Справа № 199/9703/19
(2/199/729/20)
РІШЕННЯ

Іменем України

03.03.2020 м. Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Спаї В.В.,

секретар судового засідання - Перетятько А.В.,

за відсутності учасників справи

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі у порядку загального позовного провадження (при заочному розгляді справи) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 : де треті особи: ОСОБА_5 та Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Управління-служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням зі зняттям їх з реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що їй на праві власності на підставі договору дарування належить квартира АДРЕСА_1 .

Як зазначається позивачем при зверненні до суду із вказаним позовом, колишня власниця квартири за життя зареєструвала її батька ОСОБА_2 (відповідача-1), його дружину ОСОБА_3 (відповідача-2) та їхнього спільного сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вказаній квартирі, втім, з 2011 року без поважних причин відповідачі в ній не проживають та ніколи не проживали.

Позивач вказує, що протягом вказаного періоду (з 2011 року) відповідачі не проживають у квартирі, яка належить на даний час позивачу, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймають, особистих речей в квартирі не мають, квартирою не цікавляться та з нею родинних відносин не підтримують.

Також позивач зазначає, що перешкод в користуванні житловим приміщенням ні вона, ні інші члени сім`ї (її мати ОСОБА_5 третя особа -1) відповідачам не чинили, крім того, відповідачі тривалий час фактично мешкають у власному спадковому будинку за адресою: АДРЕСА_2 , та на неодноразові прохання позивача щодо виписки з її квартири відповідачі не реагують.

Предмет позову становить вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 , зі зняттям їх з реєстрації за вищезазначеною адресою.

Представник позивача в окремо наданій суду заяві просила розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала повністю та не заперечувала проти заочного розгляду справи.

Відповідачі не скористалися правом брати участь у судових засіданнях та в силу ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення.

Як встановлено судом, позивач є власником житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 : на підставі договору дарування квартири, посвідченого 05.07.2013 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бунякіною О.В. за реєстровим № 1423.

Право власності позивача зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05.07.2013, номер запису про право власності: 1529762 (а.с.4, 5).

Місце проживання відповідачів зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 : ОСОБА_2 зареєстрований з 27.11.2002, ОСОБА_3 з 08.06.2012 та ОСОБА_4 з 07.02.2013, що підтверджується відповідною інформацією на запит суду (а.с.21-23) та довідкою №11300 від 10.10.2019, виданою відділом обліку проживання фізичних осіб Дніпровської міської ради (а.с.15), тобто з часу попереднього власника.

Відповідачі не є членом сім`ї позивача.

За зазначеною адресою відповідачі не мешкають (відповідачі-2,3 взагалі ніколи не мешкали).

Правовідносини між сторонами виникли із захисту права власності.

Дослідивши докази, надані в порядку ст.ст. 76 80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно ч. 2 цієї статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Як встановлено судом в цій справі, відповідачі не є членами сім`ї позивача у розумінні ст. 64 ЖК УРСР (відповідачі не проживають в квартирі, яка належить позивачу на праві приватної власності та відповідачі набули права користування вказаною квартирою за часів перебування вказаного нерухомого майна у власності інших осіб ОСОБА_6 ) та за зазначеною адресою відповідачі не мешкають: відповідач-1 з 2011 року, відповідачі-2,3 взагалі ніколи не мешкали.

Таким чином, вочевидь, що відповідачі не є членами сім`ї позивача, та наявність волевиявлення відповідачів на окреме від житла позивача проживання.

Задовольняючи позов, суд керується тим, що аналіз положень гл. 32 ЦК свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Судом встановлено, що позивач є власником квартири, в якій зареєстровано місце проживання відповідачів.

Відповідачі спільним побутом із позивачем не пов`язані тому їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК.

Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 16.01.2019 в справі №243/7004/17-ц.

Суд виходить з того, що реєстрацією місця проживання відповідачів за адресою належного позивачу на праві приватної власності майна створюються перешкоди в реалізації в повному обсязі прав позивача, як власника, у зв`язку з чим порушені права підлягають поновленню у спосіб, визначений позивачем (ст. 16 ЦК України), та на підставі ст.ст. 383, 391, ч. 2 ст. 406 ЦК України.

Разом з тим, відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку, оскільки така вимога не є такою, що підлягає розгляду та вирішенню при розгляді справи у порядку цивільного судочинства.

На виконання ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», у тому числі, остаточне рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою) є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання, у зв`язку з чим є правомірним застосування судом способу захисту порушеного права, зазначеного в даному рішенні.

Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 13, 19, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 1 ст. 258, ч. 1, ч. 6, ч. 8 ст. 259, ст.ст. 263, 264, 265, 268, ч. 2 ст. 272, ст.ст. 273, 280-282 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 : де треті особи: ОСОБА_5 та Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Управління-служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням зі зняттям їх з реєстраційного обліку задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_3 ) та неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_3 ), в інтересах якого діє ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_3 ) такими, що втратили право користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_3 ) та неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_3 ), в інтересах якого діє ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в сумі 256 грн. 13 коп. з кожного з відповідачів окремо.

Відмовити в задоволенні вимоги пор зняття відповідачів з реєстраційного обліку.

Дата складення повного судового рішення 06 березня 2020 року.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку д Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська або безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В.Спаї