19.11.2020 227/3751/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2020 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Хоменко Д.Є.

при секретарі судового засідання Дзюба Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом, -

ВСТАНОВИВ:

18.09.2020р. позивач ОСОБА_1 (далі за текстом також - позивач) звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (далі за текстом також - відповідачі), про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона на підставі договору купівлі-продажу від 16.08.1996 року є власницею квартири за адресою: АДРЕСА_1 . В зазначеній квартирі також зареєстровані її діти - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , але у 2012 році останні виїхали на постійне місце мешкання до Російської Федерації та з того часу в квартирі не проживають. Зазначила, що відповідачі не бажають особисто знятись з реєстрації із спірного житла, чим створюють перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні власністю на сій розсуд. У зв`язку з викладеним просила суд визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, в матеріалах справи від обох маються письмові заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують повністю та просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, але в матеріалах справи мається його заява про визнання позовних вимог, оскільки з 2012 року є громадянином РФ де і проживає, просив розглянути справу без його участі. Вказана заява посвідчена нотаріусом Люберецького нотаріального округу Московської області (а.с.22).

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання також не з`явився, в матеріалах справи мається його заява про визнання позовних вимог, оскільки з 2015 року є громадянином РФ де і проживає, просив розглянути справу без його участі. Вказана заява посвідчена в.о. нотаріуса Воркутинського нотаріального округу Республіки Комі.

Таким чином, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового засідання технічними засобами у відсутності сторін на підставі доказів, які є в матеріалах справи.

Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, дослідивши матеріали справи і докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до копій свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 виданого 14.07.1992 року Білицькою міськрадою Донецької області, актовий запис №55(а.с.23) та серії НОМЕР_2 виданого 07.03.1984 року Білицькою міськрадою міста Добропілля Донецької області, актовий запис №37(а.с.27) вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є дітьми гр. ОСОБА_4 .

Прізвище позивача ОСОБА_1 до реєстрації нового шлюбу, була як « ОСОБА_1 », про що в матеріалах справи мається копія свідоцтва про одруження виданого 15.07.2000 року виконкомом Білицької міської ради міста Добропілля Донецької області, актовий запис №31 (а.с.10).

Таким чином в судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 і відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дійсно є рідними матір`ю та синами.

Згідно копії договору купівлі-продажу від 16.08.1996 року, посвідченого державним нотаріусом Молодняк О.В. та зареєстрованого у реєстрі №3209, гр. ОСОБА_4 , тобто позивач, придбала квартиру АДРЕСА_1 (а.с.11).

Отже в судовому засіданні також встановлено, що позивач ОСОБА_1 є єдиним власником спірної квартири.

Як зазначила позивач у позові, відповідачі у 2012 році поїхали проживати до Російської Федерації та у добровільному порядку не знялись з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , що приводить до порушення її прав щодо вільного користування власністю.

Реєстрація відповідачів у спірній квартирі підтверджується копією домової книги(а.с.12-14), довідками ПП «Брес «Надія» №1083, №1084 від 14.09.2020 року (17, 18), а також наданою інформаційною довідкою виконкому Білицької міської ради №821 та №822 від 02.10.2020 року(а.с.36, 37).

Актами обстеження матеріально-побутового становища за адресою: АДРЕСА_1 від 16.09.2020 року(а.с.15, 16) встановлено, що ОСОБА_2 , 1984р.н. та ОСОБА_3 , 1992р.н., які зареєстровані в АДРЕСА_1 за вказаною адресою не мешкають, оскільки у 2012 році поїхали проживати до Росії, про що також підтвердили сусіди ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Довідками ПП «Брес «Надія» №1083, №1084 від 14.09.2020 року (а.с.17, 18) також встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 , гр. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не мешкають з 2012 року.

Надаючи правову оцінку правовідносинам у справі, суд виходить з наступного.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст.64 Житлового кодексу Української РСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до ст.71 Житлового кодексу Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Статтею 72 Житлового кодексу Української РСР, визначається наступний порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням: визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно п.10, 11 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України». У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 ст.391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що позивач перешкоджає проживанню відповідачів у спірній квартири, а також, будь-якої домовленості між сторонами щодо користування вказаним житлом.

Натомість матеріалами справи встановлено, що відповідачі не проживають в квартирі з 2012 року, крім того відповідачі визнали позовні вимоги матері, оскільки надали суду відповідні засвідчені заяви, крім того у вказаних заявах було вказано, що мешкають в Росії та ОСОБА_3 став громадянином РФ з 2015 року, а ОСОБА_2 відповідно - з 2012 року.

Визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права, свободи, інтереси інших осіб, що є підставою для задоволення позову ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Таким чином, у суду не має підстав для сумніву в наданих відомостях позивача, зібрані по справі дані підтверджують факт не проживання відповідачів в квартирі позивача більше одного року, що є підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користуватися житлом.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.41, 47 Конституції України, ст. 182, 317, 319, 321, 322, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 4, 80, 81, 206, 247, 258, 259, 265, 268 ЦПК України, ст.ст. 64, 71, 72 Житлового Кодексу Української РСР, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з їх відсутністю за місцем реєстрації без поважних причин більше одного року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, повністю або частково до Донецького апеляційного суду через Добропільський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Надруковано в нарадчій кімнаті у одному примірнику.

Суддя Д.Є. Хоменко