ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8949/20 Справа № 215/3133/20 Суддя у 1-й інстанції - Науменко Я. О. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2020 року м.Кривий Ріг

справа № 215/3133/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Голуб О.О.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо збагачувальний комбінат»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 , на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 вересня 2020 року, яке ухвалено суддею Науменко Я.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 14 вересня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

В травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі - ПрАТ «ПівнГЗК») про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику ушкодженням його здоров`я в обґрунтування якого зазначив, що він, працюючи на підприємстві відповідача з 11.07.1963 року по 11.05.1998 року за різними спеціальностями, підпадав під вплив на організм шкідливих факторів. 11.05.1998 року позивачу встановлене професійне захворювання, а саме пилотоксичний бронхіт І ст., емфізема легень І ст., ЛН І та ІІ ст. Висновком МСЕК 08.06.1998 року позивачу вперше встановлено 25% втрати професійної працездатності. 25.05.2001 року після повторного огляду позивачу встановлено 50% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності, безстроково.

В зв`язку з професійним захворюванням змінилися спосіб та якість життя позивача, тому він просив суд стягнути з відповідача на свою користь 236150 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди у зв`язку з отриманим професійним захворюванням.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 вересня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ПівнГЗК» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я 82 500 грн. та стягнуто на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ставить питання про зміну рішення суду першої інстанції та збільшення розміру стягнутої з відповідача на користь позивача моральної шкоди до заявленої ним суми, посилаючись на те, що суд при визначенні розміру моральної шкоди не врахував, що у зв`язку з хронічним професійним захворюванням порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, оскільки останній позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. У позивача постійно виникають складнощі у зв`язку з загальною слабкістю, втомою, постійними болями, він систематично відчуває задишку при незначному фізичному навантаженні, періодичне затруднення дихання за типом задухи, важкість у грудях, підвищення артеріального тиску, головний біль, запаморочення, періодичний біль за грудиною у ділянці серця, підвищену втому. Тривалий процес лікування позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя. Все це постійно і негативно позначається на душевному та фізичному станах позивача, який не має можливості приділяти належної уваги своїй родині. На даний час здоров`я позивача не відновлено повністю, негативні зміни у його житті є безстроковим, усвідомлення чого завдає позивачу душевного болю та страждань.

Представник позивача вважає, що судом першої інстанції при визначенні розміру морального відшкодування залишені поза увагою роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу представника позивача залишити без задоволення.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася та про причини своєї неявки суд не повідомили, що, у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, позивач з 11дипня 1963 року по 11 травня 1998 року працював з 11.07.1963 року по 01.12.1964 року газозварником рудника Північного гірничо-збагачувального комбінату ім. Комсомолу України, з 25.01.1968 року по 23.12.1975 року газозварником кар`єру Першотравневого рудника Північного гірничо-збагачувального комбінату ім. Комсомолу України, з 23.12.1975 року по 25.03.1976 року механіком дільниці Першотравневого рудника Північного гірничо-збагачувального комбінату ім. Комсомолу України, з 20.11.1978 року по 25.04.1987 року газоелектрозварником автотранспортного цеху в кар`єрі Першотравневого рудника Північного гірничо-збагачувального комбінату ім. Комсомолу України, з 22.10.1987 року по 10.02.1988 року на посаді газозварника дільниці напірних пульпопроводів хвостовища цеху водопостачання господарського управління Північного гірничо-збагачувального комбінату ім. Комсомолу України, з 10.02.1988 року по 04.11.1992 року електрогазозварником кар`єрної поверхні гірничотранспортного цеху Першотравневого рудоуправління Північного гірничо-збагачувального комбінату ім. Комсомолу України, з 04.11.1992 року по 11.05.1998 року електрогазозварником в кар`єрі Першотравневого кар`єру Тернівського рудоуправління ВАТ «Північного ГЗК», правонаступником якого є ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с.52-70).

Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 11 травня 1998 року позивачу встановлено професійне захворювання: Пилотоксичний бронхіт І ст., емфізема легень І ст). ЛН І-ІІ ст.

Згідно п. 15 Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 11 травня 1998 року, причиною виникнення професійного захворювання позивача встановлено роботу у шкідливих умовах:мг/м3 при гранично допустимій концентрації 2,0 мг/м3; фтористий водень 0,2-0,2 мг/м3 при ГДК 0,1 мг/м3; марганець 0,1-0,3 мг/м3 при ГДК 0,2 мг/м3; окис азоту 1,0 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3 (а.с.16).

Висновком МСЕК від 08 червня 1998 року позивачу первинно було встановлено 25% втрати професійної працездатності (а.с.9).

При наступному переогляді висновком МСЕК від 06 липня 1999 року позивачу повторно встановлено 25 % втрати професійної працездатності та висновком МСЕК від 31 травня 2000 року позивачу повторно встановлено 35 % втрати професійної працездатності (а.с.10-11).

Висновком МСЕК від 25.05.2001 року позивачу повторно встановлено 50 % втрати професійної працездатності по пилотоксичному бронхіту з 01.07.2001 року безстроково та третя група інвалідності (а.с.11-14).

Суд, частково задовольняючи позов позивача до ПрАТ «ПівнГЗК», виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків і пов`язане з виробництвом, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст. 153 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди, однак, не погоджується з визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України суд, під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності 08 червня 1998 року, тобто встановлено наявність ушкодження здоров`я на виробництві, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, колегія суддів приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ № 472 від 23.06.1993 року.

У відповідності до положень п.11 цих Правил, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці», мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК України про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом.

Аналогічний правовий висновок міститься й у Постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14 від 24 грудня 2014 року.

Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4723 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 23615 грн., а максимальний 944600 грн.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року викладених у постанові № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя

Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди.

Однак, при вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, суд не в повній мірі врахував роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, не в повній мірі враховано характер отриманого позивачем професійного захворювання, стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів, відсоток втрати ним професійної працездатності, стан здоров`я позивача, який погіршується, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Як вбачається з матеріалів справи, працюючи в умовах впливу шкідливих факторів, позивач первинно втратив 25 % професійної працездатності, при цьому самопочуття позивача не поліпшувалась, наслідком чого слугувало встановлення 35 % втрати професійної працездатності, а згодом позивачу встановлено 50 % втрати професійної працездатності та третьої групи інвалідності, безстроково. Внаслідок отриманого професійного захворювання він постійно відчуває біль та страждання, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування, що порушує його нормальні життєві зв`язки. У позивача постійно виникають складнощі у зв`язку з загальною слабкістю, втомою, постійними болями, періодичне затруднення дихання за типом задухи, важкість у грудях, підвищення артеріального тиску, головний біль, запаморочення, періодичний біль за грудиною у ділянці серця, підвищену втому. Тривалий процес лікування позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя. Все це постійно і негативно позначається на душевному та фізичному станах позивача, який не має можливості приділяти належної уваги своїй родині. На даний час здоров`я позивача не відновлено повністю, негативні зміни у його житті є безстроковим, усвідомлення чого завдає позивачу душевного болю та страждань.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер, інтенсивність і довготривалість моральних страждань позивача, тривалість його праці на підприємстві відповідача ПрАТ «ПівнГЗК», відсоток втрати професійної працездатності, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, стягнутої з ПрАТ «ПівнГЗК» збільшивши його з 82500 гривень до 150 000 гривень.

Згідно положення закріпленого в п.2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674 в редакції, чинній на момент постановлення рішення судом першої інстанції, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Зі змісту положень п.3 ч. 3 ст. 175, п.1.ч.1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Позивач подав позов про стягнення моральної шкоди спричиненої ушкодженням здоров`я та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з чим, колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції в частині розміру судового збору, стягнутого з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави та збільшує цей розмірі з 840,80 грн. до 1500 грн., тобто до одного відсотка від стягнутого розміру моральної шкоди.

Крім того, з відповідача Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави, підлягає стягненню судовий збір 2250 грн. за подання позивачем апеляційної скарги (1500 грн. х 150%).

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 вересня 2020 року змінити в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 , збільшивши цей розмір з 82500 грн. до 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень.

Рішення суду змінити в частині розміру судового збору, стягнутого з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави, збільшивши цей розмір з 840,80 грн. до 1500 (одна тисяча п`ятсот) грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір в розмірі 2250 грн. за розгляд апеляційної скарги судом апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текс постанови складено 02 грудня 2020 року.

Головуючий:

Судді: