Постанова

Іменем України

02 березня 2020 року

м. Київ

справа № 420/1833/18

провадження № 61-18444св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Айдар»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Айдар» на постанову Луганського апеляційного суду від 10 вересня 2019 рокуу складі колегії суддів: Луганської В. М., Авалян Н. М., Єрмакова Ю. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Айдар» (далі - ТОВ «Айдар») про визнання договорів оренди землі недійсними і повернення земельних ділянок.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником земельної ділянки № НОМЕР_1 площею 5,51 га, кадастровий номер :01:001:0025 і земельної ділянки № НОМЕР_2 площею 6,6400 га, кадастровий номер :01:001:0027, які розташовані на території Осинівської сільської ради Новопсковського району Луганської області.

У 2017 році ТОВ «Айдар» повідомило її про необхідність виготовлення обмінних файлів на належні їй земельні ділянки та повернення товариству других примірників договорів оренди землі на вказані земельні ділянки. Під час огляду договорів оренди землі вона виявила, що підписи у договорах оренди землі б/н від 15 травня 2007 року, зареєстрованих 06 червня 2007 року у Державному реєстрі земель, виконані не нею, а іншою особою.

Вказувала, що зазначені договори оренди з ТОВ «Айдар» не підписувала, згоди на їх укладення не надавала, нікого не уповноважувала на укладення цього правочину від її імені.

На підставі вказаного ОСОБА_1 просила суд визнати недійсними договори оренди від 15 травня 2007 року земельних ділянок № НОМЕР_1 площею 5,5100 га і № НОМЕР_2 площею 6,6400 га, які розташовані на території Осинівської сільської ради Новопсковського району Луганської області, укладені між нею та ТОВ «Айдар», зареєстровані у Державному реєстрі земель 06 червня 2007 року, та зобов`язати ТОВ «Айдар» повернути їй вказані земельні ділянки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 29 травня 2019 року у складі судді Проньки В. В. у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірні договори оренди землі укладено за відсутності волевиявлення власника землі на їх укладання, що відповідно до статей 203, 215 ЦК України є підставою для визнання їх недійсними. Однак, позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якого заявлено відповідачем, оскільки про наявність укладених від її імені договорів оренди від 15 травня 2007 року позивач дізналася у 2008 році, отримувала орендну плату більше десяти років, а з позовом до суду про визнання договорів оренди землі звернувся у жовтні 2018 року.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Луганського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 29 травня 2019 року скасовано.

Позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір б/н земельної ділянки № НОМЕР_1 площею 5,5100 га, кадастровий номер :01:001:0025, укладений 15 травня 2007 року між ОСОБА_1 і ТОВ «Айдар», зареєстрований 06 червня 2007 року у Державному реєстрі земель, про що вчинено запис № 69.

Визнано недійсним договір оренди землі б/н земельної ділянки № НОМЕР_2 площею 6,6400 га, кадастровий номер :01:001:0027, укладений 15 травня 2007 року між ОСОБА_1 і ТОВ «Айдар», зареєстрований 06 червня 2007 року у Державному реєстрі земель, про що вчинено запис № 62.

Зобов`язано ТОВ «Айдар» повернути ОСОБА_1 належні їй земельні ділянки № НОМЕР_1 площею 5,5100 га, кадастровий номер :01:001:0025, і № 46 площею 6,6400 га, кадастровий номер :01:001:0027, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які знаходяться на території Осинівської сільської ради Новопсковського району Луганської області.

Стягнуто з ТОВ «Айдар» на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 5 286,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що оскільки волевиявлення позивача на укладання оспорюваних договорів оренди земельної ділянки відсутнє, тому що остання їх не підписувала, що підтверджується висновком експертного дослідження Луганського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 29 серпня 2018 року № 19/113/6-4/4, то відповідно до положень частини першої статті 215 ЦК України вказані правочини є недійсними. При цьому судом першої інстанції не враховано, що позивач пов`язує порушення її прав саме з умовами, які зазначені у договорах, які вона не підписувала, і про які дізналась у 2017 році, а не з фактом користування відповідачем її земельною ділянкою, тому відсутні підстави для висновку про пропуск позивачем позовної давності.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі ТОВ «Айдар», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що, установивши факт неналежності ОСОБА_1 підпису в договорах оренди землі та вважаючи зазначену обставину безумовною підставою, що свідчить про відсутність волевиявлення орендодавця на укладення договорів оренди землі, апеляційний суд, на відміну від суду першої інстанції, залишив поза увагою поведінку позивача після укладення оспорюваних договорів, яка свідчить про спрямованість її дій на фактичне виконання умов договору оренди землі, зокрема отримання нею щорічної плати за користування землею, направлення відповідачу листів-повідомлень від 20 жовтня 2018 року про відмову від підписання додаткових угод до договорів оренди землі від 15 травня 2007 року і двох листів-повідомлень від 25 вересня 2017 року про відмову від укладання додаткових угод до договорів оренди землі від 15 травня 2007 року, в яких позивач вказує саме на спірні договори оренди і підтверджує їх існування. Позивач з моменту укладення оспорюваних правочинів у травні 2007 року була достовірно обізнана про характер правовідносин, що склався між нею і ТОВ «Айдар», про що свідчить вчинення нею протягом 8 років дій, спрямованих на виконання цих правочинів, тому суд першої інстанції обґрунтовано застосував наслідки спливу позовної давності.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У листопаді жовтні 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 є власником земельної ділянки № НОМЕР_1 площею 5,5100 га, кадастровий номер :01:001:0025, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Осинівської сільської ради Новопсковського району Луганської області та земельної ділянки № НОМЕР_2 площею 6,6400 га, кадастровий номер :01:001:0027, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Осинівської сільської ради Новопсковського району Луганської області, що підтверджується відповідними державними актами на право власності на земельну ділянку серії ЛГ № 050932 і серії ЛГ № 050934.

15 травня 2007 року між ОСОБА_1 і ТОВ «Айдар» були укладені договори оренди землі без номера, предметом яких є земельна ділянка № НОМЕР_1 площею 5,5100 га та земельна ділянка № НОМЕР_2 площею 6,6400 га, які розташовані на території Осинівської сільської ради Новопсковського району Луганської області, строком на 15 років.

Вказані договори оренди землі були зареєстровані у Державному реєстрі земель 06 червня 2007 року, про що вчинено записи № 62 і № 69.

ОСОБА_1 не заперечує підписання вищезазначених договорів оренди землі, які були зареєстровані у Державному реєстрі земель, однак заперечує підписання договорів оренди, примірники яких отримала від ТОВ «Айдар» у 2017 році.

Відповідно до висновку експертного дослідження Луганського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру за результатами почеркознавчого експертного дослідження від 29 серпня 2018 року № 19/113/6-4/4, проведеного за заявою ОСОБА_1 , підпис від імені ОСОБА_1 у розділі «Підписи сторін» у графі «Орендодавець» зліва від прізвища ОСОБА_1 у типовому договорі оренди землі від 15 травня 2007 року щодо оренди земельної ділянки № НОМЕР_1 площею 5,5100 га, укладеному між ОСОБА_1 і ТОВ «Айдар», а також підпис від імені ОСОБА_1 у розділі «Підписи сторін» у графі «Орендодавець» зліва від прізвища ОСОБА_1 у типовому договорі оренди землі від 15 травня 2007 року щодо оренди земельної ділянки № НОМЕР_2 площею 6,6400 га, укладеному між ОСОБА_1 і ТОВ «Айдар», виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ТОВ «Айдар» здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ТОВ «Айдар» підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено й вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

У частині першій статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За правилами статті 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Разом з тим визначення, процедура укладення, вимоги та припинення договору оренди землі урегульовано у спеціальному законі, яким є Закон України «Про оренду землі».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

У статті 6 Закону України «Про оренду землі» визначено, що орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 14 Закону України «Про оренду землі» передбачена письмова форма договору оренди землі.

Правочин вважається таким, що вчинено в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (частина друга статті 207 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Факт відсутності волевиявлення ОСОБА_1 (орендодавця) на укладення оспорюваних договорів оренди землі підтверджується висновком експертного дослідження Луганського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру за результатами почеркознавчого експертного дослідження від 29 серпня 2018 року № 19/113/6-4/4.

Таким чином, установивши факт відсутності волевиявлення позивача (орендодавця) на укладення спірних договорів оренди землі на умовах, що в ньому викладені, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову і визнання цих правочинів недійсними на підставі статей 203, 215 ЦК України та застосування наслідків його недійсності.

Твердження заявника,що отримання позивачем орендної плати за договорами свідчить про її волевиявлення на укладення цих правочинів є безпідставним, оскільки вказана обставина має значення лише для визначення наслідків недійсності договорів, а не для вирішення спору про визнання їх недійсними.

Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 145/374/17, касаційне провадження № 61-46341св18.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 пропустила строк позовної давності для звернення до суду із позовом, не заслуговують на увагу, оскільки позивач пов`язує порушення її прав саме з фактом обізнаності про існування договору оренди і його змістом, який вона не підписувала та про який дізналася у 2016 році, а не з фактом користування відповідачем її земельною ділянкою.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З урахуванням вказаного апеляційний суд обґрунтовано відхилив доводи відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності та правильно виходив із того, що перебіг позовної давності починається не з моменту, коли сторони домовились про тимчасове користування земельною ділянкою позивача та отримання останньою плати за користування земельною ділянкою, а з часу, коли позивач дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, тобто коли позивач дізналася, що умови і зміст договору не відповідають тим умовам, на які вона погоджувалася під час укладання договорів оренди землі.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі №6-48цс15.

Інші доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновком суду попередньої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який обґрунтовано їх спростував.

У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Айдар» залишити без задоволення.

Постанову Луганського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. Ю. Сакара

О. В. Білоконь

О. М. Осіян