Ухвала

26 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 127/15802/15-ц

провадження № 61-16395ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Мегабанк» на постанову Вінницького апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Мегабанк», ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання договору купівлі - продажу недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах

ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» (далі - ПАТ «Мегабанк», банк), ОСОБА_3 , третя особа - служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання договору купівлі - продажу недійсним.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 вересня

2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 07 листопада 2016 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 26 січня 2015 року між

ПАТ «Мегабанк» та ОСОБА_3 .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 07 листопада 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від

25 квітня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 24 червня 2020 року касаційну скаргу

ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Вінницького апеляційного суду від 25 квітня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову.

Визнано недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 26 січня 2015 року між

ПАТ «Мегабанк» та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріально округу Малаховою Г. І. 26 січня 2015 року, зареєстрований у реєстрі за № 67.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

У листопаді 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

Акціонерного товариства «Мегабанк» (далі - АТ «Мегабанк») у якій заявник просив скасувати постанову Вінницького апеляційного суду від 06 жовтня

2020 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верхового Суду від 25 квітня

2018 року у справі № 201/9258/15-ц та від 09 грудня 2019 року у справі

№ 464/8589/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Перевіривши наведені заявником доводи, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження на підставі положень пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки посилання заявника на неврахування апеляційним судом правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі 201/9258/15-ц є безпідставними з огляду на те, що встановлені судами фактичні обставини справи та підстави оскарження судових рішень не є подібними.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц зазначено: «Тлумачення статті 38 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі), який передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника). Оскільки таке право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки виникло на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавцем шляхом підписання відповідного договору». Відтак, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до спірних правовідносин».

З метою формування єдиної правозастосовчої практики Великою Палатою Верховного Суду 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 висловлено правовий висновок про те, що підписавши іпотечне застереження,

сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правовий висновок про те, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 ).

З огляду на наведене, відсутні правові підстави для відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Разом з тим, касаційна скарга АТ «Мегабанк» містить клопотання про передачу справи на розгляд до Великої Палати Верховного Суду з метою відступлення від правових висновків Великої Палати Верховного Суду викладеної у постановах від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а та від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18, що є підставою для відкриття касаційного провадження на підставі пункту 2 часини другої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Касаційна скарга подана в передбачений законом строк та з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України. Наведені у ній доводи підлягають перевірці, а тому згідно частини сьомої статті 394 ЦПК України наявні підстави для відкриття касаційного провадження.

Касаційне провадження у цій справі відкривається на підставі пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 389, 392, 394, 395, ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відкрити касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Мегабанк», ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання договору купівлі - продажу недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію речових прав, за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Мегабанк» на постанову Вінницького апеляційного суду від

06 жовтня 2020 року.

Витребувати з Вінницького міського суду Вінницької області цивільну справу

№ 127/15802/15-ц.

Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, у строк до 28 грудня 2020 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик І. Ю. Гулейков О. В. Ступак