Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.03.2020 Справа №607/23942/19

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

- головуючого-судді Братасюка В.М.

- за участі секретаря с/з Созанської Т.І.

представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі у спрощеному позовну провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебуває позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, а саме - про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_3 до ОСОБА_4 квартири за адресою АДРЕСА_1 , та, в порядку поділу майна подружжя, визнання за ОСОБА_3 право власності на 1/2 ідеальну частину квартири за адресою АДРЕСА_1 .

На обгрунтування вимог позивач зазначав наступне.

24.05.2007 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції який було зареєстровано шлюб, укладений між Позивачем, ОСОБА_3 , та Відповідачем, ОСОБА_4 , Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11.10.2018 року по цивільній справі № 607/12183/18 вказаний шлюб було розірвано.

Позивач пояснює, що з Відповідачкою вони прожили досить тривалий період у шлюбі, та за цей час за рахунок спільних коштів та праці набували майно, зокрема, за період сімейного життя колишнім подружжям було набуто шляхом придбання у власність нерухоме майно квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Необхідність звернення до суду з вказаним позовом Позивач обумовлював тим, що зазначене вище майно, в силу положень статей 60 та 61 СК України, є таким, що набуте подружжям за час шлюбу та належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Так, спірне нерухоме майно було набута подружжям 29.11.2012 року. Незважаючи на те, що титульним власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 виступила ОСОБА_4 , (підставою виникнення у неї права власності на майно являється договір купівлі-продажу, ВТА № 315876, ВТА № 375877, за реєстровим номером № 6133 від 25.10.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Ю.Г.), на підтвердження чого до позову долучено інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру речових прав власності на нерухоме майно, Позивач стверджував, що дане майно належить до спільної сумісної власності, оскільки було набуте сторонами по справі в період подружніх відносин.

У поданому представником Відповідача відзиві на позовну заяву адвокат зазначала про необґрунтованість заявлених позовних вимог, оскільки спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , так як була придбана за кошти матері відповідачки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що зазначено безпосередньо в розписці, копію якої долучено до відзиву, про позику коштів від 22.10.2012 року в сумі: 105 000 (сто п`ять) тисяч гривень 00 копійок з метою придбання оспорюваної квартири, складену ОСОБА_4 за згодою позивача ОСОБА_3 до моменту договору купівлі-продажу квартири від 25.10.2012 року. Окрім того, представник Відповідача зазначала, що у зв`язку з тим, що 11.10.2018 року сторони даного спору розлучилися, а кошти позичальнику матері Відповідача ОСОБА_6 повернуто не було, а останньою також було направлено вимогу від 18.12.2019 року про повернення коштів за розпискою від 22.10.2012 року, копію якої долучено до відзиву, яку Відповідачем не виконано, спірне майно не може вважатися спільно нажитим і не підлягає поділу як спільне майно подружжя.

Спростовуючи доводи Відповідача, у відповіді на відзив Позивач зазначав про те, що у нього наявні підстави вважати, що вказана розписка була написана Відповідачем та її матір`ю не раніше 2019 року вже під час розгляду справи у Тернопільському міськрайонному суді Тернопільської області, з метою позбавлення Позивача права на частку спільної сумісної власності на нерухоме майно, що було придбано подружжям в період шлюбу, а фактично між Відповідачем та її матір`ю не було укладено жодних договорів позики, на отримання якої Позивач міг би надавати свою згоду, та будь-яким іншим чином своєї згоди на його укладення не Позивач давав, з огляду на що надана Відповідачем розписка ніби-то на підтвердження укладення договору позики, має на меті лише уцінення розміру спільного майна, яке підлягає розподілу між колишнім подружжя.

В судовому засіданні представник Позивача підтримала доводи позовної заяви, просила позов задовольнити з підстав, викладених у ньому.

Представник Відповідача позов заперечила.

До початку розгляду справи по суті представник Позивачка звернулася до суду з клопотанням про призначення судової технічної експертизи, поставивши під обгрунтований сумнів дійсність приєднаної представником Відповідача розписки про позику грошей від 22.10.2012 року, між ОСОБА_4 та її матірю ОСОБА_5 .

Після визнання представником Відповідача факту поширення спільної сумісної власності на позичені кошти, представник Позивача відмовився від клопотання про призначення судової експертизи, висловивши пояснення про оскарження означеного правочину (розписки про позику грошей) в іншому окремому провадженні.

Також представником Відповідача первісно було подане письмове клопотання про виклик свідка, однак, вирішуючи в судовому засіданні 22.01.2020 року, до початку розгляду справи по суті, клопотання, котрі підлягають вирішенню в порядку ст.. 197 ЦПК України, на запитання головуючого представник Відповідача зазначив, що клопотань чи доповнень немає.

Вивчивши подані сторонами заяви та долучені до них матеріали, беручи до уваги надані сторонами в судових засіданнях пояснення, Суд вважає, що позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно ст. 372 ЦК України, майно що є в спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення кореспондує положенням ч. 3 ст. 368 ЦК України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. № 11).

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Загалом, спірна квартира підлягає поділу між Позивачем та Відповідачем у рівних частках, виходячи із того, що належить на праві спільної сумісної власності, виходячи із нижче наведеного нижче:

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч. 2 ст. 370 Цивільного кодексу України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майно, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною першої статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Тому, на підставі вище наведеного, суду при поділі майна, необхідно не лише керуватися вимогами сімейного законодавства, які регулюють відносини подружжя при поділі спільного майна, а й встановити реальний обсяг майна, не набутого подружжя за час шлюбу, а того, яке є наявне у подружжя на час розгляду справи.

Вирішуючи даний спір про поділ спільного майна подружжя з урахуванням заявлених Відповідачем вимог про відмову в задоволенні позову з тих підстав, що грошові кошти, за які було придбане спірне майно, були взяті у позику у матері Відповідача, суд бере до уваги також наступне.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин, за нормами сімейного законодавства, умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Отже, з норм цивільного та сімейного законодавства, беручи до уваги правову позицію, висловлену, зокрема, у постанові ВС/КЦС від 30.01.2020 року по справі № 686/15607/15-ц, у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок останніх майно, внаслідок укладення кредитних договорів, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Для правильного вирішення справи необхідно встановити, за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення їх спільного боргу, чи не вносились особисті кошти кожного із подружжя у рахунок погашення кредитних зобов`язань.

Заявлені Відповідачем заперечення проти позовних вимог ОСОБА_3 з вказівкою на факт придбання спірного майна за рахунок коштів, взятих у позику у матері відповідачки ОСОБА_5 відповідно до розписки про позику коштів від 22.10.2012 року в сумі: 105 000 (сто п`ять) тисяч гривень 00 копійок з метою придбання квартири, складену ОСОБА_4 за згодою позивача ОСОБА_3 до моменту договору купівлі-продажу квартири від 25.10.2012 року, а також наданої суду копії вимоги від 18.12.2019 року про повернення коштів за розпискою від 22.10.2012 року, суд вбачає такими, що можуть бути спрямовані на позбавлення Позивача права на частку спільної сумісної власності на нерухоме майно, що було придбане подружжям ОСОБА_7 період шлюбу , а відтак, необґрунтованими та належним чином не підтвердженими в частині фактичного надання таких грошових коштів за умовами позики.

Окрім цього, навіть припустивши дійсність правочину про позику, позичені в інтересах сімї гроші, також є спільною сумісною власністю подружжя.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Таким чином, з урахуванням означеного, в силу положень статей 57-72 СК України, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , підлягає визнанню спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набута під час шлюбу за спільні кошти, а тому вони мають рівні права на спільне майно, з визнанням за ОСОБА_3 права власності на 1/2 ідеальну частину вказаної квартири.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 355, 368, 372 ЦК України, ст..ст. 60, 61, 65, 69-72 СК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 до ОСОБА_4 квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

В порядку поділу майна подружжя, визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 ідеальну частину квартири за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 916 гривень сплаченого при зверненні до суду судового збору

Рішення набирає законної сили через тридцять днів з дня складання повного тексту, якщо не була подана апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги, рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, визначеному п.15.5 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України , до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі через суд першої інстанції, у 30-денний строк з дня складання повного тексту, апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Позивач ОСОБА_3 АДРЕСА_2

Відповідач ОСОБА_4 АДРЕСА_1

Головуючий суддяВ. М. Братасюк