Постанова

Іменем України

25 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 159/3438/16-ц

провадження № 61-7070св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Ковельська міська рада Волинської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Ковельської міської ради Волинської області про визнання недійсним та скасування рішення, визнання недійсним державного акта, скасування державної реєстрації та усунення перешкод у користуванні проїздом

за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на постанову Волинського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Шевчук Л. Я., Данилюк В. А., Грушицького А. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом, який неодноразово уточнювали, у якому просили:

визнати недійсним рішення Ковельської міської ради від 28 січня 2010 року № 66/9 про безоплатне передання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки площею 763 кв м. з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд;

визнати недійсним та скасувати виданий ОСОБА_4 державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 26 червня 2012 року серії ЯМ 991134, кадастровий номер :25:032:0007, яка розташована на АДРЕСА_1 ;

усунути перешкоди в користуванні проїздом шириною 4,30 м, що знаходиться між домоволодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 і прямує до будинку АДРЕСА_3 , починаючи відлік від межі земельної ділянки ОСОБА_5 на АДРЕСА_2 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилалися на те, що вони разом із ОСОБА_6 є власниками триквартирного житлового будинку АДРЕСА_3 . На сусідній земельній ділянці знаходиться житловий будинок, який належить на праві власності ОСОБА_7 , а земельна ділянка площею 763 кв м., на якій розташований цей будинок, рішенням Ковельської міської ради від 28 січня 2010 року № 66/9 безоплатно передана у власність відповідачам у цій справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

На думку позивачів, земельна ділянка передана відповідачам у власність з порушенням норм земельного законодавства, оскільки вони не є власниками житлового будинку, який розташований на цій земельній ділянці, технічна документація, на підставі якої видано державний акт на право власності на земельну ділянку, не пройшла процедури погодження в головного архітектора, у зв`язку з чим не було враховано, що на земельній ділянці знаходиться самовільно побудований сарай, який фактично розташований на спільному проїзді до будинку позивачів. Частина спільного проїзду, який є єдиним під`їздом до їх будинку, передана у власність відповідачам. Ширина проїзду у місці розташування сараю шириною 2,6 м унеможливлює проїзд спецтехніки до їх житлового будинку в разі необхідності та не відповідає вимогам ДБН стосовно дотримання ширини проїзду - 3,5 м.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ковельський міськрайонний суд Волинської області рішенням від 29 листопада 2018 року позов задовольнив частково.

Визнав незаконним та скасував рішення Ковельської міської ради Волинської області від 28 січня 2010 року № 66/9 в частині передання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 безоплатно у приватну власність земельної ділянки площею 763 кв м. на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Визнав недійсним державний акт від 26 червня 2012 року серії ЯМ № 991134 про право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку на АДРЕСА_1 , кадастровий номер :25:032:0007, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 01498.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги про визнання недійсним та скасування рішення Ковельської міської ради Волинської області від 28 січня 2010 року № 66/9 та про визнання недійсним державного акта про право приватної власності на земельну ділянку є обґрунтованими та доведеними, оскільки відповідачі порушують права позивачів на використання належного їм на праві власності майна. Вимога в частині скасування державної реєстрації права власності відповідачів на земельну ділянку внаслідок визнання недійсним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є передчасною, оскільки відповідний орган, уповноважений здійснювати цю дію, не відмовив позивачам у її вчиненні.

Також суд виходив з того, що порушення права позивачів на використання належного на праві власності майна в повному обсязі, гарантованому законодавством, має триваючий характер, а тому позовна давність не пропущена.

Крім того, суд дійшов висновку, що позивачі не довели належними та допустимими доказами наявність перешкод у користуванні спірним проїздом, що полягає, як зазначено у позовній заяві, у насипанні щебеню та в подальшому у викопуванні рову, що перешкоджало проїзду до житлового будинку, в якому мешкають позивачі. При цьому суд встановив, що на час розгляду справи відповідачі ці перешкоди повністю усунули.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

Волинський апеляційний суд постановою від 21 лютого 2019 року рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 листопада 2018 року в задоволеній частині позовних вимог скасував та ухвалив у цій частині нове судове рішення, яким відмовив у задоволенні позову про визнання недійсним та скасування рішення, визнання недійсним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що позивачі не надали належних і допустимих доказів на підтвердження того, що земельна ділянка, на якій розташований багатоквартирний будинок, в якому вони проживають, передана їм у користування або у власність, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що відповідачі порушують права позивачів щодо користування земельною ділянкою, на якій розташований багатоквартирний житловий будинок, в якому вони проживають, оскільки позивачі не є ні власниками, ні землекористувачами цієї земельної ділянки, а тому вони не мають права оспорювати набуття права власності відповідачами на суміжну земельну ділянку. В судовому порядку особа має право захищати тільки своє порушене право.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У квітні 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати постанову Волинського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року і залишити в силі рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 листопада 2018 року.

Касаційна скарга мотивована помилковістю висновку апеляційного суду про те, що спір щодо володіння земельною ділянкою, яка знаходиться біля житлового будинку позивачів, та земельною ділянкою, яка передана у власність ОСОБА_8 , не виникав. До апеляційної скарги додано план земельної ділянки, яка закріплена для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_3 . На цьому плані позначено, де саме частково межує земельна ділянка, яка знаходиться біля будинку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із земельною ділянкою, яка надана у власність ОСОБА_8 . В матеріалах справи також є аналогічні схеми земельної ділянки яка знаходиться у спільному користуванні позивачів.

Апеляційним суд не врахував, що до власників квартир у житловому будинку АДРЕСА_3 одночасно перейшло і право користування земельною ділянкою, яка надана для обслуговування будинку. В свою чергу, Ковельська міська рада при наданні у власність Подольським земельної ділянки АДРЕСА_1 порушила вимоги закону.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

03 червня 2019 року справа № 159/3438/16-ц надійшла до Верховного Суду.

Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2020 року № 2765/0/226-20 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Ухвалою Верховного Суду від 17 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_4 , а ОСОБА_2 є співвласником квартири АДРЕСА_5 в багатоквартирному будинку № 9 за цією ж адресою.

ОСОБА_4 на праві власності належить земельна ділянка площею 763 кв м. на АДРЕСА_1 , що підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку від 26 червня 2012 року серії ЯМ № 991134, виданим на підставі рішення Ковельської міської ради Волинської області від 28 січня 2010 року № 66/9 «Про безоплатну передачу у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд».

Зазначена земельна ділянка межує із земельною ділянкою, на якій розташований багатоквартирний будинок, в якому проживають позивачі.

Власником іншої земельної ділянки на АДРЕСА_2 , яка також межує із земельною ділянкою, на якій розташований багатоквартирний будинок позивачів, є ОСОБА_5 .

Згідно з топографічним планом земельної ділянки на АДРЕСА_2 в місті Ковелі від 18 листопада 2016 року, власником якої є ОСОБА_5 , ширина проїзду між земельними ділянками становить: на в`їзді - 4,56 м, на виїзді - 4,37 м, а в місці розташування сараю відповідачів - 2,88 м.

Позивачі вважають, що внаслідок неправомірної, на їх думку, приватизації відповідачі -власники земельної ділянки на АДРЕСА_1 в місті Ковелі порушили їх права на користування проїздом до їх будинку.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки касаційні скарги подані до 08 лютого 2020 року, їх розгляд Верховний Суд здійснює за правилами ЦПК України в редакції, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Рішення місцевого суду було предметом апеляційного перегляду лише в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним та скасування рішення Ковельської міської ради Волинської області від 28 січня 2010 року № 66/9, визнання недійсним державного акта про право власності на земельну ділянку від 26 червня 2012 року серії ЯМ № 991134, а тому переглядається Верховним Судом лише в частині вирішення цих вимог.

Перевіривши аргументи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для часткового задоволення касаційної скарги, виходячи з такого.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Згідно зі статтями 263-265 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. У мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Зазначеним вимогам оскаржувана постанова відповідає не повною мірою.

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до статті 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Результат аналізу наведених норм права дає підстави для висновку, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову у їх задоволенні.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України).

Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Скасовуючи рішення першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним та скасування рішення Ковельської міської ради Волинської області від 28 січня 2010 року № 66/9, визнання недійсним державного акта про право власності на земельну ділянку від 26 червня 2012 року серії ЯМ № 991134 апеляційний суд виходив з того, що позивачі не є ні власниками, ні землекористувачами цієї земельної ділянки, а тому вони не мають права оспорювати набуття права власності відповідачами на суміжну земельну ділянку.

Такий висновок апеляційного суду є помилковим та зроблений з неправильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до частин першої, третьої статті 42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Згідно з частиною другою статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія (пункт 6 частини першої статті Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»), у разі державної реєстрації таких прав.

Статтею 13 Закону України «Про благоустрій населених будинків» передбачено, що до об`єктів благоустрою належать, зокрема, території загального користування, прибудинкові території, території будівель та споруд інженерного захисту території.

Згідно з Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року за № 927/11207 (далі - Правила утримання жилих будинків та прибудинкових територій), прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою і призначена для обслуговування багатоквартирного будинку. Пунктом 3.7.65 вказаних Правил передбачено, що до всіх будівель і споруд має бути забезпечений вільний доступ.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», пункту 3 Правил користування приміщеннями і прибудинковими територіями за власником житлового будинку орган місцевої державної влади закріплює прибудинкову територію.

Такі правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 465/9707/15-ц (провадження № 61-1692св18) від 12 лютого 2020 року у справі № 153/498/19 (61-17351св19), від 19 червня 2019 року у справі № 585/1041/16-ц (провадження № 61-21686св18).

Апеляційний суд, встановивши, що позивачі є співвласниками багатоквартирного будинку, а отже, і користувачами земельної ділянки, яка розташована під ним, дійшов помилкового висновку про те, що позивачі не мають права оспорювати набуття права власності відповідачами на суміжну земельну ділянкучерез порушення їх прав на користування землею під будинком.

Водночас не може бути залишене в силі рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 листопада 2018 року про часткове задоволення позову з огляду на таке.

Цивільне процесуальне законодавство саме на суд покладає обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК України), допустимими (стаття 78 ЦПК України), достовірними (стаття 79 ЦПК України), а у своїй сукупності -достатніми (стаття 80 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивачі, зокрема, посилалися на те, що земельна ділянка передана відповідачам у власність з порушенням норм земельного законодавства, оскільки вони не є власниками житлового будинку, який розташований на цій земельній ділянці, технічна документація, на підставі якої видано державний акт на право власності на земельну ділянку, не пройшла процедури погодження в головного архітектора.

Враховуючи предмет і підстави заявленого позову, з`ясування питання, чи накладаються надані у власність відповідачів земельні ділянки на земельну ділянку позивачів, та визначення розміру такого накладення має важливе значення для встановлення обставин справи і в разі встановлення цих обставин дає можливість дійти висновку про порушення прав позивача як землекористувача.

На підтвердження факту накладення земельних ділянок відповідачів на земельну ділянку позивачів надано топографічний план земельної ділянки на АДРЕСА_2 в місті Ковелі від 18 листопада 2016 року, план земельної ділянки, яка закріплена для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_3 . Відповідачі у свою чергу надали технічну документацію із землеустрою. Інших доказів, зокрема висновку земельно-технічної експертизи, який підтверджував би факт накладення земельної ділянки та її площу, матеріали справи не містять.

З огляду на викладене висновок місцевого суду про те, що земельна ділянка відповідачів накладається на земельну ділянку позивачів, є таким, що ґрунтується на припущеннях, оскільки лише експерт може надати відповідь на питання, чи накладаються земельні ділянки одна на одну, і встановити площу такого накладення, а без встановлення цих обставин висновок суду про порушення прав позивачів, за захистом яких вони звернулися з цим позовом та вимагають позбавлення права власності відповідачів, є передчасним, а тому рішення не може вважатися законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальної дії, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Отже, суд зобов`язаний забезпечити (організувати) дійсно змагальний процес, тобто створити особам, які беруть участь у справі, всі умови для реалізації ними своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обов`язків.

Враховуючи те, що відповідачі заперечують факт накладення їх земельної ділянки на земельну ділянку позивачів, суд повинен був роз`яснити позивачам їх право заявити клопотання про призначення земельно-технічної експертизи, і тільки після отримання відповідного висновку експерта вирішувати питання про доведеність чи недоведеність вимог позову.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції не дотримав вимог цивільного процесуального законодавства щодо всебічності і повноти з`ясування обставин справи та об`єктивності оцінки доказів, не перевірив належним чином доводи сторін щодо предмета спору. У зв`язку з цим немає правових підстав для залишення в силі рішення місцевого суду.

Апеляційний суд, дійшовши безпідставного висновку про те, що позивачі не мають права оспорювати набуття права власності відповідачами на суміжну земельну ділянку, не усунув недоліків щодо з`ясування фактичних обставин справи, які зобов`язаний був здійснити відповідно до наданих йому процесуальним законом повноважень, не надав належної оцінки всім наявним у справі доказам.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України касаційний суд не має процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які судами не досліджено, а отже, не може вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Верховний Суд взяв до уваги тривалий час розгляду цієї справи, однак з метою дотримання принципівсправедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до апеляційного суду для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін, з огляду на мотиви скасування судового рішення, та на підставі належних доказів встановити, чи накладаються земельні ділянки позивачів та відповідачів одна на одну, і встановити площу такого накладення, та зробити висновок щодо порушення (непорушення) прав позивачів, на підставі чого вирішити спір.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Волинського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко В. М. Коротун