_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/7622/18
Провадження № 2/947/1018/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2020 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

при секретарі Кириковій О.О.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1

до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Порто-Франко»,

Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Фінанс»,

ОСОБА_3

про визнання договору недійсним

та скасування реєстрації права власності на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 19.06.2018 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом, який під час розгляду справи неодноразово уточнювала та згідно з останньою редакцією від 03.12.2019 року до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Порто-Франко», Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Фінанс», ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та скасування реєстрації права власності на предмет іпотеки, просить суд:

- визнати недійсним та скасувати договір №309 від 16 березня 2016 року про відступлення права вимоги за іпотечним договором №573, стосовно квартири АДРЕСА_1 , укладений між ТОВ «Альянс Фінанс» та ОСОБА_3 ;

- визнати недійсним та скасувати договір №347 від 22 березня 2016 року про відступлення права вимоги за іпотечним договором №573, стосовно квартири АДРЕСА_1 , укладений між ТОВ «Альянс Фінанс» та ОСОБА_3 ;

- визнати недійсним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 30613661 від 25.07.2016 року о 12:11:08, про перехід права власності, на квартиру АДРЕСА_1 , від позивача ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_3 , номер запису про право власності 15559149, прийняте на підставі недійсного договору №347 від 22.03.2016 року про відступлення права вимоги за іпотечним договором.

В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що 18.03.2011 року між ОСОБА_4 та ПАТ АБ «Порто-Франко» був укладений кредитний договір №115/1-11, в забезпечення виконання умов якого, 18.03.2011 року між банком та ОСОБА_1 був укладений договір поруки №18-03/2011.

Також, тієї ж дати 18.03.2011 року, в забезпечення виконання умов кредитного договору №115/1-11 між нею ОСОБА_1 та ПАТ АБ «Порто-Франко» був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К., зареєстрований в реєстрі за №537, за умовами якого ОСОБА_1 передала в іпотеку належне їй нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 .

30.12.2011 року, між ОСОБА_4 та ПАТ АБ «Порто-Франко» було укладено додаткову угоду №3, якою змінено кінцевий термін виконання зобов`язань за кредитним договором №115/1-11 від 18.03.2011 року, а саме з «17.05.2011 року» на «30.03.2012 року», у зв`язку з чим також внесені зміни до договору поруки.

Надалі, рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 04.03.2013 року по справі №1522/26674/2012, задоволено позов ПАТ АБ «Порто-Франко» про солідарне стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №115/1-11 від 18.03.2011 року.

16.03.2016 року між ПАТ АБ «Порто-Франко» та ТОВ «Альянс Фінанс» був укладений договір №7 про відступлення права вимоги за іпотечними договорами, на підставі якого ПАТ АБ «Порто-Франко» відступило на користь ТОВ «Альянс Фінанс» у тому числі право вимоги за іпотечним договором від 18.03.2011 року, укладеним з ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К., зареєстрований в реєстрі за №537.

22.03.2016 року між ТОВ «Альянс Фінанс» та ОСОБА_3 був укладений договір про відступлення права вимоги, за умовами якого ТОВ «Альянс Фінанс» відступило на користь ОСОБА_3 право вимоги за іпотечним договором від 18.03.2011 року, укладеним з ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К., зареєстрований в реєстрі за №537.

25.07.2016 року державним реєстратором в особі приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за №30613661, на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 .

Позивач вважає, що укладений договір про відступлення права вимоги від 16.03.2016 року суперечить чинним нормам законодавства, оскільки після ухвалення Приморським районним судом міста Одеси 04.03.2013 року рішення по справі №1522/26674/12, Банк ПАТ АБ «Порто-Франко» використав своє право на обраний вид захисту прав та інтересів шляхом стягнення заборгованості.

Отже, після набрання вказаним рішення суду, звернення стягнення на предмет іпотеки є неможливим, оскільки суперечить ст. 61 Конституції України, а відтак іпотечний договір є припиненим, а банк мав право задовольнити свої вимоги шляхом здійснення відповідних дій в межах виконавчого провадження.

У зв`язку з чим, позивач вважає, що ПАТ АБ «Порто-Франко» не мав права на укладення з ТОВ «Альянс Фінанс» вищевказаного договору про відступлення права вимоги стосовно іпотечного договору від 18.03.2011 року, за р.№537, а відтак такий договір в цій частині підлягає визнанню недійсним, як і наступні договори і рішення прийняті стосовно вказаного іпотечного договору та предмету іпотеки.

Також позивач вважає, що звернення стягнення стосовно предмета іпотеки, яке було здійснено 25.07.2016 року в позасудовому порядку шляхом визнання за ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , було здійснено з порушенням встановлених строків позовної давності, оскільки кінцевий термін дії іпотечного договору, з урахуванням додаткових угод, було встановлено по 30.03.2012 року. У той же час, банк звернувся до Приморського районного суду міста Одеси з позовом про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором 16.11.2012 року, таким чином строк позовної давності переривався, та повинен відраховуватись з 17.11.2012 року. На думку позивача, будь-які дії зі звернення стягнення стосовно предмету іпотеки, можливі були бути в межах трирічного терміну, а саме з 17.11.2012 року по 17.11.2015 року. Крім того, позивач зазначила, що відступлення права вимоги за іпотечним договором, яке було здійснено незаконно, також не є підставою для перебігу строку позовної давності для здійснення вказаних дій.

У зв`язку з чим, позивач додатково зазначила, що перереєстрація права власності на іпотечне майно була здійснена поза межами строку дії іпотечного договору та поза межами строку позовної давності.

З урахування викладеного, позивачка вважає, що договір від 16 березня 2016 року про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 18.03.2011 року, за р.№537, є недійсним та підлягає скасуванню, за наслідком чого підлягає визнанню недійсним і скасуванню договір від 22 березня 2016 року про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 18.03.2011 року, за р.№537. У зв`язку з тим, що договір на підставі якого ОСОБА_3 набула право вимоги за іпотечним договором підлягає скасуванню, позивач також просить суд скасувати спірну реєстрацію права власності стосовно квартири АДРЕСА_1 , а також з підстав того, що, як вже зазначалось, така перереєстрація була вчинена поза межами строку дії іпотечного договору та поза межами строку позовної давності.

Зазначені обставини стали підставою для звернення позивачки до суду з цим позовом.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 29.06.2018 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні.

Тієї ж дати, Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу, якою вжиті заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_2 .

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 03.09.2018 року витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк Вікторії Костянтинівни належними чином завірені копії документів, а саме:

- нотаріальної справи щодо посвідчення договору, за реєстровим №309, від 16.03.2016 року, за умовами якого Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Порто-Франко» відступив Товариству з обмеженою відповідальністю «Альянс Фінанс» право вимоги за іпотечним договором № 573, на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 ;

- нотаріальної справи щодо посвідчення договору, за реєстровим №347, від 22.03.2016 року, за умовами якого ТОВ «Альянс Фінанс» відступило ОСОБА_3 право вимоги за іпотечним договором № 573, на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

26.11.2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К. надані до суду документи на виконання ухвали суду від 03.09.2018 року.

Ухвалою суду від 18.02.2019 року витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сегедченко Ірини Миколаївни належним чином завірену копію нотаріальної і реєстраційної справ щодо здійсненої державної реєстрації переходу права власності від ОСОБА_1 до ОСОБА_3 стосовно трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 15559149, індексний номер рішення 30613661 від 25 липня 2016 року 12:11:08.

Надалі, до суду було надано лист приватного нотаріуса Сегедченко І.М. від 28.02.2019 року, в якому остання посилається на те, що в ухвалі суду інформація зазначена не коректно, та приватний нотаріус не є суб`єктом державної реєстрації прав, що забезпечує зберігання реєстраційних справ у паперовій формі.

У зв`язку з отриманим вказаним листом нотаріуса щодо некоректності зазначення певної інформації, 19 березня 2019 року позивач знов звернулась до суду з заявою про забезпечення доказів шляхом їх витребування.

Ухвалою суду від 26.03.2019 року витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сегеченко Ірини Миколаївни належним чином завірені копії усіх документів, копії реєстраційної справи, яка в свою чергу включає документи на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних дій, що стосуються здійсненої державної реєстрації переходу права власності від ОСОБА_1 до ОСОБА_3 стосовно трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 15559149, індексний номер рішення 30613661 від 25 липня 2016 року 12:11:08. У разі передання паперової форми зазначеної реєстраційної справи до відповідного суб`єкта державної реєстрації прав, який забезпечує зберігання реєстраційних справ у паперовій формі, надати до суду відповідне підтвердження такої передачі, а також усі копії документів, які були внесені нотаріусом, як суб`єктом державної реєстрації в електронній формі до відповідної реєстраційної справи, які зберігається в Державному реєстрі речових прав постійно.

11 квітня 2019 року на виконання зазначеної ухвали суду, приватним нотаріусом було надано до суду лист за вих. №123/01-16 в якому повідомлено, що документи видані, оформлені нотаріусом під час проведення реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , передані до Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради для зберігання та не перебувають в її володінні.

З урахуванням отриманої інформації, за клопотанням позивача, судом 30.05.2019 року було постановлено ухвалу, якою витребувано з Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради належним чином завірені копії усіх документів, копії реєстраційної справи щодо державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 15559149.

08.07.2019 року до суду, на виконання вказаної ухвали суду, надійшли з Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради належним чином завірені копії документів реєстраційної справи №01.

20.08.2019 року у підготовчому судовому засіданні представник позивача надав до суду клопотання про зупинення провадження по справі, від підтримання якого представник позивача особисто відмовився у підготовчому судовому засіданні 03.12.2019 року, в якому одночасно зазначив. що просить суд його не розглядати.

22.01.2020 року судом без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні 03.03.2020 року позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити.

Відповідачі по справі та їх представники у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

З урахуванням думки позивача та її представника, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 03.03.2020 року за відсутності відповідачів та їх представників.

Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов ОСОБА_1 не підлягаючим до задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18 березня 2011 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Порто-Франко» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір №115/1-11, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 240000 гривень 00 копійок, зі сплатою відсотків у розмірі 25% річник, зі встановленим строком повернення до 17 травня 2011 року.

З метою забезпечення виконання умов вказаного кредитного договору, 18 березня 2011 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Порто-Франко» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки №18-03/2011, за умовами якого ОСОБА_1 зобов`язалась перед банком відповідати в повному об`ємі за виконання ОСОБА_4 зобов`язань за кредитним договором №115/1-11 від 18.03.2011 року.

18 березня 2011 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Порто-Франко» та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К., зареєстрований в реєстрі за №537, за умовами якого ОСОБА_1 передала в іпотеку банку нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , яка належала іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 14.06.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрований в реєстрі за №7959.

30 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Порто-Франко» та ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду №3 до кредитного договору №115/1-11 від 18.03.2011 року, за умовами якої сторони вирішили змінити п.1.1 кредитного договору №115/1-11 від 18.03.2011 року та встановили строк повернення кредитних коштів по 30 березня 2012 року.

Також, 30.12.2011 року аналогічні зміни були внесені до договору поруки №18-03/2011 від 18.03.2011 року, на підставі додаткової угоди №2 укладеної між ПАТ КБ «Порто-Франко» та ОСОБА_1 .

Судом також встановлено, що ОСОБА_4 не виконувались належним чином умови вказаного кредитного договору №115/1-11 від 18.03.2011 року та умови кредитного договору 172/2-11 від 28.04.2011 року, внаслідок чого станом на 05.11.2012 року по вказаним кредитним договором утворилась заборгованість в розмірі 2321395,05 гривень, що стало приводом для звернення ПАТ АКБ «Порто-Франко» 16.11.2012 року до Приморського районного суду міста Одеси з відповідним позовом про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , як поручителя.

За наслідком розгляду вказаної справи №1522/26674/2012, 04 березня 2013 року Приморським районним судом міста Одеси ухвалено рішення, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Порто-Франко» заборгованість за кредитним договором №115/1-11 від 18.03.2011 року та за кредитним договором №172/2-11 від 28.04.2011року в сумі 2321395 гривень 05 копійок. Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Порто-Франко» судові витрати у сумі 3219,0 гривень за сплачений судовий збір.

29 квітня 2013 року рішення суду набрало законної сили і тієї ж дати Приморським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист №522/26674/12 про солідарне стягнення з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Порто-Франко» суми заборгованості за кредитним договором №115/1-11 від 18.03.2011 року та за кредитним договором №172/2-11 від 28.04.2011року.

Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 09 червня 2015 року вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судом також встановлено, що 01.03.2016 року на відкритих торгах (аукціоні) з реалізації активів права вимоги за кредитами АБ «Порто-Франко», останній здійснив продаж права вимоги за кредитними договорами, у тому числі за кредитним договором №115/1-11 від 18.03.2011 року; за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом 18.03.2011 року з усіма додатками та доповненнями; за договором поруки №18-03-2011 від 18.03.2011 року.

Відповідно до протоколу №44 /АЕТ/, лот 1052, переможцем вказаних торгів визначено ТОВ «Альянс Фінанс».

16 березня 2016 року ПАТ «Порто-Франко» і ТОВ «Альянс Фінанс» було укладено договір про відступлення права вимоги №7 зокрема за кредитним договором №115/1-11 від 18.03.2011 року; за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом 18.03.2011 року з усіма додатками та доповненнями; за договором поруки №18-03-2011 від 18.03.2011 року.

16.03.2016 року ПАТ АБ „Порто-Франко та ТОВ „Альянс Фінанс склали акт прийому-передачі до договору про відступлення права вимоги № 7 від 16.03.2016 року, за яким первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги за кредитним договором №115/1-11 від 18.03.2011 року, укладеним між ПАТ АБ „Порто-Франко та ОСОБА_4 , а також кредитні документи відповідно Договору про відступлення права вимоги №7 від 16 березня 2016 року.

16.03.2016 року ПАТ АБ „Порто-Франко та ТОВ „Альянс Фінанс уклали договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К., зареєстрований в реєстрі за №309, за умовами якого банк передав ТОВ «Альянс Фінанс» право вимоги за іпотечним договором від 18.03.2011 року, зареєстрованим в реєстрі за № 537.

22.03.2016 року між ТОВ „Альянс Фінанс і ОСОБА_3 було укладено договір про відступлення права вимоги зокрема за кредитним договором №115/1-11 від 18 березня 2011 року; за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом 18.03.2011 року з усіма додатками та доповненнями; за договором поруки № 18-03-2011 від 18.03.2011 року.

Тієї ж дати - 16.03.2016 року ТОВ „Альянс Фінанс та ОСОБА_3 уклали договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К., зареєстрований в реєстрі за №347, за умовами якого ТОВ «Альянс Фінанс» передало ОСОБА_3 право вимоги за іпотечним договором від 18.03.2011 року, зареєстрованим в реєстрі за № 537, укладеним з ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, судом встановлено, що ОСОБА_3 набула право вимоги за кредитним договором №115/1-11 від 18 березня 2011 року; за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом 18.03.2011 року, зареєстрованим в реєстрі за № 537, з усіма додатками та доповненнями; за договором поруки № 18-03-2011 від 18.03.2011 року.

На підставі зазначених обставин, в Державному реєстрі Іпотек, було зареєстровано інформацію про іпотекодержателя ОСОБА_3 стосовно іпотечного майна квартири АДРЕСА_1 , за іпотечним договором від 18.03.2011 року, р.№537, що підтверджується інформаційною довідкою №129790080 від 05.08.2018 року.

Як вбачається, надалі, 20.07.2016 року ОСОБА_3 звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М., як державного реєстратора, з заявою про проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , в порядку звернення стягнення в позасудовий порядок на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

За наслідком розгляду вказаної заяви, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М., як державним реєстратором, 25 липня 2016 року винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за №30613661, на підставі якого зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , запис про право власності №15559149, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №129790080 від 05.07.2018 року.

На підставі викладеного, судом встановлено, що ОСОБА_3 частково задовольнила свої вимоги до боржників ОСОБА_4 та ОСОБА_1 за кредитним договором №115/1-11 від 18 березня 2011 року, шляхом звернення стягнення в позасудовому порядку на предмет іпотеки за іпотечним договором від 18.03.2011 року, р.№537, шляхом набуття права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

У той же час, позивач вважає, що договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 16.03.2016 року, за р. №309; договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 22 березня 2016 року, за р. №347, є недійсними, підлягають скасуванню, у зв`язку з чим, також підлягає скасуванню рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 30613661 від 25.07.2016 року.

Так, позивач стверджує, що внаслідок ухваленого рішення Приморського районного суду міста Одеси від 04.03.2013 року по справі №1522/26674/12 про стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором №115/1-11 від 18.03.2011 року, ПАТ «АБ «Порто Франко» використовував своє право щодо способу захисту своїх прав, а відтак був позбавлений можливості щодо здійснення подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 18.03.2011 року, р. №537, та передання права вимоги за ним, крім звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку виконання рішення суду у відповідності до норм Закону України «Про виконавче провадження».

Суд вважає вказані доводи позивача безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.

Так, статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, що були йому передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

Згідно статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку".

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Порядок звернення стягнення на предмет іпотеки був погоджений сторонами в Договорі іпотеки від 18.03.2011 року, за р. №537.

Відповідно до пункту 5.2 вказаного договору, звернення стягнення і реалізація предмета іпотеки здійснюється шляхом позасудового врегулювання або в примусовому порядку. Іпотекодержатель має право на власний розсуд обрати спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки. Позасудове врегулювання здійснюється шляхом використання цього нотаріально посвідченого застереження у цьому договорі.

За таких обставин, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Отже, стягнення заборгованості за основним зобов`язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов`язання, адже саме кредитор має право обрати, яким чином здійснювати стягнення заборгованості (постанови Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 640/18356/17, від 28 серпня 2019 року у справі № 759/4036/18).

Аналогічні висновки викладені й у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) від 04 липня 2018 року, в якій зазначено, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

За рахунок предмета іпотеки кредитор має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі. Застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не вважається подвійним стягненням (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15?г).

На підставі викладеного, суд вважає безпідставними посилання позивача та вважає, що ПАТ «Порто Франко» після ухвалення 04.03.2013 року Приморським районним судом міста Одеси рішення по справі №1522/26674/12 про стягнення заборгованості за кредитним договором №115/1-11 від 18.03.2011, мав достатньо повноважень на укладення договорів стосовно іпотечного договору від 18.03.2011 року, укладеного в забезпечення вказаного кредитного договору, за наслідком чого іпотекадержателем за яким стала ОСОБА_3 , яка на підставі викладеного мала правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (далі Закон) іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною п`ятою статті 3 Закону, іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Підстави припинення іпотеки визначено статтею 17 Закону, зокрема, іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Позивач, як на підставу позову про визнання спірних договорів про відступлення права вимоги та скасування рішення про державну реєстрацію, посилалась на сплив позовної давності, у межах якої банк мав право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Одночасно суд звертає увагу, що позивачем окремо вимога про визнання припиненим спірним договір іпотеки не заявлялись.

Так, стаття 17 Закону України «Про іпотеку» та стаття 593 ЦК України не містять такої підстави припинення договору іпотеки, як сплив позовної давності.

У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само й боржник зі спливом позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя цієї статті).

У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята цієї статті). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша цієї статті), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17, від 05 липня 2017 року у справі № 6-1840цс16, а також у постанові Верховного Суду від 26.02.2020 року по справі №754/14266/17.

Отже, сплив строку позовної давності не може бути підставою для припинення зобов`язань за договором іпотеки на підставі норм ЦК України та Закону України «Про іпотеку».

На підставі викладеного, суд вважає безпідставними посилання позивача, що будь-які дії стосовно предмета іпотеки за іпотечним договором від 18.03.2011 року, можливо було здійснювати протягом трьох років з дня припинення дії договору, а саме з 30.03.2012 року, який був перерваний зверненням банку до Приморського районного суду міста Одеси з позовом про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором 16.11.2012 року, таким чином строк позовної давності на думку позивача повинен відраховуватись з 17.11.2012 року, який закінчився 17.11.2015 року, а відтак спірна перереєстрація права власності на предмет іпотеки була проведена незаконно.

Одночасно суд зазначає, що сторони в договорі іпотеки від 18.03.2011 року погодили, що цей договір іпотеки набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до повного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором та додаткових договорів до нього.

З матеріалів справи вбачається, що станом на день звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме 25.07.2016 року, заборгованість за кредитним договором №115/1-11 від 18.03.2011 року боржниками ОСОБА_4 та ОСОБА_1 погашена не була, доказів на підтвердження погашення заборгованості за спірним кредитним договором позивачем до суду не надано, у зв`язку з чим, суд вважає безпідставними посилання позивача, що спірний договір іпотеки припинив строк дії 30.03.2012 року.

Крім того, стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Суд зазначає, що станом на день проведення спірної перереєстрації права власності на предмет іпотеки, договір іпотеки від 18.03.2011 року був чинний, діючий, а відтак такий, що породжував права та зобов`язання.

Позивачем стосовно договору іпотеки у позові взагалі не заявлено відповідних вимог.

Інших підстав для задоволення позову позивачем не заявлено, у зв`язку з чим суд не виходить за межі позовних вимог у відповідності до ч.2 ст. 264 ЦПК України.

На підставі викладеного суд доходить до висновку, про відсутність правових підстав для визнання недійсним та скасування договору №309 від 16 березня 2016 року про відступлення права вимоги за іпотечним договором №573, на підставі викладених позивачем доводів, у зв`язку з чим в цій частині вимоги позивача слід залишити без задоволення.

Оскільки вимоги про визнання недійсним та скасування договору №347 від 22 березня 2016 року про відступлення права вимоги, є похідними від попередньої вимоги, у задоволенні якої судом відмовлено, суд доходить до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Також, на підставі вищевикладеного, не знайшли підтвердження та правового обґрунтування посилання позивача викладені в мотивування вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за №30613661 від 25.07.2016 року, у зв`язку з чим в цій частині позову також слід відмовити.

Одночасно судом враховується, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18) дійшла висновку, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію.

Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного, проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати у відповідності до ст. 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають.

На підставі вищевикладена керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 6, 81, 89, 141, 263-265, 268, 352, 354, п. 15.5 Перехідних положень Розділу ХІІІ ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 ) до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Порто-Франко» (місцезнаходження: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 10), Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Фінанс» (місцезнаходження: 49027, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 22), ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_4 ) про визнання договору недійсним та скасування реєстрації права власності на предмет іпотеки відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 06 березня 2020 року.

Головуючий Калініченко Л. В.