Справа №339/19/20
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 березня 2020 року м. Болехів
Болехівський міський суд Івано-Франківської області в складі:
головуючого - судді Головенко О. С.
секретаря судового засідання Ганчар Л.В.
з участю позивача ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у загальному позовному провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виселення з житлового будинку, -
ОСОБА_1 звернувся з позовом, в якому просить виселити відповідачів з житлового будинку по АДРЕСА_1 , власником якого він є.
Позовні вимоги обгрунтовує тим, що вказане домоволодіння отримав у власність на підставі договору дарування від 05 лютого 2016 року від матері ОСОБА_6 .
В період, коли мати була власником будинку, то прописала його сестру із сім`єю, відповідачів по справі, які певний період проживали в будинку до 2015 року.
Коли він став власником спірного будинку, то відповідачі, хоч були прописані, однак в ньому не проживають, так як ще у 2015 році переїхали на постійне місце проживання у власне житло за іншою адресою.
Оскільки відповідачі є членами сім"ї попереднього власника, то вважає, що вони мали право на проживання у вказаному будинку на той період, коли власником була мати ОСОБА_6 .
Водночас, він, як титульний власник житла, не надавав згоди на реєстрацію відповідачів в належному йому будинку. Тому вважає, що вони користуються житловою площею без відповідної правової підстави.
Зараз відповідачі спільним побутом із ним не пов`язані, тому їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на його вимогу, як власника майна, на підставі частини другої статті 406 ЦК України.
23 січня 2020 року провадження у зазначеній справі відкрито та призначено до підготовчого засідання.
18 лютого 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Відповідачі в підготовче засідання не з`явилися повторно та не подали відзив на позов, про дату, час і місце цього засідання були повідомлені у встановленому законом.
Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
- відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
- відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
- відповідач не подав відзив;
- позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
При таких обставинах, враховуючи згоду позивача, суд, керуючись вимогами ст.280 ЦПК України, ухвалив про проведення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів .
Суд, вислухавши вступне слово позивача та його представника, пояснення свідків, повно та всебічно з"ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Встановлено, що позивач на підставі договору дарування від 05 лютого 2016 року став власникомжитлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с.7-8).
Вказаний будинок він отримав у дар від своєї матері ОСОБА_6 , яка і була його власником до 05 лютого 2016 року.
Відповідно до довідки виконавчого комітету Гузіївської сільської ради, в цьому будинку зареєстровані на проживання відповідачі по справі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ( а.с.12).
Окрім того, з актів обстеження від 05 січня 2019 року, 20 червня 2019 року, 13 січня 2020 року та відповіді на запит суду щодо місця реєстрації відповідачів вбачається, що відповідачі, в житловому будинку ОСОБА_1 не проживають з 2015 року, але фактично проживають по АДРЕСА_2 (а.с.9-11, 16).
Як встановлено судом, позивач, звертаючись до суду із вказаним позовом, вказував на те, що відповідачі, які не є членами його сім`ї, відмовляється добровільно звільнити будинок, чим порушують його право власності, чинять перешкоди у його реалізації. Договір між відповідачами та позивачем щодо порядку користування спірним будинком не укладався.
Ст.383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник житлового будинку (квартири) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до ч. 3 ст. 47 Конституції України позбавити громадянина житла можливо лише на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ст. 109 Житлового кодексу виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.
Ч.2. ст. 3 Сімейного кодексу України визнає сім`ю як спільне проживання осіб, що пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки.
Згідно ст. 64, ст. 156 Жилового кодексу України, до членів сім`ї власника квартири належать дружина власника, їх діти і батьки; членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо дані особи постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство.
Таким чином, підставами виникнення у члена сім`ї власника права на реєстрацію місця проживання та проживання в житловому приміщенні з власником приміщення (сервітуту) є наявність сімейних відносин, ведення спільного господарства, яке неможливе без спільного проживання з власником, а також взаємні сімейні права та обов`язки.
Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.
Встановлено, що відповідачі проживали у спірному житловому приміщенні в якості членів сім`ї попереднього власника ОСОБА_6 і набули право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.
Відповідачі спільним побутом із позивачем не пов`язані, тому їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.
Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року у справі № 734/387/15-ц і Верховним Судом у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 526/3206/17.
Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Як встановив суд, позивач, ставши власником домоволодіння, пропонував відповідачам в добровільному порядку знятися з реєстрації, оскільки вони мають власний будинок, в якому проживають по АДРЕСА_2 .
В судовому засіданні свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , надали пояснення, з яких вбачається, що відповідачі зареєстровані на проживання за згодою попереднього власника, яка подарувала позивачу ( сину) дане домоволодіння. З 2015 року відповідачі проживають у власному будинку по АДРЕСА_2 .
У ч. 1 ст. 316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
А у відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Встановлено, що право власності позивача на спірне будинковолодіння виникло і зареєстровано у встановленому законом порядку.
Відповідачі є членами колишнього власника вказаного будинку і мали право користування житловим приміщенням право проживання в ньому лише на час, коли була власником ОСОБА_6 .
Позивач, як титульний власник житла, не давав згоди на державну реєстрацію відповідачів та їх проживання в належному йому на праві власності будинку, а відтак, суд приходить до висновку, що відповідачі користуються житловою площею в будинку без відповідної правової підстави.
Як встановлено в судовому засіданні, незважаючи на відсутність законних правових підстав, відповідачі зареєстровані на проживання в будинку, не проживають в ньому та фактично проживають за іншою адресою по АДРЕСА_2 , чим чинять перешкоди позивачу, як власнику, для реалізації його прав щодо користування та розпорядження домоволодінням.
Доказів в спростування таких обставин справи суду не надано.
Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
У ст. 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Положення ч. 1 ст. 405 ЦК України гарантують права на користування приміщенням тільки членам родини власника.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю у певний спосіб.
Суд, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що вимоги позивача є такими, що обґрунтовані на законі, доведені матеріалами справи та такими, що підлягають задоволенню, враховуючи те, що виселення відповідачів відбувається в порядку захисту права власності позивача на спірний будинок згідно норм цивільного законодавства, а не норм ЖК України, які передбачають виселення без надання іншого жилого приміщення.
У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд вирішує питання щодо витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді, які в даному спорі 840,40 грн. (сплата судового збору при подачі позовної заяви ).
На підставі викладеного, ст. 15, 16, 316-319, 321, 328, 383, 386, 391, 541 ЦК України, керуючись ст. 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд, -
Виселити ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 із житлового будинку по АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 з кожного по 280 (двіста вісімдесят) грн. 13 коп. сплаченого судового збору.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду через Болехівський міський суд.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Найменування та ім`я сторін, їх місцезнаходження та проживання :

ОСОБА_1 - реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 - місце реєстрації АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 - місце реєстрації АДРЕСА_1 .

ОСОБА_5 - місце реєстрації АДРЕСА_1.

Дата складання повного тексту рішення - 10 березня 2020 року. Суддя Головенко О.С.