Дата документу 02.12.2020 Справа № 318/2661/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 318/2661/19 Головуючий у 1-й інстанції: Кіяшко В.О.
Провадження №22-ц/807/3109/20 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Путій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 29 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 29 листопада 2018 року згідно письмового договору, він купив у ОСОБА_2 половину колодязя питної води по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 зобов`язалася оформити договір нотаріально, але нотаріуси були вихідні і будучи громадянином Туреччини, вона вибула за межі кордону України і нотаріально не оформила договір. ОСОБА_2 вказала у договорі, що у випадку, якщо не зможе повторно прибути з Туреччини, то погоджується на розгляд позову в суді.

Із урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив суд:

Визнати право власності за ОСОБА_1 на Ѕ частину колодязя питної води по АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 29 липня 2020 року в задоволенні цивільного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив заочне рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 29 липня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення належним чином не дослідив надані докази та прийшов до помикових висновків, що ОСОБА_2 не є власником нерухомого майна колодязя, не врахувавши, що дане майно належить їй з моменту відкриття спадщини, тому вона має право на розпорядження майном, як спадкоємець.

Відзив на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходив.

ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення за трек-номером: 437 (а.с. 97) до апеляційного суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, будь яких клопотань про відкладення розгляду справи на адресу апеляційного суду не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вказане, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України здійснила апеляційний розгляд у відсутностіОСОБА_1 , повідомленого належним чином про дату, час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності позовних вимог, оскільки колодязь, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 входить до складу будівель та споруд житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , належних ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а відтак війшов до складу спадщини. Його син ОСОБА_2 прийняв спадщину, отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на все спадкове майно, що свідчить про те, що ОСОБА_2 не є власником об`єкта нерухомого майна житлового будинку з господарськими будівлями спорудами, в тому й числі (колодязя), тому не мала законних прав розпоряджатися ним. Крім того, суд прийшов до висновку, що оскільки колодязь, розташований з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначений для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважається приналежністю головної речі і не є самостійною нерухомою річчю, у зв`язку з чим право власності на таку споруду як на окремий об`єкт визнаватися не може.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони відповідають вимогам закону і фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 29 листопада 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено письмовий договір про продаж Ѕ частини колодязя питної води за адресою: АДРЕСА_1 .(а.с. 4).

Із свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 червня 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Вільнянської державної нотаріальної контори Запорізької області Кравченко О.М., зареєстрованого в реєстрі за №1023 вбачається, що спадкоємцем майна ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 є його син ОСОБА_2 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво складається з: права на земельну ділянку площею 0,439 га, розташовану на території Любимівської сільської ради, Вільнянського району, Запорізької області, с. Грізне, що належить ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ЗП, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №275, виданого Любимівською сільською Радою народних депутатів, Вільнянського району, Запорізької області 10 серпня 1995 року та житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 житловою площею 33.4 кв. м, відсоток зносу -34, господарські будівлі та споруди: фундамент під гараж Ф, С- навіс, Ж- вбиральна, Е- погріб, Г сарай, Д-душ, В-сарай, Б- літня кухня, №№ 1, 2 парка, № 3- Колодязь, № 5 паркан розташованого на земельній ділянці площею 4496 кв. м., що належить спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Виконавчим комітетом Любимівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області 31.05.1993 року, зареєстрованого Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації 31.05.1993 року (а.с. 9, а.с.14).

Тобто, спірний колодязь питної води, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , входить до складу будівель та споруд та є складовою частиною об`єкта нерухомого майна житлового будинку (№3-колодязь), який належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 червня 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Вільнянської державної нотаріальної контори Запорізької області.

Чорна О.О., ОСОБА_4 22 листопада 2018 року звернулися до сільського голови Любимівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області з заявою, в якій просили здійснити розподіл земельної ділянки , загальною площею 0,439 га відповідно до даних державного земельного кадастру за площею: для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд 0,25 га; для ведення особистого селянського господарства - 0,189 га, за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.13).

Відповідно до Рішення Любимівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області від 13 грудня 2018 року, приведено право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,4390 га, наданої для ведення особистого підсобного господарства, яка належала ОСОБА_2 згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 червня 2010 року, зареєстрованого в реєстрі за №1023 та Державного акту на право приватної власності на землю серія ЗП, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №275 ві 10 серпня 1995 року у відповідність до вимог чинного земельного законодавства, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 8).

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в прорядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних аб осорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Згідно зі статтею 177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Статтею 179 Цивільного кодексу України визначено, що річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно частини першої статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Приписами статті 186 ЦК України визначено, що річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчу, якщо інше не встановлено договором або законом.

Порядок та методику проведення технічної інвентаризації збудованих (реконструйованих) будинків, допоміжних будівель та споруд визначає Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України від 24 травня 2001 року № 127 з подальшими змінами та доповненнями (далі - Інструкція).

Відповідно до визначення, наведеного в Інструкції житловий будинок садибного типу - це житловий будинок, який складається із жилого та допоміжних (нежитлових) приміщень. На присадибних ділянках, крім житлових будинків, розміщуються господарські будівлі (сараї, хліви, літні кухні, гаражі, майстерні, навіси, вбиральні тощо) та господарські споруди (колодязі, вигрібні ями, огорожі, ворота, хвіртки, замощення). Присадибна земельна ділянка - земельна ділянка (обмежована, забезпечена виїздом на вулицю, провулок тощо), на якій розміщені житловий будинок, господарські будівлі та споруди, сад, город тощо.

Статтею 380 ЦК України визначено, що житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Житловий будинок може складатися власне із самого будинку або з будинку та інших приміщень, що забезпечують нормальне проживання в ньому людини (наприклад, гараж, погріб, сарай, відокремлений санвузол тощо). У цьому випадку будинок є головною річчю, а підсобні приміщення розглядаються як невід`ємна частина будинку (приналежність).

Відповідно до частини першої статті 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

З указаного вбачається, що до складу садиби належать не лише житловий будинок і земельна ділянка, на якій він розташований, а й господарсько-побутові будівлі (які забезпечують власника необхідними для проживання засобами благоустрою, наприклад, сарай, гараж, санвузол тощо) та комунікації (водопостачання, очисні споруди тощо), а також багаторічні насадження.

У садибі головною річчю є житловий будинок, а інші складові елементи є його приналежністю, а отже, різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і становлять з будинком одне ціле.

Аналіз положень статей 186, 380, 381 ЦК України дає підстави для висновку, що господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, санвузол і под.), наземні і підземні комунікації (водопостачання, очисні споруди тощо), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у зв`язку з чим право власності на такі будівлі та споруди як на окремі об`єкти визнаватися не може.

Частиною четвертою статті 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії.

Отже, перехід приналежності головної речі, а саме господарських будівель та споруд, до нового власника можливий тільки разом із головною річчю, тобто будинком.

З наданого до матеріалів справи свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.06.2010, посвідченого державним нотаріусом Вільнянської державної нотаріальної контори Запорізької області Кравченко О.М., вбачається, що колодязь питної води, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 входить до складу господарських споруд є складовою частиною об`єкта нерухомого майна житлового будинку (№3-колодязь), який належить ОСОБА_2 , який прийняв спадщину після смерті свого батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за законом від 19 червня 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Вільнянської державної нотаріальної контори Запорізької області Кравченко О.М. (а.с. 14).

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Із змісту письмового договору від 29 листопада 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_2 за 500 грн половину колодязя питної води по АДРЕСА_1 ( а.с. 4).

Тобто, продавцем зазначеного колодязя відповідно до цього договору є ОСОБА_2 .

За правилами статті 81 ЦПК України обов`язок доведення обставин, на які посилаються сторони, покладається на кожну із сторін.

Водночас, належних та беззаперечних доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 є співвласником вищезазначеного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами до яких входить спірний колодязь та має право, відповідно до положень статті 319 ЦК Кодексу України розпоряджатися цим майном, матеріали справи не містять.

Напроти, з матеріалів справи вбачається, що колодязь знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є складовою частиною об`єкта нерухомого майна житлового будинку (№3-колодязь), який належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 червня 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Вільнянської державної нотаріальної контори Заполрізької області.

Матеріали справи також не містять доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 та є співласником житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що їй виділено у власність частину вищезазначеного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами до якого увійшов колодязь, як і не має підтверджень того, що колодязь було відокремлено в окремий об`єкт з цілою часткою права власності, зареєстрованого за ОСОБА_2 .

Врахувавши вищезазначене, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, зробив обґрунтований висновок, що відсутні підстави для визнання права власності на Ѕ частину колодязя питної води за ОСОБА_5 , оскільки колодязь є складовою частиною об`єкта нерухомого майна житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який на праві власності належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 червня 2010 року, тобто вважається приналежністю головної речі і не є самостійною нерухомою річчю, у зв`язку з чим право власності на таку споруду як на окремий об`єкт визнаватися не може.

Доводи апеляційної скарги, про те, що відповідач ОСОБА_2 прийняла спадщину після смерті свого батька ОСОБА_2 , тому має право розпоряджатися спадковим майном, в тому й числі колодязем, не заслуговують на увагу, оскільки на підтвердження зазначених обставин ОСОБА_1 не надав відповідних доказів, що відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України.є його процесуальним обов`язком. З рішення Любимівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області від 13 грудня 2018 року, на яке посилається заявник, не вбачається, що цим рішенням було визначено порядок користування спадковим майном між ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , а саме: земельною ділянкою за адресою по АДРЕСА_1 , а також нерухомим майном, розташованим на ній.

Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції , оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, яким судом першої інстанції надано оцінку обгрунтовано викладену в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішеня.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України" (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 263-265 ЦПК України повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, вірно встановив правовідносини, що склалися між сторонами, й обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції судове рішення не змінює та не ухвалює нове рішення підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись ст. ст.367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 29 липня 2020 рокуу цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 04 грудня 2020 року.

Головуючий суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Маловічко С.В.