КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/2026/2020 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргоюпредставника ОСОБА_1 - адвоката Папенка Руслана Станіславовича на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення,

встановив:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Солом`янського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_3 про виселення, мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_1 та його дочка ОСОБА_2 зареєстровані та фактично проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

Квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 листопада 2005 року.

Крім позивачів, у спірній квартирі проживає відповідач ОСОБА_3 та їх з ОСОБА_2 спільний син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12 лютого 2018 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.

Як вказують позивачі, вони хоч і проживають разом з відповідачем, однак спільного господарства не ведуть, сімейних та дружніх стосунків не мають.

При цьому, вказують, що відповідачу на праві власності належить частина квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином, позивачі вважають, що проживання відповідача з ними в одній квартирі є неможливим та буде суперечити інтересам усіх сторін.

Просили суд, виселити ОСОБА_3 з житлової квартири за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої являється ОСОБА_1 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через представника подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що між власником квартири ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_5 ніяких сімейних відносин не існувало, оскільки вони разом не вели спільного господарства і разом не проживали.

Суд першої інстанції не взяв до уваги наявність у відповідача іншого житла в м. Запоріжжя.

Також судом проігноровані докази вчинення насильства з боку відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 15 листопада 2005 року державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Бодак О.М., зареєстрованого в реєстрі за №1-3624.

Право власності зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації право власності 12 січня 2006 року.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 15 березня 2002 року.

Від шлюбу мають малолітню дитину - сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції 30 серпня 2011 року.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12 лютого 2018 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований 15 березня 2002 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві (актовий запис № 256) розірвано.

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи №1961737 від 16 жовтня 2018 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , з 14 січня 2014 року по теперішній час.

Відповідно до листа від 01 жовтня 2018 року № 2311/01-29/03, районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району повідомляє, що ОСОБА_3 приймав участь в приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Звертаючись до суду з позовом, позивачі, як на підставу своїх вимог, посилаються на те, що відповідач ОСОБА_3 після розірвання шлюбу продовжує проживати у квартирі, яка йому не належить на праві власності. При цьому, будь-яких витрат на утримання житла не несе, комунальні послуги не сплачує. Позивачі хоч і проживають разом з відповідачем, однак спільного господарства не ведуть, сімейних стосунків не мають.

Крім того, як доказ неможливості спільного проживання з відповідачем, позивачами надано копію термінового заборонного припису від 13 липня 2019 року серії АА №008154, винесеного відносно відповідача, оскільки 08 липня 2019 року відповідачем відносно малолітнього сина та позивача ОСОБА_2 було скоєно адміністративне правопорушення за ч.1 ст.173-2 КУпАП., а саме домашнє насильство психологічного впливу.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не доведено належними і допустимими доказами обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно частини 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Так, статтею 47 Конституції України проголошено право кожного на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

В Житловому кодексі України вказано, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ст.9 ЖК України). Будь-яке виселення людини, якщо вона добровільно не бажає звільнити житлове приміщення, допускається виключно на підставах передбачених законом та має відбуватися тільки в судовому порядку.

Право користування житловим приміщенням, в силу ст.405 ЦК України, зберігається не тільки за членами сім`ї (в тому числі колишніми) власника жилого приміщення, а й за членом його сім`ї, у разі зміни самого власника. При цьому припинення цього права можливо лише у випадках передбачених ст.406 ЦК України.

Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Положення ч.2 ст.64 ЖК зазначає, що до членів сім`ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права члена сім`ї має також і особа, яка перестала бути членом сім`ї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

У разі відсутності домовленості між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 ЖК, яка визначає порядок внесення плати за користування житлом та за комунальні послуги. Якщо шлюб між особою, яка є власником майна, і особою, яка має щодо нього сервітут, було розірвано, то право користування майном (сервітут) зберігається у повному обсязі. Однак якщо в первісному вигляді (при наявності шлюбу) користування чужим майном здійснювалося одним з подружжя безоплатно, то після розірвання шлюбу, той з подружжя, хто є власником майна, може вимагати зміни відносин і внесення певної плати за користуванням належним йому майном.

Крім того, відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені ст.156, ч.1 ст.116 ЖК України.

Відповідно до ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно вимог частин 1,2 статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають прав на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За правилом п.4 ч.1 ст.406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Припинення сімейних відносин з власником помешкання не припиняє житлового сервітуту. Але за відсутності згоди про безоплатне користування помешканням колишній член сім`ї повинен вносити плату за користування помешканням за комунальні послуги. Цей висновок відповідає частині четвертій ст.156 та 162 ЖК.

Водночас за правилом ч.2 ст.406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

До таких обставин можна було б віднести: систематичне руйнування чи псування колишніми членами сім`ї власника належного останньому житлового приміщення або використовування житла не за призначенням; систематичне порушення колишніми членами сім`ї власника житлового приміщення правил співжиття та етичних норм, що робить неможливим для власника проживання з ними у одній квартирі чи в одному будинку; невиконання колишніми членами сім`ї власника угоди про плату за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі); необхідність для власника у використанні належного йому жилого приміщення в будинку (квартирі) для проживання членів його сім`ї за умови неможливості спільного проживання з колишніми членами сім`ї.

Враховуючи наведене, якщо колишній член сім`ї власника житлового приміщення зареєстрований та проживає у цьому житловому приміщенні і внаслідок певних обставин створює власнику перешкоди у здійсненні права власності, права власника можуть бути поновлені шляхом задоволення його позовних вимог про припинення права на користування квартирою (припинення сервітуту) на підставі ч.2 ст.406 ЦК України (за наявності обставин, які мають істотне значення).

Крім цього, виселення колишніх членів сім`ї, у зв`язку з припинення сімейних відносин з власником квартири, не позбавляє останніх права користуватися займаним приміщенням та не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення.

Вищезазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 21 червня 2017 року (справа №308/3040/15), яка у відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України повинна враховуватися судами при її виборі і застосуванні до спірних правовідносин.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачами не надано доказів на підтвердження того, що відповідач руйнує чи псує жиле приміщення, використовує його не за призначенням або систематично порушує правила співжиття.

Викладені в апеляційній скарзі доводи також не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Папенка Руслана Станіславовича залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 04 березня 2020 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба