Справа № 344/8694/18
Провадження № 2/344/351/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді Антоняка Т.М.,

секретаря Максимів Н.С.,

представника позивача Кобрин Ю.І.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення збитків, -

В С Т А Н О В И В:

Представник Івано-Франківської міської ради звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення збитків в розмірі 300 000 грн., стягнення судових витрат, понесених по справі.

В обґрунтування позову зазначено, що листом Івано-Франківської місцевої прокуратури від 18.05.2018 року за № 67-942 вих-18 Івано-Франківську міську раду було повідомлено про те, що постановою Івано-Франківського міського суду від 16.03.2018 року по справі № 0907/10500/2012 ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. За наслідками розгляду вказаної кримінальної справи в суді встановлено, що збитки територіальній громаді міста Івано-Франківська в розмірі 300 000 гри. залишились невідшкодованими. При вирішенні справи питання цивільного позову вирішено не було. З огляду на що вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди у цьому разі можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначив, що пунктом 6 ст. 82 ЦПК України передбачено, що підставою звільнення від доказування є лише наявність вироку суду, ухвала про закриття кримінального провадження або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення. «Постанова про закриття кримінальної справи» в цьому переліку не зазначена. Кримінальна справа № 0907/10500/2012 розслідувалась у досудовому розслідуванні і у судовому порядку згідно КПК 1960 року, тому судом правильно винесено постанову, а не ухвалу про закриття кримінальної справи. Позивач намагається уникнути доказування, підміняючи поняття «постанова» на поняття «ухвала». Але ці два процесуальні документи в даному випадку не є тотожними, оскільки виносяться судом згідно різних нормативно-правових документів (Кодексів). Законодавець можливість такої підміни не допускає. Таким чином підстав для звільнення від доказування немає. Також відповідач вказує на наявність доказів того, що «Схема теплопостачання м.Івано-Франківська» була розроблена для цілого міста. Також відповідач зазначає, що під час судового розгляду кримінальної справи № 0907/10500/2012 суд не розглянув справу по суті, зокрема, не було судових дебатів, не надавалась оцінка доказам, не було останнього слова підсудного. У постанові від 16 березня 2018 року суд лише констатував те, в чому його звинувачує прокуратура. Висновку, де було б сказано, що його вина в результаті судового розгляду доведена, у постанові про закриття кримінальної справи немає.

В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримала у повному обсязі. Просила задовольнити позов. В подальшому не прибула в судове засідання, подала суду клопотання про розгляд справи без участі представника позивача та підтримання заявлених позовних вимог.

Відповідач заперечив позов з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. В подальшому не прибув у судове засідання, подавши суду заяву, у якій просить справу розглянути без його участі. Щодо позовних вимог заперечує.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч. 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 березня 2018 року підсудного ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності, а дану кримінальну справу про його обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України в редакції 2001 року закрито на підставі ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності (а.с. 7-9).

Як вказано у постанові, начальник Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради ОСОБА_1 , будучи службовою особою наділеною організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими повноваженнями, діючи умисно, всупереч інтересам служби, на користь інтересів третіх осіб, а саме Інституту проблем надійності газонафтопроводів Академії гірничих наук України, в порушення вимог п. 3.1 Методичних рекомендацій з розроблення енерго- та еколооефективних схем теплопостачання населених пунктів України затверджених Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово- комунального господарства України №147 від 26.04.2006р., ст. 13 Закону України «Про теплопостачання» та рішення XVII сесії Івано-Франківської міської ради від 10.05.2007р. «Про схему теплопостачання м. Івано-Франківська» підписав Акт №1 здачі-приймання виконаних робіт від 26.12.2007 р., згідно якого прийняв, без будь-яких зауважень чи претензій, зі сторони Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, роботи по розробці схеми теплопостачання, а також підписав платіжне доручення №2840 від 27.12.2007 р., згідно якого Інституту проблем надійності газонафтопроводів Академії гірничих наук України було перераховано 300000 гри. за виконання вищевказаних робіт. Внаслідок таких дій ОСОБА_1 , з міського бюджету перераховано Інституту проблем надійності газонафтопроводів Академії гірничих наук України 300000 гри. за розробку схеми теплопостачання м. Івано-Франківська, яка через наявній у ній недоліки, визнана такою, що не може вважатись схемою теплопостачання міста Івано-Франківська та в подальшому не використовувалась і не знайшла практичного застосування, чим інтересам територіальної громади м. Івано-Франківська спричинено матеріальну шкоду.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, - тобто в умисному, в інтересах третіх осіб, використанні службовою особою службового становища всупереч інтересам служби, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом громадським інтересам.

Листом Івано-Франківської місцевої прокуратури від 18.05.2018 року за № 67-942вих-18 Івано-Франківську міську раду повідомлено про те, що постановою Івано-Франківського міського суду від 16.03.2018 року ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину передбаченого ч.2 ст.364 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. За наслідками розгляду вказаної кримінальної справи в суді встановлено, що збитки територіальній громаді міста Івано-Франківська в розмірі 300 000 грн. залишились невідшкодованими (а.с. 6).

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За ч. 2 ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені статтею 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком.

Пленум Верховного Суду України у абзаці 1 пункту 2 Постанови «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року № 6 наголосив, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Таким чином, зі змісту наведених норм права випливає, що для застосування вимог статті 1166 ЦК України суд повинен встановити наявність певних обставин, а саме: якими саме неправомірними діями відповідача було заподіяно шкоду позивачу і чи є між цими діями та шкодою безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Наявність (відсутність) зазначених обставин суд повинен встановити за допомогою належних доказів. При цьому суд повинен оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Разом з тим, Верховний Суд звернув увагу на те, що, хоча цивільне законодавство в деліктних правовідносинах і передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, однак позивач повинен довести, що протиправні дії вчинено саме тією особою, до якої пред`явлено позов (постанова від 10.06.2019 року у справі № 591/5118/14-ц).

Положеннями статті 1192 ЦК України передбачено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоду майну, відшкодувати завдану шкоду в натурі (передати річ того самого роду й такої самої якості чи полагодити пошкоджену річ) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі, або реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи.

Як вже зазначалось вище, відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (ч. 2 ст. 22 ЦК України).

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що відшкодування збитків є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Таким чином, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що згідно зі ст. 19 ЦПК України загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно вимог ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з матеріалів цивільної справи позивач на підтвердження своїх позовних вимог надав суду лише копію ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 березня 2018 року у справі № 0907/10500/2012, згідно якої ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності, а дану кримінальну справу про його обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України в редакції 2001 року закрито на підставі ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності (а.с. 7-9).

В порушення зазначених вище норм процесуального права, позивачем на підтвердження своїх позовних вимог не надано суду жодних належних та допустимих доказів, зокрема які б містили усі обов`язкові елементи складу цивільного правопорушення.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

З позовної заяви вбачається, що позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому посилаючись на вимоги ст. 22, ст.1166 ЦК України, просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 збитки, заподіяні злочином, у розмірі 300 000 грн.

Позивач, розпорядившись своїми правами на власний розсуд визначив предмет, підстави позову, його обґрунтування, підстав для задоволення якого суд не знайшов.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись статтями 12, 13, 76-83, 141, 258, 259, 264-265, 268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення збитків - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Антоняк Т.М.

Повний текст рішення складено та підписано 04.12.2020 року.