Житомирський апеляційний суд
Справа №295/5066/19 Головуючий у 1-й інст. Чішман Л. М.
Категорія 64 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Борисюка Р.М., Миніч Т.І.,

за участю секретаря Ковальської Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу №295/5066/19 за позовом ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах малолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради про вселення та відшкодування моральної шкоди, за апеляційними скаргами ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на заочне рішення Богунського районного суду м.Житомира від 22 серпня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Чішман Л.М. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У квітні 2019 року ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах малолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , звернулася до суду з даним позовом, в якому просила вселили її та малолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в будинок по АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідачів на її користь моральну шкоду в сумі 76 000 грн, яку розподілити між ними наступним чином: стягнути з відповідача ОСОБА_7 10 000 грн моральної шкоди за незаконне виселення її із житла восени 2018 року; стягнути з відповідача ОСОБА_7 на її користь, як законному представнику, 12 000 грн моральної шкоди, завданої малолітньому ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , незаконним виселенням його із житла взимку 04 грудня 2018 року, стягнути з відповідача ОСОБА_7 на її користь, як законному представнику, 12 000 грн моральної шкоди, завданої малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , незаконним виселенням її із житла взимку 04 грудня 2018 року, стягнути з відповідача ОСОБА_7 на її користь, як законному представнику, 12 000 грн моральної шкоди, завданої малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , незаконним виселенням її із житла взимку 04 грудня 2018 року, стягнути з відповідача ОСОБА_5 на її користь, як законного представника малолітніх дітей, яким завдано моральну шкоду бездіяльністю баби при виселенні із житла її внуків взимку 04 грудня 2018 року в розмірі 5 000 грн на кожну дитину, а всього 15 000 грн, стягнути з відповідача ОСОБА_6 на її користь, як законному представнику малолітніх дітей, яким завдано моральну шкоду бездіяльністю діда при виселенні із житла його внуків взимку 04 грудня 2018 року в розмірі 5 000 грн. на кожну дитину, а всього 15 000 грн. В обгрунтування позову вказувала, що вона та відповідач ОСОБА_7 перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу і є батьками трьох малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вказані особи проживали однією сім`єю більше 10 років у будинку по АДРЕСА_1 , який належить батькам ОСОБА_7 - його матері відповідачу ОСОБА_5 (76/100) та його батьку відповідачу ОСОБА_6 (24/100). Батьки чоловіка дали згоду на її вселення та проживання у вказаному будинку разом з дітьми, які є їх внуками. Як багатодітна мати вона отримувала на вказане домоволодіння відповідачів по АДРЕСА_1 пільги з оплати електроенергії, твердого палива тощо. Крім того, як члени сім`ї, вони вкладали значні кошти в ремонт будинку. Зокрема, вона вкладала кошти, які отримувала як допомогу після народження дітей. Однак, осінню 2018 року ОСОБА_7 вигнав спочатку її з будинку, а 04 грудня 2018 року, близько 7 години ранку, вигнав з будинку по АДРЕСА_1 , і їхніх дітей. Батьки відповідача ОСОБА_7 в порушення ст.ст. 257, 258, 265 Сімейного кодексу України не стали на захист своїх малолітніх внуків, яких незаконно позбавили житла. У зв`язку з протиправною поведінкою відповідачів та незаконним позбавленням житла її та дітей, їм завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях. Після незаконного виселення її з трьома малолітніми дітьми вона була змушена шукати житло, що призвело до хвилювання, порушення нормального укладу життя. Діти зазнали стресу та довгий час перебували у шоковому стані.

Заочним рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 22 серпня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Вселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в будинок по АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду - 10 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 , в особі законного представника ОСОБА_1 моральну шкоду - 12000 грн. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 , в особі законного представника ОСОБА_1 моральну шкоду - 12000 грн. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_1 моральну шкоду - 12 000 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 1 536 грн 80 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Зокрема вказує, що ОСОБА_1 , у зв`язку з аморальною поведінкою та, як наслідок, припиненням шлюбних відносин з ОСОБА_7 , втратила право користування спірним житловим приміщенням. Їхніх спільних з позивачкою дітей із житлового будинку ніхто не виселяв. Власником спірного будинку є ОСОБА_8 - Ѕ частка та ОСОБА_5 - Ѕ частка. У зв`язку з не залученням до розгляду справи співвласника ОСОБА_8 , порушується її право на вільне користування, володіння та розпорядження Ѕ частиною житлового будинку. Крім того, у власності позивачки є 1/7 частка житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , де вона зареєстрована разом з дітьми. У позивача було право користування спірним житлом, яке по своїй суті є сервітутом та після припинення шлюбних відносин право такого сервітуту у ОСОБА_1 припинилося, а тому в частині позовних вимог про її вселення необхідно було відмовити.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року ОСОБА_8 залучено до участі у справі третьою особою.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні вимог. Зазначила, що судовим рішенням порушені її права, як власника частини житлового будинку.

У відзиві ОСОБА_1 просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_7 без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 є батьками малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Встановлено, що ОСОБА_1 проживала за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги як багатодітна сім`я та користується пільгами відповідно до законодавства України.

На момент заселення ОСОБА_1 до будинку по АДРЕСА_1 , даний будинок належав на праві приватної власності батькам ОСОБА_7 - ОСОБА_5 (76/100) та ОСОБА_6 (24/100).

В матеріалах справи наявна заява ОСОБА_1 від 05.12.2018 до Житомирського відділу поліції ГУ Національної поліції в Житомирській області, в якій вона просила притягнути ОСОБА_7 до відповідальності за насильство в сім`ї. В заяві посилалась на те, що ОСОБА_7 осінню 2018 року вигнав її з будинку, а 04.12.2018 вигнав з будинку по АДРЕСА_1 і їхніх дітей. ОСОБА_7 висловлював погрози та образи на її та дітей, а головне позбавив житла.

Згідно зі статтею 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження судового рішення.

Як указує Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ), у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 17 січня 2012 року у справі «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria), заява № 36760/06, § 230).

У справі «Беллет проти Франції» (Bellet v. France), заява № 23805/94, § 36) ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

ЄСПЛ наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише формальним, але і реальним (рішення Європейського суд з прав людини у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» (De Geouffre de la Pradelle v. France, заява № 12964/87, § 28).

Стаття 17 ЦПК України передбачає, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже, вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просила вселити її та малолітнх дітей в будинок по АДРЕСА_1 , якій на праві власності належить ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги (частини перша та друга статті 11 ЦПК України в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року (далі - редакця 1) та частини перша, друга, четверта статті 13 ЦПК України в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року (далі - редакція 2).

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 3 частини другої статті 119 ЦПК України в редакції 1 та пункти 2, 4 частини третьої статті 175 ЦПК України в редакції 2). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 30 ЦПК України в редакції 1 та частина друга статті 48 ЦПК України в редакції 2). Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18).

Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 51 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду даної справи).

За змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 04 вересня 2018 року в справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18), пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження в справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Відповідно до договору дарування частини житлового будинку від 13 квітня 2017 року, який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я. та зареєстрований за №3845, ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_8 прийняла у дар 24/100 ід.частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

В цей же день за договором дарування частини житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я. та зареєстрований за №3846, ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_8 26/100 ід.частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

Отже, на час виселення з будинку та на час зверення ОСОБА_1 до суду з позовом про вселення власниками житлового будинку по АДРЕСА_1 були ОСОБА_5 та ОСОБА_8 .

Згідно ч.2 ст.355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

В апеляційній інстанції третя особа ОСОБА_8 пояснила, що будинок по АДРЕСА_1 між нею та ОСОБА_5 , як співвласниками будинку в натурі не поділений.

Таким чином, належними відповідачами в частині позовних вимог про вселення мали би бути власники спірного будинку - ОСОБА_5 та ОСОБА_8 .

Під час розгляду справи позивач не заявляла клопотання про залучення ОСОБА_8 співвідповідачем у даній справі.

Відтак, рішення у справі прямо впливає на права та законні інтереси ОСОБА_8 , як власника частини будинку, до якого суд вселив ОСОБА_1 та її малолітніх дітей.

Оскільки апеляційний суд не наділений повноваженнями щодо залучення до участі в справі осіб, які не брали в ній участь в суді першої інстанції, та у зв`язку з допущеними цим судом порушеннями вищенаведених норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині позовних вимог про вселення, рішення суду першої інстанції слід скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні цих вимог.

Разом з тим, дане рішення апеляційного суду не перешкоджає ОСОБА_1 захистити свої права шляхом повторного звернення до суду з аналогічним позовом, зазначивши у ньому відповідачами всіх осіб, яких стосуються заявлені нею вимоги.

Що стосується вирішення судом першої інстанції позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд виходить з наступного.

Із змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_7 моральну шкода на її користь та на користь малолітніх дітей. Відшкодування моральної шкоди пов`язувала з неправомірними діями ОСОБА_7 щодо виселення з будинку.

Згідно частини першої та пункту 1 частини другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт заподіяння їй та дітям моральних чи фізичних страждань, що є обов`язковою умовою для відшкодування моральної шкоди, а тому рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про стягнення з ОСОБА_7 на користь позивача та дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 моральної шкоди підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_7 , ОСОБА_8 задовольнити.

Заочне рішення Богунського районного суду м.Житомира від 22 серпня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах малолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради про вселення та відшкодування моральної шкоди.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 09 грудня 2020 року.

Головуючий

Судді