Житомирський апеляційний суд
Справа №292/242/19 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М.
Категорія 29 Доповідач Микитюк О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Микитюк О.Ю.

суддів Григорусь Н.Й.

Борисюка Р.М.

при секретарі Бірюченко Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі справу №292/242/18

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (треті особи ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ) про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та витребування майна

за апеляційною скаргою адвоката Коки Валентини Леонідівни, яка діє в інтересах ОСОБА_6 ,

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 29 липня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Дубовік О.М. у м Житомирі,

встановив:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 25.04.2012 р., відповідно до якого ОСОБА_9 продав, а ОСОБА_5 придбав 1/2 частку приміщення корівника, розташованого по АДРЕСА_1 , визнати недійсним договір купівлі продажу від 25.04.2012 р., відповідно до якого ОСОБА_9 продав, а ОСОБА_4 придбала 1/2 частку приміщення корівника, розташованого по АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 13 лютого 2017 року, відповідно до якого ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_6 придбав 1/2 частку нежитлового приміщення корівника, розташованого по АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 03 червня 2017 року, відповідно до якого ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_6 придбав 1/2 частку нежитлового приміщення корівника, розташованого по АДРЕСА_1 ; витребувати на користь позивачки з володіння ОСОБА_6 нежитлове приміщення будівлю корівника, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову зазначила, що за час її перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10 останній без її згоди продав належне їм на праві сумісної власності нежитлове приміщення, а саме: будівлю корівника площею 1754,8 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 29 липня 2020 рокупозов задоволено частково. З урахуванням ухвали про виправлення описки від 12 серпня 2020 року визнано недійсним договір купівлі продажу від 25.04.2012 р., відповідно до якого ОСОБА_9 продав, а ОСОБА_5 придбав 1/2 частку приміщення корівника, розташованого по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 30418522, посвідчений приватним нотаріусом Новоград-Волинського районного нотаріального округу Лінкевичем Б.А., зареєстрований в реєстрі за № 533. Визнано недійсним договір купівлі - продажу від 25.04.2012 р. відповідно до якого ОСОБА_9 продав, а ОСОБА_4 придбала 1/2 частку приміщення корівника, розташованого по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 30418522, посвідчений приватним нотаріусом Новоград-Волинського районного нотаріального округу Лінкевичем Б.А., зареєстрований в реєстрі за № 536. У задоволенні решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_11 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 , просить скасувати рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Апелянт посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що ОСОБА_6 є добросовісним набувачем майна, а тому дане майно не може бути витребуване від нього на підставі ст.388 ЦК України. ОСОБА_1 пропустила позовну давність, відсутність згоди іншого з подружжя на відчуження майна не є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлено, що 15 січня 1983 року ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , які є громадянами Литовської республіки, зареєстрували шлюб.

Згідно договорів купівлі-продажу від 10 березня 2011 року та 11 березня 2011 ОСОБА_12 набув право власності на нежитлову будівлю корівник за номером АДРЕСА_2 .

25 квітня 2012 року ОСОБА_13 , який діяв від імені ОСОБА_2 , продав, а ОСОБА_5 та ОСОБА_4 купили по 1/2 частці даної будівлі (т.1 а.с.138-139, 165-166). У нотаріально посвідчених договорах купівлі- продажу зазначено, що відчужуване майно є особистою власністю ОСОБА_2 , оскільки на час його придбання він в зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебував.

В адресованих приватному нотаріусу Новоград-Волинського районного нотаріального округу Лінкевичу Б.А. заявах від 25 квітня 2020 року ОСОБА_13 повідомив, що на час придбання та відчуження нежитлової будівлі корівника ОСОБА_14 у зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебував (т.1 а.с.157, 178).

Однак, вказане спростовується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 15 січня 1983 року (т.1 а.с.14-15), а також відсутністю інформації про розірвання цього шлюбу.

ОСОБА_1 як дружини ОСОБА_2 згоди на продаж спірного майна не надавала.

13 лютого 2017 року ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_6 придбав 1/2 частку приміщення корівника, розташованого по АДРЕСА_1 , а 03 червня 2017 року ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_6 придбав 1/2 частку приміщення корівника.

З урахуванням положень Закону України «Про міжнародне приватне право», Договору між Україною та Литовською Республікою про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, ратифікованого Постановою ВР N 3737-XII від 17.12.93, суд першої інстанції правильно виходив з того, що право власності на нерухоме майно визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої знаходиться нерухоме майно.

Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч.1 ст.369 ЦК України).

Оскільки спірне майно набуте ОСОБА_15 під час перебування у шлюбі з позивачкою, на нього поширюється статус спільного сумісного майна подружжя.

Як передбачено ч.2 ст.369 ЦК України, розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень (ч.4 ст. 369 ЦК України).

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За таких обставин суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про наявність підстав для визнання договорів купівлі-продажу від 25 квітня 2012 недійсними.

Визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 13 лютого 2017 року та від 03 червня 2017 року є неналежним способом захисту. Разом з тим, віндикаційний позов ОСОБА_1 не може бути задоволений, оскільки вона не є одноосібним власником майна.

У заяві від 18.04.2019 відповідач ОСОБА_16 заявив про застосування позовної давності (т.1 а.с.63). У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_6 просив застосувати позовну давність (т.2 а.с.158-164).

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Як передбачено ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

ОСОБА_6 не надав доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 була обізнана про укладення оспорюваних нею договорів купівлі-продажу шляхом отримання копій таких договорів або в інший спосіб, і що день, коли позивачка довідалась або могла довідатись про порушення свого права є відмінним від дати подання позову. Отже, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що позовна давність не сплинула.

Рішення ухвалено із дотриманням норм матеріального та процесуального права і залишається без змін.

Керуючись ст.ст.259, 268,367, 368, 374, 375, 381 - 384, 389-391 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Коки Валентини Леонідівни, яка діє в інтересах ОСОБА_6 , залишити без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 29 липня 2020 рокубез змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча: Судді: