 45 до таких Правил «Посвідчувальний напис на заповіті, записаному зі слів заповідача» (в редакції станом на 1 березня 2011 року), була відсутня необхідність зазначати саме у заповіті, а не у посвідчувальному написі нотаріусу годину та хвилину складення заповіту.

Суд зауважує, що лише в редакції з 3 квітня 2015 року «Правил ведення нотаріального діловодства» у формі 45 посвідчувальних написів була встановлена примітка до такої форми, де було зазначено, що саме час (дата, години, хвилини) складення заповіту зазначаються у тексті заповіту (стосується всіх форм щодо посвідчення заповіту).

Таким чином посилання представника позивача на дану норму суд не приймає до уваги, оскільки вона не була чинною на момент укладення спірного заповіту.

Аналогічним чином суд відхиляє доводи представника позивача на «Методичні рекомендації щодо посвідчення заповітів, видачі їх дублікатів та зберігання», підготовлених на виконання пп. 2.4 п. 2 рішення колегії Головного управління юстиції у Донецькій області від 24 січня 2014 року, а також на «Методичні рекомендації з питань посвідчення заповітів», затверджених Рішенням методичної ради з питань нотаріату при Головному управлінні юстиції у Київській області від 1 березня 2012 року, оскільки такі рекомендації набули чинності пізніше складання спірного заповіту від 1 березня 2011 року, тому не мали застосовуватися держаним нотаріусом Одерій Г. В.

Також не приймаються судом до уваги, як доказ того факту, що спадкодавець ОСОБА_7 не розуміла українську мову, надані позивачкою та ОСОБА_12 документи: заява від 24 лютого 2015 року на російській мові від імені ОСОБА_7 про надання матеріальної допомоги; договір застави № 3923/01-Ф2 від 11 жовтня 2001 року та розписка про зберігання майна, що передане у заставу, які були складені російською мовою та підписані ОСОБА_7 ; договір дарування квартири, посвідчений 21 червня 2012 року нотаріусом Ніколаєнко Т. І., реєстр № 661, де ОСОБА_7 його підписала та написала на російській мові своє прізвище, ім`я та по-батькові; лист ОСОБА_7 на адресу ОСОБА_14 , поздоровлення та нотатки останньої, оскільки такі матеріали не спростовують факт належного складення заповідачем заповіту від 1 березня 2011 року на державній мові, який був посвідчений нотаріально, де ОСОБА_7 підтверджувала на українській мові той факт, що нею такий заповіт був прочитано вголос та власноручно підписаний, де також нотаріусом було зроблено усний переклад заповіту спадкодавцю на російську мову (а. с. 46, 47-48, 49, 179, 180, 181).

Крім того аналогічним чином був складений та посвідчений заповіт ОСОБА_7 від 5 березня 2009 року на державній мові, а також потім ще був складений та посвідчений на українській мові договір дарування від 21 червня 2012 року, яким ОСОБА_7 подарувала належну їй кв. АДРЕСА_2 відповідачці, ОСОБА_12 , які сторонами не оскаржуються (а. с. 49).

При цьому посилання адвоката Грекової Л. В. на п. 265, 266 Розділу 29 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» суд не приймає до уваги, оскільки вказані норми регулюють питання посвідчення вірності письмового перекладу документа з однієї мови на іншу.

Натомість суд зауважує, що у даному випадку були відсутні підстави для письмового перекладу заповіту від 1 березня 2011 року, оскільки переклад заповіту нотаріусом ОСОБА_11 був здійснений заповідачу усно, внаслідок чого не було необхідності здійснювати письмовий переклад такого заповіту.

Суд зазначає, що за п. 6.19 «Правил ведення нотаріального діловодства» (в редакції на момент складення заповіту від 1 березня 2011 року), у разі відсутності необхідних посвідчувальних написів чи свідоцтв, які б відповідали вчинюваній нотаріальній дії, нотаріус може застосовувати ту з форм, яка найбільше відповідає цій нотаріальній дії, із застосуванням окремих елементів інших посвідчувальних написів та свідоцтв.

Таким чином суд погоджується із тим, що при посвідченні заповіту від 1 березня 2011 року нотаріусом ОСОБА_11 було використано дві форми, передбачені на момент складання спірного заповіту «Правилами ведення нотаріального діловодства», а саме: форма 45 (основна) та форма 42 (додаткова) «Посвідчувальний напис на договорі за участю фізичної особи, яка не знає мови, якою викладено текст договору, з одночасним усним перекладом їй тексту договору нотаріусом», яка передбачала зазначення у такому посвідчувальному написі нотаріусом, що «усний переклад тексту договору з однієї мови на іншу мову зроблено мною, нотаріусом».

Оскільки у посвідчувальному написі за формою 45 до «Правил ведення нотаріального діловодства» (в редакції на момент складення заповіту від 1 березня 2011 року), було передбачено зазначення години та хвилини підписання заповіту заповідачем, то це підтверджує, що такий заповіт був укладений та посвідчений із дотриманням умов законодавства, та свідчить, що посвідчувальний напис нотаріусу був виконаний на такому заповіті після його складання.

Наведене також підтверджує, що час посвідчення заповіту не може співпадати з часом складання заповіту, адже складання заповіту відбувається завжди раніше ніж посвідчення заповіту та внесення його до спадкового реєстру.

Суд також відхиляє посилання позивача ОСОБА_13 у позовній заяві на постанову Верховного суду України від 28 квітня 2010 року по справі № 6-15249св09, де Верховним Судом України надавалась оцінка доводам сторін щодо зазначення у спірному заповіті невірного місця його укладення, однак таким судом не надавалась оцінка тому, чи повинен заповіт містити годину та хвилину його складання.

З аналогічних підстав суд не приймає до уваги посилання адвоката Грекової Л. В. на ухвалу від 7 грудня 2011 року по справі № 6-34678св11 Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Також суд відхиляє посилання позивача ОСОБА_13 на ухвалу Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року по справі 607/18133/15-ц, де судом визнавалась нікчемність заповіту, який був складений зі слів спадкодавця, однак не був зачитаний останньому нотаріусу у порушення вимог закону, оскільки у такій справі були вищим судом встановлені зовсім інші обставини справи та доведено факт того, що заповіт взагалі не читався заповідачу вголос.

Суд зазначає, що згідно із ст. 1233 ЦК заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Суд зауважує, що воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту).

Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК.

За ст. 7 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.

За правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 5 червня 2019 року по справі № 665/1935/16-ц недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо).

Суд відмічає, що у постановах Верховного Суду від 18 вересня 2019 року по справі № 153/1216/17-ц та від 15 липня 2019 року по справі № 583/3606/16-ц було зазначено, що вказівка у спірних заповітах лише дати їх складання, тобто без наведення годин та хвилин, свідчать про відсутність підстав вважати оспорювані заповіти нікчемними, оскільки суду не було надано доказів порушення вимог чинного законодавства при складанні та посвідченні таких заповітів.

Розглянувши наявну справу, установивши, що заповіт складений і посвідчений із дотриманням передбаченого законом порядку, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним заповіту.

Таким чином суд вважає, що посилання ОСОБА_13 щодо нікчемності заповіту від 1 березня 2011 року у зв`язку з недотриманням нотаріусом процедури його складення та посвідчення є необґрунтованими.

Так заповіт від 1 березня 2011 року складений державним нотаріусом Одерій Г. В. за допомогою комп`ютерної техніки, із зазначенням місця і часу складення такого заповіту, перед підписання прочитаний вголос заповідачем та підписаний ним особисто, текст якого був усно переведений ОСОБА_7 нотаріусом.

Тому судом встановлено, що волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі, про що свідчить заповіт ОСОБА_7 від 5 березня 2009 року, яким остання заповідала свою кв. АДРЕСА_3 на випадок смерті аналогічним чином відповідачу ОСОБА_2 .

Аналогічні правові позиції були висловлені Верховним Судом у постановах від 25 листопада 2019 року по справі № 695/3475/16-ц та у постанові від 25 вересня 2019 року по справі № 607/2901/16-ц.

Таким чином судом було встановлено, що посвідчення заповіту від 1 березня 2011 року відбулося з додержанням вимог чинного на момент його складення законодавства, заповіт вчинено у письмовій формі за допомогою технічних засобів спадкодавцем ОСОБА_7 , дієздатність якої нотаріусом було перевірено та зазначено місце та час його складання, який було прочитано заповіт вголос, про що є запис в такому заповіті, та підписано особисто заповідачем.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 3 липня 2019 року по справі № 725/2412/15-ц.

На підставі викладеного вмотивування суд дійшов переконання, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_13 , як безпідставні та такі, що не ґрунтуються на нормах права, задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про застосування наслідків нікчемності заповіту, третя особа: Четверта маріупольська державна нотаріальна контора, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено та підписано 5 березня 2020 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована в АДРЕСА_4 .

Представник позивача: Грекова Лариса Володимирівна, адвокат, адвокатське об`єднання «Грекова, Головченко в партнери», місцезнаходження: АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований в АДРЕСА_6 .

Представник відповідача: ОСОБА_6 , адвокат, адвокатське об`єднання «Юридична консультація жовтневого району м. Маріуполя», місцезнаходження: м. Маріуполь, вул. Куїнджі 48.

Відповідач: ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована в АДРЕСА_7 .

Представник відповідача: ОСОБА_15 Олена Сергіївна, адвокат, індивідуальна адвокатська діяльність, місцезнаходження: АДРЕСА_8 .

Третя особа: Четверта маріупольська державна нотаріальна контора, місцезнаходження: м. Маріуполь, вул. Лепорського 13.

Суддя