Провадження № 22-ц/4808/254/20
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Василишин Л.В., Матківського Р.Й.

секретаря Маслей А.М.

з участю представника апелянта ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про примусове виселення, зняття з реєстраційного обліку та зобов`язання звільнити житлове приміщення від особистих речей, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на заочне рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене у складі судді Шамотайла О.В. 26 листопада 2019 року в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

16.07.2019 року АТ «Альфа-Банк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2 про примусове виселення, зняття з реєстраційного обліку та зобов`язання звільнити житлове приміщення від особистих речей.

Позов обґрунтовано тим, що на підставі застереження, яке міститься в іпотечному договорі від 08.04.2008 року, укладеному між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_3 , та згідно зі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» за АТ «Альфа-Банк» оформлено право власності на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, відповідно до якого з 19.02.2019 року АТ «Альфа-Банк» є одноосібним власником зазначеної квартири. В даній квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , який відмовляється добровільно звільнити вказане житлове приміщення, знятися з реєстрації місця проживання, чим перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися нерухомим майном на власний розсуд, внаслідок чого порушуються законні права та інтереси АТ «Альфа-Банк».

У зв`язку з наведеним позивач просив примусово виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 , зняти відповідача з реєстраційного обліку та зобов`язати його звільнити житлове приміщення від особистих речей.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду 26 листопада 2019 року в задоволенні позову Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про примусове виселення, зняття з реєстраційного обліку та зобов`язання звільнити житлове приміщення від особистих речей відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не представлено суду копії кредитного договору, в забезпечення якого був укладений іпотечний договір, що позбавляє суд змоги встановити чи спростувати обставину придбання жилого приміщення саме за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, що має вагоме значення для з`ясування всіх обставин в даній категорії справ. Відтак, позовні вимоги є недоведеними.

Не погодившись з рішенням суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про примусове виселення відповідача та зобов`язання його звільнити житлове приміщення від особистих речей, АТ «Альфа-Банк» подало апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

На думку апелянта, судом не враховано, що АТ «Альфа-Банк» звернулося в суд не як іпотекодержатель, а як власник квартири АДРЕСА_1 . Право власності на дану квартиру набуто в порядку позасудового задоволення вимог за кредитним та іпотечним договорами відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Правовою підставою для реєстрації права власності стало відповідне застереження в іпотечному договорі від 08.04.2008 року, укладеному між банком та ОСОБА_3 , яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Після реєстрації права власності на спірну квартиру попередній власник квартири ОСОБА_3 самостійно виселилася з квартири, а тому вказана квартира не може вважатися мораторною, адже не використовується попереднім власником для постійного проживання. Відповідач є сином попередньої власниці квартири, тобто членом її сім`ї, який після переходу права власності залишився проживати в квартирі та не звільнив її від особистих речей. Оскільки право власності ОСОБА_3 на квартиру припинилося, то відповідач, як член її сім`ї, втратив право користування нею. Проживання та реєстрація відповідача в даній квартирі створюють перешкоди новому власнику у реалізації права на вільне розпорядження належним йому майном. Єдиною можливістю усунути зазначені перешкоди є виселення відповідача з квартири та зобов`язання його звільнити помешкання від особистих речей. Тому суд помилково дійшов висновку, що позивач не довів позовні вимоги та не довів, що заставне майно придбано за кредитні кошти.

Крім того, судом не взято до уваги наявну в матеріалах справи копію іпотечного договору від 08.04.2008 року, в п. 2.1 якого зазначено, що предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 08.04.2008 року, тобто дати укладення кредитного договору, договору іпотеки та договору купівлі-продажу квартири співпадають. Згідно з п. 3.4 іпотечного договору предмет іпотеки придбано іпотекодавцем за кошти, що надані іпотекодержателем в кредит у відповідності з умовами Основного договору. Отже, в матеріалах справи були наявними докази видачі кредиту саме на купівлю іпотечної квартири, однак суд таким доказам належної оцінки не дав, а тому рішення суду не може вважатись законним та обґрунтованим.

З наведених підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про примусове виселення відповідача та зобов`язання його звільнити житлове приміщення від особистих речей скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовної вимоги АТ «Альфа-Банк» про зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 , сторонами не оскаржується, а тому в силу ч. 1 ст. 367 ЦПК України в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що АТ «Альфа-Банк» є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №157668498 від 26.02.2019 року. Право власності на квартиру зареєстровано 19.02.2019 року на підставі: договору іпотеки №2151 від 08.04.2008 року, укладеного між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Данилів Т.Д.; повідомлення АТ «Альфа-Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки №46/18 від 24.10.2018 року; документа, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником письмової вимоги іпотекодержателя, виданого 18.12.2018 року АТ «Укрпошта» (а.с. 10).

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у вищевказаній квартирі, що підтверджується копією будинкової книги та відповіддю територіального органу ДМС на запит суду щодо реєстрації місця проживання відповідача (а.с. 11, 29).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував, що незважаючи на вимоги нового власника, відповідач не бажає добровільно звільнити спірне житлове приміщення та знятись з реєстрації місця проживання, чим перешкоджає АТ «Альфа-Банк» у реалізації права на вільне володіння та розпорядження належним йому майном.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Положеннями ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Встановлено, що 08.04.2008 року між ОСОБА_3 та ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», був укладений іпотечний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_3 в забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором №800003562 від 08.04.2008 року, передала у іпотеку банку належну їй на підставі договору купівлі-продажу від 08.04.2008 року квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 4-9).

Відповідно до п. 3.4 іпотечного договору предмет іпотеки придбано іпотекодавцем за кошти, що надані іпотекодержателем в кредит у відповідності з умовами Основного договору.

Пунктом 6.1 іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у будь-якому з наступних випадків: у випадку невиконання основного зобов`язання; у випадку невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем умов цього договору; у інших випадках, передбачених законодавством України. У разі порушення іпотекодавцем Основного договору та/або умов цього договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення, в якій зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору.

Згідно з п. 6.2 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено іпотекодержателем, зокрема, згідно із договором про задоволення вимог іпотекодержателя (позасудове врегулювання), яким вважатиметься застереження, що міститься у п. 6.3 цього договору.

Відповідно до п. 6.3 іпотечного договору даний пункт договору є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя й визнається сторонами та діючим законодавством як договір про задоволення вимог іпотекодержателя, що надає право іпотекодержателю в порядку позасудового врегулювання звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі даного договору.

Звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку позасудового врегулювання на підставі даного договору та застереження може здійснюватися, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання (п. 6.3.1 іпотечного договору).

Отже, ОСОБА_3 , як власник спірної квартири, на власний розсуд розпорядилася нею, передавши її у іпотеку банку та погодивши умови іпотечного договору щодо права банку на звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання нею умов основного зобов`язання. Банк, у свою чергу, в передбачений законом та договором спосіб набув право власності на спірну квартиру.

За змістом ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР та ч.ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Як ствердив представник АТ «Альфа-Банк», після оформлення права власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 добровільно знялася з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у спірній квартирі, як член сім`ї попереднього власника квартири її син.

В постанові від 05 листопада 2014 року у справі №6-158цс14 Верховним Судом України зроблено висновок, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Апеляційний суд вважає, що оскільки позивач є одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_2 не є співвласником вказаної квартири та не є членом сім`ї нового власника, факт реєстрації та проживання відповідача у спірній квартирі створює позивачу безумовні перешкоди у володінні та користуванні своїм майном, то право позивача підлягає захисту шляхом виселення відповідача із вищевказаної квартири та зобов`язання його звільнити вказане житлове приміщення від особистих речей.

Оскільки висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, що в силу п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення, то заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 26 листопада 2019 року в оскаржуваній частині слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги АТ «Альфа-Банк» про примусове виселення відповідача з квартири АДРЕСА_1 та зобов`язання його звільнити вказане житлове приміщення від особистих речей задовольнити.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням наведеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3842 грн. витрат по оплаті судового збору за подання позовної заяви та 5763 грн. витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги, а всього 9605 грн. витрат по оплаті судового збору.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 26 листопада 2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про примусове виселення та зобов`язання звільнити житлове приміщення від особистих речей скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квартири АДРЕСА_1 та належить на праві приватної власності Акціонерному товариству «Альфа-Банк».

Зобов`язати ОСОБА_2 звільнити квартиру АДРЕСА_1 , від особистих речей.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк», місцезнаходження якого: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, МФО 300346, , п/р № НОМЕР_1 - 9605 грн. витрат по оплаті судового збору.

В решті заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 26 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: Л.В. Василишин

Р.Й. Матківський

Повний текст постанови складено 06 березня 2020 року