Постанова

Іменем України

04 березня 2020 року

м. Київ

справа № 569/5305/17

провадження № 61-13435св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на постанову Рівненського апеляційного суду від 11 червня 2019 року у складі колегії суддів: Бондаренко Н. В., Ковальчук Н. М., Хилевича С. В.,

ВСТАНОВИВ:

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на постанову Рівненського апеляційного суду від 11 червня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

На обґрунтування позовних вимог зазначили, що ОСОБА_4 є їхньою донькою, а ОСОБА_3 - її колишнім чоловіком, шлюб між якими розірвано 03 грудня 2016 року.

10 квітня 2014 року ними було надано відповідачам, під час їхнього перебування в шлюбі, позику в розмірі 21 000,00 дол. США для придбання квартири АДРЕСА_1 , про що ОСОБА_4 склала відповідну розписку, що станом на 15 лютого 2017 року згідно офіційного курсу Національного банку України, еквівалентно 571 830,00 грн. При цьому ОСОБА_4 зобов`язалася повернути грошові кошти до 01 січня 2017 року.

Відповідачі своє зобов`язання по поверненню вищевказаних коштів не виконали.

Позивачі вважають, що оскільки кошти, позичені ними, були використані для купівлі спільного житла відповідачам, тобто в інтересах сім`ї, то укладений ОСОБА_4 договір позики від 10 квітня 2014 року створює обов`язок щодо їх повернення і для ОСОБА_3 .

Просили суд стягнути з кожного з відповідачів на свою користь по 285 915,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27 березня 2019 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики було задоволено повністю.

Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 борг в сумі 285 915,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 борг в сумі 285 915,00 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що договір позики від 10 квітня 2014 року укладений ОСОБА_4 в інтересах сім`ї, одержані за ним кошти використані також в інтересах сім`ї, а саме - для придбання спільного житла відповідачів, а тому вказаний договір створює обов`язки і для ОСОБА_3 , як другого з подружжя.

Не погодившись із цим рішенням, представник ОСОБА_3 - адвокат Воронюк К. Ю. оскаржив його в апеляційному порядку.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Рівненського апеляційного судувід 11 червня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Воронюк К. Ю. задоволено.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 березня 2019 року скасовано в частині позовних вимог до ОСОБА_3

ОСОБА_2 , ОСОБА_1 у позові до ОСОБА_3 про стягнення 285 915, 00 грн за договором позики відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що не доведено факт отримання ОСОБА_4 коштів за договором позики від 10 квітня 2014 року саме в інтересах сім`ї. Оскільки ОСОБА_4 , яка уклала договір позики, не оспорює його, то вона має особисто відповідати за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , так як підстави для покладення на ОСОБА_3 солідарного з нею обов`язку, чи пропорційного стягнення заборгованості у справі немає.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

18 липня 2019 року на адресу Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду засобами поштового зв`язку від ОСОБА_2 , ОСОБА_1 надійшла касаційна скарга на постанову Рівненського апеляційного суду від 11 червня 2019 року.

В касаційній скарзі заявники просять суд, скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції ухвалене рішення без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.

Доводи інших учасників справи

11 вересня 2019 року на адресу Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду від ОСОБА_4 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому відповідач просить суд касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_1 задовольнити, постанову суду апеляційної інстанції скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 20 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

04 вересня 2019 року матеріали цивільної справи № 569/5305/17 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що з 04 серпня 2009 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 03 грудня 2016 року.

Під час шлюбу, 10 квітня 2014 року відповідачами на підставі договору купівлі-продажу, було придбано квартиру АДРЕСА_1 . Згідно умов договору продаж квартири за домовленістю сторін був вчинений за 372 329,00 грн.

10 квітня 2014 року ОСОБА_4 позичила у своїх батьків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кошти в сумі 21 000,00 дол. США для придбання квартири АДРЕСА_1 , про що особисто написала розписку. Кошти зобов`язувалась повернути до 01 січня 2017 року.

Кошти за договором позики від 10 квітня 2014 року позивачам не повернуто.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України (тут і далі в редакції, що діяла на час подання касаційної скарги, що розглядається) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми.

Згідно частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що встановлені договором.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно частини першої статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 631 ЦК України встановлено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Встановлено, що 04 серпня 2009 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 03 грудня 2016 року.

Під час шлюбу, 10 квітня 2014 року відповідачами на підставі договору купівлі-продажу, було придбано квартиру АДРЕСА_1 . Згідно умов договору продаж квартири за домовленістю сторін був вчинений за 372 329,00 грн.

10 квітня 2014 року ОСОБА_4 позичила у своїх батьків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кошти в сумі 21 000,00 дол. США для придбання квартири АДРЕСА_1 . Кошти зобов`язувалась повернути до 01 січня 2017 року. Укладення договору позики та отримання ОСОБА_4 вказаних грошових підтверджується складеною нею розпискою.

Разом з тим, кошти за розпискою від 10 квітня 2014 року ОСОБА_4 не повернуто.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 просили суд стягнути з кожного з відповідачів на свою користь по 285 915,00 грн, пославшись при цьому на те, що кошти, позичені у них ОСОБА_4 , були використані для купівлі спільного житла відповідачами, тобто в інтересах сім`ї, що створює обов`язок щодо їх повернення і для ОСОБА_3 .

Відповідно до частини другої статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Згідно частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Апеляційним судом встановлено, що учасниками справи суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що грошові кошти, отримані ОСОБА_4 від позивачів за договором позики від 10 квітня 2014 року, були використані саме на придбання квартири АДРЕСА_1 , тобто в інтересах її з відповідачем ОСОБА_3 сім`ї.

Відповідач ОСОБА_3 використання отриманих ОСОБА_4 від позивачів за договором позики від 10 квітня 2014 року грошових коштів в інтересах їх сім`ї заперечує.

При таких обставинах суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення 285 915 грн за договором позики.

Доводи касаційної скарги щодо придбання відповідачами квартири за 41 000,00 дол. США, а не за 372 329,00 грн., не спростовують висновків апеляційного суду про недоведеність факту отримання 10 квітня 2014 року ОСОБА_4 коштів від позивачів за договором позики саме в інтересах сім`ї.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для її скасування відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на постанову Рівненського апеляційного судувід 11 червня 2019 року залишити без задоволення.

Постанову Рівненського апеляційного суду від 11 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. П. Курило