Справа № 454/252/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2020 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Фарина Л. Ю. ,

за участю секретаря Кочмар Н.-Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Сокалі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» про стягнення середнього заробітку за час затримки невиплачених грошових коштів при звільненні та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача та просить стягнути з відповідача 43 522,80 грн. середнього заробітку за весь період затримки виплати сум, що належали їй при звільненні.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає наступне.

З 09.04.1998 року по 29.08.2019 року вона знаходилася у трудових відносинах з ПрАТ «Шахта Надія».

29.08.2019 року Позивач була звільненена з роботи за угодою сторін, відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпПУ, згідно наказу №185-к від 29.08.2019 року.

Відповідно до п.3.1 Галузевої угоди між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об`єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості від 03.07.2001 р. (в редакції із наступними змінами та доповненнями)ця Угода поширюється на всіх працівників, що працюють на умовах найму на підприємствах, в об`єднаннях, компаніях, товариствах, організаціях і установах вугільної промисловості (в т.ч. видобувних), що належать, зокрема, до сфери управління Міненерговугілля України, до яких належить й ПрАТ «Шахта «Надія»».

Відповідно до п.4.1 вказаної Галузевої угоди вона є юридичним документом, що містить взаємні зобов`язання Сторін, учасників Угоди, спрямованим на забезпечення ефективної діяльності галузі та задоволення економічних інтересів і потреб трудящих.

Відповідно до п.12.5 вказаної Галузевої угоди працівнику, що має право на пенсію за віком чи по інвалідності (незалежно від віку), при першому звільненні з Підприємства (структурного підрозділу, відособленого підрозділу, філіалу, товариства і др..) незалежно від причин звільнення (крім випадків звільнення за порушення трудового законодавства, трудової дисципліни та правил техніки безпеки) сплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі і середнього заробітку, але не менше, зокрема, при стажі роботи для жінок понад 17,5 років трьох середньомісячних заробітків.

Таким чином, відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні відповідач зобов`язаний був виплатити позивачу, зокрема, одноразову грошову допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітків.

Однак в день звільнення такої одноразової допомоги їй виплачено не було.

Лише після її звернення в ГУ Держпраці у Львівській області із скаргою з цього приводу така одноразова грошова допомога була виплачена - 07.11.2019 р. в сумі 36883,04 грн. на підставі наказу від 01.10.2019 р.

В відзиві на позовну заяву представник ПАТ «Шахта «Надія» просить суд відмовити у позовних вимогах. Зазначає, що ОСОБА_1 станом на 29.08.2019р. перебувала на лікарняному в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Тобто, останній робочий день позивач перебувала на лікарняному, що підтверджує те, що в день звільнення позивач не працювала.

Відповідно до ст.116 КЗпП України працівник, який у день звільнення не працював повинен звернутися з вимогою про розрахунок.

В даному випадку ОСОБА_1 з вимогою про виплату трьохмісячного розміру одноразової допомоги звернулася з заявою від 25.10.2019р., яка надійшла на адресу шахти 07.11.2019р.

Виплата одноразової допомоги була здійснена 07.11.2019р. в день отримання вимоги про розрахунок.

Вважає, що оскільки трьохмісячний розмір одноразової допомоги в сумі 36 883,04грн. було виплачено позивачці в день її звернення , в даному випадку 07.11.2019р., то підстав для нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні.

Крім цього, вважає, що позивачка пропустила трьохмісячний строк звернення до суду встановлений ч.1 ст.233 КЗпП України.

В даному випадку позивачка була звільнена з роботи 29.08.2019р., виплату належних сум при звільненні отримала 03.09.2019р., а позовна заява датована 28.01.2020 року

Позивач надав відповідь на відзив, в якому зазначив, що предметом спору є стягнення середнього заробітку за час затримки виплати одноразової допомоги при звільненні передбачені галузевою угодою.

Покликання відповідача на те, що позивачка в день звільнення нібито не працювала, оскільки була на лікарняному не заслуговує на увагу, оскільки видача лікарняного листка не свідчить про те, шо вона у вказаний день не перебувала на роботі.

Відповідачем не представлено доказів щодо дати подання заяви про звільнення за угодою сторін.

В день звільнення вона перебувала на роботі, в цей же день вона написала заяву про звільнення та видали їй трудову книжку. В медичний заклад позивачка звернулась після цього і вже після цього був виданий лікарняний дисток непрацездатності.

Більше того, відповідач сам стверджує, що розрахунок при звільненні проведено 03.09.2019р., в той час як виплату одноразової допомоги при звільненні згідно галузевої угоди здійснено ним лише 07.11.2019р.

Тобто, розрахунок з ОСОБА_1 при звільненні відповідачем здійснено ще 03.09.2019р. без пред`явлення нею будь-яких вимог про це, однак без виплати належної одноразової грошової допомоги при звільненні.

Крім цього, згідно запису у трудовій книжці (№17) виплати позивачці одноразової грошової допомоги при звільненні здійснена відповідачем 07.11.2019р. на підставі наказу №314 від 01.10.2019р.

Із заявою про виплату одноразової допомоги при звільненні від 25.10.2019р. вона звернулась саме у зв`язку з тим, що така не була виплачена їй при звільненні, про що зазначено у заяві, одночасно вказавши вимогу про виплату середнього заробітку за час затримки виплати коштів при звільненні.

Також, ОСОБА_1 звернулася з даним позовом в межах трьохмісячного строку позовної давності, оскільки виплата одноразової дапомоги при звільненні була здійснена 07.11.2019р., а з позовом вона звернулась 29.01.2020р.

Представник позивача - адвокат Романів С.І. в судове засідання не прибув, однак на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та просив задовольнити.

Представник відповідача ПрАТ «Шахта «Надія» Бойко З.М. в судове засідання не прибула.

В той же час, відповідач завчасно, був повідомлений про час та місце розгляду справи, що стверджується матеріалами справи. З огляду на зазначене, у відповідача було достатньо часу для підготовки для участі у справі.

Разом з цим, 21.02.2020р. представник відповідача ОСОБА_2 надала відзив на позовну заяву.

Враховуючи характер даних правовідносин, з метою розумних строків розгляду справи та недопущення порушення прав осіб на справедливий судовий розгляд, у зв`язку з введеними в Україні карантинними заходами (тривалість яких з високою ймовірністю буде коригуватися на невизначений термін), враховуючи питання техногенно-екологічної безпеки та надзвичайної ситуацій на території України, встановлення карантину та дотримання усіх заходів «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» вважаю недоцільним відкладати розгляд даної справи та за можливим розглянути та вирішити спір за наявними матеріалами.

На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається із копії трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 09.04.1998 року працювала на різних посадах з повним робочим днем на ПрАТ «Шахта «Надія».

29.08.2019 року ОСОБА_1 було звільнено відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

Відповідно до ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення про суті спору.

Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України «Про колективні договори та угоди» галузева угода є колективною угодою, яка укладається на галузевому рівні з метою регулювання, зокрема, трудових і соціально-економічних відносин та узгодження інтересів працівників і роботодавців.

Відповідно до ст. 5 цього Закону умови колективних угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються.

Відповідно до ст. 8 цього Закону угодою на галузевому рівні регулюються галузеві норми, зокрема, щодо встановлення мінімальних соціальних гарантій, компенсацій, пільг у сфері зайнятості.

Відповідно до ст. 9 цього Закону положення галузевої угоди діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.

Відповідно до п.3.1 Галузевої угоди між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об`єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості від 03.07.2001 р. (в редакції із наступними змінами та доповненнями)ця Угода поширюється на всіх працівників, що працюють на умовах найму на підприємствах, в об`єднаннях, компаніях, товариствах, організаціях і установах вугільної промисловості (в т.ч. видобувних), що належать, зокрема, до сфери управління Міненерговугілля України, до яких належить й ДВАТ «Шахта «Надія»».

Відповідно до п.4.1 вказаної Галузевої угоди вона є юридичним документом, що містить взаємні зобов`язання Сторін, учасників Угоди, спрямованим на забезпечення ефективної діяльності галузі та задоволення економічних інтересів і потреб трудящих.

Відповідно до п.12.5 вказаної Галузевої угоди працівнику, що має право на пенсію за віком чи по інвалідності (незалежно від віку), при першому звільненні з Підприємства (структурного підрозділу, відособленого підрозділу, філіалу, товариства і др..) незалежно від причин звільнення (крім випадків звільнення за порушення трудового законодавства, трудової дисципліни та правил техніки безпеки) сплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі і середнього заробітку, але не менше, зокрема, при стажі роботи для жінок понад 17,5 років трьох середньомісячних заробітків.

Таким чином відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні відповідач зобов`язаний був виплатити, зокрема, одноразову грошову допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітків.

Покликання відповідача на те, що позивачка в день звільнення нібито не працювала, оскільки була на лікарняному не заслуговує на увагу.

В даному випадку сторонами не оспорюється наказ про звільнення ОСОБА_1 з роботи та визнається сторонами, що заява про звільнення за згодою сторін позивачкою надана 29.08.2019р.

З досліджених в судовому засіданні заяви ОСОБА_1 від 29.08.2019 р. про звільнення, наказу ПАТ «Шахта «Надія»» від 29.08.2019 р. № 185-к, листа ознайомлення з наказом № 185-к від 29.08.2019 р. та особової карточки ОСОБА_1 встановлено, що ОСОБА_1 29.08.2019 р. була подана заява на ім`я директора ПАТ «Шахта «Надія»» про звільнення за угодою сторін, на якій у цей же день зроблено візу (розпорядження) щодо розрахунку ОСОБА_1 , та у цей же день видано наказ про її звільнення з роботи за угодою сторін, ознайомлено її з вказаним наказом та видано їй трудову книжку.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_1 29.08.2019 р. була подана заява про звільнення і у цей же день її було звільнено, ознайомлено з наказом про звільнення та видано їй трудову книжку.

В медичний заклад позивачка звернулась після звільнення і вже після цього був виданий лікарняний дисток непрацездатності (а.с.42-43).

Більше того, відповідач сам стверджує, що розрахунок при звільненні проведено 03.09.2019р., в той час як виплату одноразової допомоги при звільненні згідно галузевої угоди здійснено ним лише 07.11.2019р.

Тобто, розрахунок з ОСОБА_1 при звільненні відповідачем здійснено ще 03.09.2019р. без пред`явлення нею будь-яких вимог про це, однак без виплати належної одноразової грошової допомоги при звільненні.

Згідно з ч. 1ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116цього Кодексу.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 ст. 117 КЗпП України).

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таке роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України взаємозв`язку з положеннями ст.117,237-1цьогоКодексу.

При цьому, визначальним для доведення позову є такі юридично значимі обставини: невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Обставини дотримання трудового законодавства при звільненні працівника в силу ст. ст.12,81 ЦПК України та норм КЗпП України має довести саме роботодавець.

Як вже зазначалось, відповідач не спростовує факт проведення розрахунку з позивачем ОСОБА_1 при звільненні саме 03.09.2019р. без пред`явлення нею будь-яких вимог про це, однак без виплати належної одноразової грошової допомоги , в той час як виплату одноразової допомоги при звільнення згідно галузевої угоди здійснено лише 07.11.2019р., при цьому доводи відповідача в частині виплати одноразової допомоги після подання відповідної заяви від 25.10.2019р., тому що в день звільнення була на лікарняному, як слідує із зазначеного вище, не може виключати його відповідальності.

Як зазначалось вище, в даному випадку сторонами не оспорюється наказ про звільнення ОСОБА_1 з роботи та визнається сторонами, що заява про звільнення за згодою сторін позивачкою надана 29.08.2019р. і у цей же день її було звільнено, ознайомлено з наказом про звільнення та видано їй трудову книжку.

Крім цього, відповідачем не надано доказів того, що ним здійснено всі залежні від нього заходи, для проведення розрахунку з позивачем, яка звільнилася з роботи за угодою сторін.

В цьому контексті, також необхідно мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах.

Враховуючи наведене, відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку, оскільки не провів з працівником розрахунку в день звільнення.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8лютого 1995року №100 (далі Порядок).

Згідно зазначеного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Суд погоджується із наданим стороною позивача розрахунком розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Відповідно до листа ПАТ «Шахта «Надія»» від 10.01.2020 р. № 15/43 в червні 2019 р. ОСОБА_1 фактично відпрацьовано 23 дні (18 днів + 5 днів), а в липні 2019 р. 26 днів (23 дні + 3 дні), а отже загалом фактично відпрацьовано у вказаних місяцях 49 днів.

Відповідно до цієї ж довідки розмір нарахованих трьох середньомісячних заробітків, належних ОСОБА_1 до виплати при звільненні, становив 46393,77 грн.

Таким чином, розмір місячного середнього заробітку, визначеного виходячи з виплат за 2 останні календарні місяці роботи, становив 46393,77 грн. : 3 міс. = 15464,59 грн., а відповідно розмір заробітної плати за 2 останні місяці роботи становив 15464,59 грн. х 2 = 30929,18 грн.

Розмір середньоденного заробітку становить: 30929,18 грн. : 49 днів = 631,20 грн.

Кількість днів в періоді з 30.08.2019 р. по 07.11.2019 р. (до 06.11.2019 р. включно) становить 69 днів.

Таким чином, середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить: 631,20 грн. х 69 днів = 43522,80 грн.

Отже, з ПрАТ «Шахта «Надія» слід стягнути в користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 43 522,80 грн.

Разом з цим, покликання відповідача не те, що позивачка пропустила трьохмісячний строк звернення до суду встановлений ч.1 ст.233 КЗпП України не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні.

Згідно з ст. 233 КЗпП України, строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення -в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу.

Крім цього, відповідно до Рішення Конституційного Суду України у справі №4-рп/2012 від 22.02.2012 року у справі «за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1цього кодексу»:«в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233Кодексу законів про працю Україниу взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався».

Як вбачається із копії наказу 29.08.2019 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України

З відповіді ПрАТ «Шахта «Надія» від 15.11.2019р. встановлено, що 07.11.2019р. відповідачем здійснено запис у трудовій кгижці ОСОБА_1 про нарахування одноразової допомоги відповідно до п.12.15 Галузевої угоди. Дата виплати готівкої цієїдопомоги зазначена у видатковому касовому ордері №1227 від 07.11.2019р. (а.с.22).

Тобто повний розрахунок з позивачем проведено 07.11.2019 року.

Позивач звернувся в суд з даним позовом 29.01.2020 року, тобто в межах тримісячного строку з дня коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права, а конкретно з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Таким днем, як вказано вище, слід вважати день повного розрахунку відповідачем з позивачем, а саме 07.11.2019 року, про що стверджує і сам відповідач.

Питання щодо розподілу судових витрат слід вирішити у відповідності до ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» в користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, що складає 43 522 (сорок три тисячі п`ятсот двадцять два) грн. 80 коп.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» в дохід держави 840 (вісімсот сорок)грн. 80коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні скарги подаються учасниками справи через Сокальський районний суд Львівської області.

Відомості, які зазначаються в рішенні суду відповідно до п.4) ч.5 ст.265 ЦПК України та не проголошуються, відповідно до ч.2 ст.268 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Шахта «Надія», , місце знаходження: с.Сілець Сокальського району Львівської області.

Головуючий: Л. Ю. Фарина