КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/4775/2020
справа №755/19/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Голопапи Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 10 січня 2020 року, постановлену під головуванням судді Марфіної Н.В.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в м.Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 10 січня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Не погодившись з постановленою ухвалою, ОСОБА_1 31 січня 2020 року направлено апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі посилається на безпідставність висновків суду про те, що позовна заява не підлягає розгляду в суді у зв`язку із відсутністю спору.

В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Відповідно до статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції керувався пунктом 1 частини 1 статті 186 ЦПК України, статтею 124 Конституції України та виходив з того, що відсутність спору виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

Так, за наслідками аналізу позовної заяви суд вказав, що звертаючись до суду із цим позовом зазначила, що дитина проживає разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 , де йому забезпечено належні умови для його розвитку, в той же час, відповідач рідко навідується до сина, часто змінюючи час зустрічі, проте, на думку суду, позивачем не зазначено, в чому саме полягає її порушене право, відсутні докази існування між батьками дитини спору щодо місця її проживання, відсутні докази звернення позивача до Служби у справах дітей з метою надання допомоги та розв`язання такого спору згідно із статтею 19 СК України.

З такими висновками суд апеляційної інстанції не погоджується з огляду на таке.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно із абзацами 1 та 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 №9-зп:

1. Частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

2. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 2 ЦПК України:

1. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

2. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Практична реалізація порядку звернення до суду стосується, зокрема, таких основних питань про дотримання правил щодо особи, яка подає позов, юрисдикції суду та правил до форми і змісту позовної заяви.

Згідно із частиною 1 статті 186 ЦПК України виключається можливість судового провадження за обставин, що:

1) заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства;

2) є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами;

3) у провадженні цього чи іншого суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав;

4) є рішення третейського суду, прийняте в межах його компетенції, щодо спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, за винятком випадків, коли суд відмовив у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду або скасував рішення третейського суду і розгляд справи в тому самому третейському суді виявився неможливим;

5) є рішення суду іноземної держави, визнане в Україні в установленому законом порядку, щодо спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав;

6) настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які звернулися із позовною заявою або до яких пред`явлено позов, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Наведене судом першої інстанції тлумачення пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України є безпідставним, суперечить Конституції України, статті 6 Конвенції

про захист прав людини і основоположних свобод та положенням ЦПК України.

Встановлення законності чи незаконності, обґрунтованості чи необґрунтованості позовних вимог, наявність чи відсутність спору є результатом, який досягається після дотримання передбачених законом правил розгляду справи.

Поряд з цим, статтею 255 ЦПК України визначена можливість закриття провадження у справі, зокрема, у випадку відсутності предмету спору.

Посилання суду на статтю 19 СК України і відсутність доказів про розв`язання спору Службою у справах дітей також є безпідставним.

Стаття 19 СК України врегульовує питання участі органу опіки та піклування у захисті сімейних прав та інтересів, що є окремою юридичною особою від Служби у справах дітей. Положення зазначеної статті не створюють обмежень для звернення до суду із вимогами про визначення місця проживання дитини без попереднього звернення до цього органу.

Відтак ухвалу суду першої інстанції не можна визнати законною та обґрунтованою, оскільки така ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до статті 379 ЦПК України порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 379, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 10 січня 2020 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 березня 2020 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова