Справа №339/274/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2020 року м. Болехів

Болехівський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Головенко О. С.

секретаря судового засідання Ганчар Л.В.

з участю позивача ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у загальному позовному провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В :

02 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_3 з позовною заявою, в якій просила розірвати шлюб, укладений 21 травня 1997 року та здійснити поділ квартири, як спільного майна подружжя, з відступом від рівності часток, визнавши за нею право власності на 8/10 часток квартири по АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що після одруження вони спочатку проживали у батьків чоловіка, а потім постійно орендували житло. Від знайомих дізналася, що продається вказана квартира, вона домовилась із власником ОСОБА_4 про її купівлю за 80000 грн. При оформленні договору купівлі-продажу квартири 26 серпня 2015 року вручила продавцю кошти в сумі 22000 грн., а решту - 58000 грн. домовилась доплатити до 01 березня 2016 року. Через відсутність коштів та неможливість заробити їх на Україні, вона виїхала на заробітки в Російську Федерацію. У 2015 -2017 роках, коли сплачувала борг за квартиру, то відповідач працював слюсарем-сантехніком та заробляв кошти, які не дозволяли сплатити борг по вказаній квартирі.

Відповідач неодноразово виганяв її з квартири, востаннє 27.09.2019 року, з приводу чого вона зверталась до поліції.

Оскільки при укладенні договору купівлі-продажу, вони заплатили 22000 грн. із спільно нажитих коштів, то саме з цієї суми визначається частка відповідача. Решту коштів розміром 58000 грн. зароблені нею особисто в Російській Федерації виключно для погашення боргу за вказану квартиру. Відповідач після сплати 22000 грн. не вніс за вказану квартиру жодних коштів, але в даний час виганяє її з квартири, вважаючи її своєю.

З врахуванням цих обставин вважає, що відповідачу належить 2/10 частки вказаної квартири, а їй - 8/10 часток. При цьому, загальна вартість квартири згідно договору купівлі-продажу від 26 серпня 2015 року становить 80000 грн., а 8/10 часток становить 64000 грн.

03 жовтня 2019 року провадження у зазначеній справі відкрито та призначено до підготовчого засідання.

28 листопада 2019 року ухвалою суду роз`єднано у самостійні провадження позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ майна.

Зокрема, позовні вимоги про поділ майна залишено в даному провадженні під номером №339/274/19 (2/339/193/19), а позовні вимоги про розірвання шлюбу виділено в самостійне провадження.

11 грудня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду.

Відповідач в судове засідання не з`явився повторно та не подав відзив на позов, про дату, час і місце цього засідання повідомлявся у встановленому законом порядку чином через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади Україн і від нього не надійшла заява про причини неявки в суд чи про слухання справи в його відсутності (а.с.40, 126).

Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

- відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

- відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

- відповідач не подав відзив;

- позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

При таких обставинах, враховуючи згоду позивача, суд, керуючись вимогами ст.280 ЦПК України, ухвалив про проведення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.

Суд, вислухавши вступне слово позивача та представника, пояснення свідка повно та всебічно та всебічно з"ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, прийшов до наступного висновку.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

За правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 21 травня 1997 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Болехівського міськвиконкому Івано-Франківської області актовий запис №29 (а.с.4).

Рішенням Болехівського міського суду від 13 січня 2020року шлюб між ними розірвано. Як вбачається із змісту рішення, позивач, звернувшись до суду 02 жовтня 2019 року, просила розірвати шлюб, пояснюючи в судовому засіданні про те, що більше 4 місяців не підтримують шлюбних відносин (а.с127-129).

При цьому, будь-які рішення щодо встановлення режиму окремого проживання та встановлення фактів проживання будь-кого з подружжя однією сім`єю із іншими особами не приймалося, хоч між сторонами часто виникали конфлікти.

Так, з приводу перебування свого чоловіка ОСОБА_3 в нетверезому стані 19.11.2018року, 27.09.2019року та вчинення скандалів, позивач зверталась до Долинського ВП Калуського ВП ГУНП. В результаті проведеної профілактичної бесіди з ОСОБА_3 роз"яснено щодо невчинення ним аналогічних дій в майбутньому. ( а.с.110-113).

31.01.2018 року позивач звернулася до поліції з приводу сварки, що виникла з чоловіком, який виганяв її з будинку. Однак, розгляд заяви було припинено, так як позивач повідомила, що вона має зафіксувати вказану подію, оскільки в подальшому буде звертатись в суд щодо виселення чоловіка ОСОБА_3 з будинку. ( а.с.114).

Перебуваючи в шлюбі, сторони згідно договору купівлі-продажу від 26 серпня 2015 року придбали квартиру, загальною площею 59,8 кв.м. для власного проживання по АДРЕСА_1 за ціною 80000.00 грн.

Договір укладений між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець).

За домовленістю між сторонами договору (п.4), 22000.00 грн. сплачено покупцем ОСОБА_1 при укладенні договору, а решту суми - 58000грн. вона зобов`язувалася сплатити до 01 березня 2016 року (а.с.10-11).

Ці умови договору виконані, що підтверджено нотаріально-посвідченою розпискою від 12.09.2018 року, складеною ОСОБА_5 .

З пункту 17 зазначеного договору вбачається, що покупець підтверджує, що вона перебуває в шлюбі та купляє квартиру за кошти подружжя, оскільки отримувала згоду чоловіка на вчинення такого роду дій і не заперечувала про це, а навпаки, визнавала право спільної сумісної власності чоловіка, який надавав згоду на його укладення. ( а.с.10-11).

Зокрема, як свідчать матеріали справи, чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_3 до нотаріальної контори надавав заяву від 26 серпня 2015 року, в якій давав згоду на придбання дружиною квартири по АДРЕСА_1 підтверджуючи, що вказне майно набувається в шлюбі у спільну власність подружжя, правочин відповідає інтересам сім`ї на умовах, які вони попередньо обговорили та відповідає їх спільному волевиявленню (а.с.91).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, судом достовірно і беззаперечно встановлено, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, придбане ними за час перебування в шлюбі.

Окрім того, сама позивач цього факту не заперечує, так як статус спірного житлового будинку - «спільне майно подружжя» визнаний нею в позовній заяві.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Відповідно до пунктів 1-3 частини першої та частини сьомої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Згідно з вимогами ст.12,81 ЦПК України, розгляд і вирішення цивільних справ у судах проводиться на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

При цьому у пунктах 1, 3 ст.129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просила визнати за нею право власності на 8/10 часток квартири, з врахуванням положень ч.2,3 ст.70 СК України.

По-перше, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя у спільній сумісній власності подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. По-друге, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Оскільки дітей в шлюбі не було, то підставою для відступу від засад рівності подружжя може бути факт доведення одним із подружжя обставин про те, що другий з подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Разом з тим, позивач на підтвердження підстав для відступу від засад рівності часток подружжя, покликалася на те, що її частка коштів, розміром 58000грн., вкладених в покупку квартири вартістю 80000грн. є більшою, а відповідач, окрім сплати 22000грн., не вніс більше жодних коштів та виганяє її з квартири, вважаючи своєю власністю, а також на пояснення свідка ОСОБА_6 .

Зокрема, свідок ОСОБА_6 , яка є її матір"ю позивача, пояснила, що її дочка поїхала в Росію, щоб заробити кошти на квартиру. Вона була один раз у квартирі, яку придбала її дочка. Відповідач має іншу жінку і виганяє позивача з квартири.

А з наданих позивачем квитанцій вбачається, що проплата коштів гр. ОСОБА_5 здійснена впродовж 2016 - 2017 років, тобто, в період, коли сторони перебували у шлюбі, та на суму 46886.17 грн.(а.с.12-14,116), а не 58000грн., як то стверджує позивач.

Позивач, зазначаючи як підставу для відхилення від рівності часток подружжя, те, що розмір її доходу, який вона отримувала закордоном, працюючи в Російській Федерації, був значно вищий, ніж розмір заробітної плати відповідача, не врахувала положення частини 2 статті 61 СК України, відповідно до якого об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Окрім того, доводи позивача про те, що відповідач працював слюсарем-сантхніком ДП «СКК «Моршинкурорт" і його доходи не дозволяли погасити борг за квартиру спростовуються і матеріалами справи.

Так, з довідок про заробітну плату відповідача вбачається, що його дохід за 2015 рік становив 19977.86 гр.н, за 2016 рік - 25919.84 грн., за 2017 рік - 44683.22 грн. і загальна сума доходу становила 90580.92 грн. (а.с.16-18), що перевищує вартість квартири .

В той же час, у будь-якому випадку невелика заробітна плата одного із подружжя не може бути підставою для зменшення її частки або переходу на пропорційний спосіб розподілу спільної власності подружжя залежно від зробленого внеску, оскільки такий спосіб не є передбачений чинним законодавством та є неприйнятним для спільної власності подружжя. Адже в даному спорі суд визнав, що спірне майно придбане за час шлюбу для спільного проживання та є спільною власністю подружжя.

Сама по собі наявність між сторонами постійних конфліктів з приводу користування квартирою ( про що свідчать пояснення свідка та матеріали справи з приводу звернень до поліції на а.с.110-115) не є обставиною, що має істотне значення для справи в контексті ст. 70 СК України для відступу від засад рівності часток подружжя, а дає право позивачу звернутись до суду з приводу зобов`язання відповідача не чинити їй перешкоди в користуванні спірною квартирою.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що підстав для відступу від засад рівності часток при поділі спірного майна між сторонами немає, оскільки відсутні обставини, визначені в ч. 2, 3 ст. 70 СК України, а тому вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 8/10 часток спірного майна є безпідставними.

Оскільки вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, підстави відступу від рівності часток відсутні, то суд вважає за необхідне визнати по 1/2 її частині за кожним із подружжя.

При цьому, спільна сумісна власність припиняється, так як у сторін виникає право спільної часткової власності, у якій визначені ідеальні частки.

А відтак, за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 слід визнати право власності по 1/2 її частині квартири по АДРЕСА_1 за кожним.

За клопотанням позивача, судові витрати покладаються на неї.

На підставі наведеного ст. 60, 61, 62,65, 69,70 Сімейного Кодексу України, керуючись ст. 258-259,263-265, 280-281 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задоволити частково.

У порядку поділу майна подружжя:

- визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 .

- визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду через Болехівський міський суд.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування та ім`я сторін, їх місцезнаходження та проживання :

ОСОБА_1 - реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1 , місце проживанняАДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 - реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_2 , місце проживанняАДРЕСА_1 .

Дата складання повного тексту рішення 10 березня 2020 року.

Суддя Головенко О.С.