Номер провадження: 22-ц/813/6268/20
Головуючий у першій інстанції Плавич І. В.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів:Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.,

за участю секретаря Бикової К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17.05.2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного сумісного майна подружжя, про припинення права на частку в спільному сумісному майні із компенсацією власникові вартості цієї частки, -

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернулась ОСОБА_2 із позовом до ОСОБА_1 про розподіл спільного сумісного майна подружжя, про припинення права на частку в спільному сумісному майні із компенсацією власникові вартості цієї частки.

В обґрунтування своєї позиції позивач пояснювала, що ОСОБА_2 з 16 липня 2005 року знаходилась у фактичних шлюбних стосунках з ОСОБА_1 .

Згідно з рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 29 травня 2014 року шлюб було розірвано.

За період шлюбу сторонами було набуто в спільну часткову власність квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 27 грудня 2007 року. Крім того, у червні 2008 року сторонами було придбано автомобіль Hyundai Tucson, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 13 червня 2008 року № НОМЕР_2 .

Однак, у зв`язку з погіршенням відносин та неможливістю в позасудовому порядку дійти порозуміння стосовно спільного користування квартирою та автомобілем, позивач ОСОБА_2 звернулась з даним позовом до суду, в якому просила припинити право власності ОСОБА_2 на 1/2 ідеальну частку спірної квартири, визнати за ОСОБА_1 право власності на дане майно із стягненням з нього на користь позивача суми вартості 1/2 ідеальної частки квартири. Також, позивач просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму вартості Ѕ ідеальної частки автомобіля Hyundai Tucson, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 13 червня 2008 року № НОМЕР_2 , та належить на праві власності ОСОБА_1 .

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17.05.2018 року позов ОСОБА_2 було задоволено частково.

Припиненно право власності ОСОБА_2 на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму грошової компенсації за 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 в розмірі 400436,00 гривень.

Визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на автомобіль Hyundai Tucson 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму грошової компенсації за 1/2 ідеальну частку автомобіля Hyundai Tucson 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 в розмірі 103200,00 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору у розмірі 3445,00 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати за проведення судової будівельно-технічної експертизи у розмірі 3171, 60 гривень.

У задоволенні інших вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 - відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

16.03.2020 року від представника ОСОБА_1 адвоката Аліна М.В., надійшла апеляційна скарга на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17.05.2018 року, відповідно до якої апелянт просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 .

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Апелянт посилається на те, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Так, ОСОБА_1 вказує, що застосування судом першої інстанції положень ст. 365 ЦК України є помилковим, оскільки судом встановлено лише неможливість спільного користування спірним майном.

Разом з тим, судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що відповідач неспроможний виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ним права власності на спільне майно, що така компенсація становитиме для відповідача надмірний тягар.

Отже, судом першої інстанції не враховано при вирішенні спору інтересів обох сторін, що в свою чергу не відповідає закріпленим пунктом 6 ст. 3 Цивільного кодексу України засадам справедливості, добросовісності та розумності.

Апелянт вказує, що неодноразово звертався до позивача з метою дійти згоди щодо володіння та користування спільним майном, що також було зазначено у відзиві на позовну заяву. Однак, вказані обставини судом не було враховано.

ОСОБА_1 наголошує, що спільне користування квартирою є можливим у разі виділення кожному з співвласників окремої житлової кімнати, з порядком спільного користування підсобними приміщеннями.

26 листопада 2020 року представником позивача ОСОБА_3 - адвокатом Слаблюком В.М. до апеляційного суду було подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якго позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

При цьому посилаючись на те, що апелянтом порушено строки, як на апеляційне оскарження вказаного рішення, так і на усунення недоліків апеляційної скарги.

Також вказує, що ОСОБА_1 не тільки точно знав про існування вказаного рішення, а ще й приступив до його виконання, про що свідчать копії квитанцій, наявні в матеріалах справи.

Щодо фінансової неспроможності ОСОБА_1 виконати рішення суду, позивачка зазначає, що незважаючи на довідки про доходи апелянта, з матеріалів справи вбачається, що це не є основним джерелом доходу апелянта. Адже апелянт сам стверджує та надає докази того, що він спроможний:

-утримувати ОСОБА_4 , з якою він, як зазначає, постійно проживає та сплачує усі комунальні та інші послуги;

-утримувати іншу сім`ю, з якою апелянт проживає в спірній квартирі;

-іздити кожного робочого дня на роботу з Біляївського району Одеської області до Одеси;

-оплачувати послуги адвоката для представництва його інтересів в суді;

-виконувати оскаржуване рішення, сплачуючи суми більше ніж 10 000 грн. щомісячно.

Позивач вказує, що твердження апелянта щодо можливості спільного користування спірним майном - це лише суб`єктивне припущення представника апелянта, яке не підтверджено жодним доказом.

Також представником позивача 26.11.2020 року до суду апеляційної інстанції було надано попередній розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01.04.2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17.05.2018 залишено без руху.

Ухвалами Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року провадження у вказаній цивільній справі було відкрито та справу призначено до розгляду.

26.11.2020 року від представника ОСОБА_3 - адвоката Слаблюк В.М. надійшла заява про відкладення розгляду справи, оскільки представник позивачки вважає за необхідне бути присутнім особисто під час розгляду справи.

Щодо посилань представника позивача у клопотанні про відкладення розгляду справи на неможливість прибуття до судового засідання у зв`язку з запровадженням карантину, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з подальшими змінами, постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: 1 з подальшими змінами, на усій території України з 12 березня установлено карантин.

Рада суддів України рекомендувала у період з 16 березня встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами.

Пунктами 1, 5 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду від 20.10.2020 року «Про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи суду» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території м.Одеси рівня епідемічної небезпеки: помаранчевий або червоний, зупинити розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила відхилити клопотання представника ОСОБА_3 - адвоката Слаблюк В.М. про відкладення розгляду справи. Справу розглянути за відсутності її учасників.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Згідно заочного рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 29 травня 2014 року по цивільній справі №521/4964/14-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, шлюб, зареєстрований 16 липня 2005 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кривоозерського районного управління юстиції Миколаївської області, актовий запис №27, між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 - розірвано. Після розірвання шлюбу змінено позивачу прізвище на « ОСОБА_7 ».

Майнові права на спірну квартиру були зареєстровані в електронному реєстрі прав власності, відповідно до якого співвласниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , про що свідчить відповідні відмітки на примірникові документу.

Право власності на автомобіль Hyundai Tucson 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 13 червня 2008 року № НОМЕР_2 .

З огляду на вищезазначене суд дійшов висновку, що придбані у період шлюбу квартира АДРЕСА_1 та автомобіль Hyundai Tucson 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 є об`єктами спільної сумісної власності колишнього подружжя.

Згідно висновку №5724/17-2420 судової будівельно-технічної експертизи від 26 травня 2017 року, складеного експертом Одеського НДІСЕ Міністерства юстиції України Рапачем К.В., зокрема, встановлено, що поділити спірну квартиру в натурі із виділом співвласникам відповідних часток не уявляється можливим, а також визначено ринкову вартість квартири, що склала 800872,00 гривень.

Відповідно до висновку про визначення ринкової вартості КТЗ Hyundai Tucson 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 станом на 26 квітня 2018 року, складеного ТОВ «АМК ТРАСТ», ринкова вартість автомобіля складає 206400,00 гривень.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

П.п. 3, 4 ч. 1ст. 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, щодо неможливості спільного користування сторонами спірним майном та посилаючись на ст. 365 ЦК України визнав припиненим право спільної сумісної власності.

Проте з такими висновками суду колегія суддів повністю не може погодитися з наступних підстав.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час перебування у шлюбі, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

Згідно зі змістом статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що квартира АДРЕСА_1 та автомобіль Hyundai Tucson 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , набуті сторонами під час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя. Також судом було враховано презумпцію спільності майна, набутого за час шлюбу, яка відповідачем спростована не була.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 СК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Зазначене також узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 09 жовтня 2019 року у справі № 664/340/16-ц (провадження № 61-20084св18).

Відповідно до ч.2 ст.183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Згідно з частиною першою, другою статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Отже, стаття 365 ЦК України регулює випадки, коли позивач, співвласник майна, має на меті позбавлення права власності на частку майна інших співвласників, відповідачів у справі.

Випадки, коли співвласник майна має намір припинити права стосовно належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються статтею 364 ЦК України.

При вирішенні справи необхідно враховувати загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду необхідно ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясування, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки (постанова Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14).

За нормами статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, визнаючи за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль Hyundai Tucson 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , набуті сторонами під час шлюбу, та припиняючи право власності ОСОБА_3 на 1/2 частину зазначеного майна, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що у відповідності до положень статті 365 ЦК України припинення права власності на частку у спільному майні з виплатою компенсації на підставі позову інших співвласників може бути лише за настанням вищеперелічених умов.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивачем - ОСОБА_3 неодноразово уточнювались позовні вимоги, а відповідачем - ОСОБА_1 до суду подавалась заперечення, відповідно до яких останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що не має постійного високого доходу, відповідно не може сплатити компенсацію за вартість спірного майна. Відповідач також вказував, що в матеріалах справи відсутні докази, що б свідчили про неможливість спільного використання квартири.

Тобто, виходячи з того, що відповідач не погоджувався на виплату компенсації вартості Ѕ частини майна позивачу, районний суд не звернув уваги на те, що вказані позовні вимоги можуть бути вирішені на підставі статті 365 ЦК України та лише за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 лютого 2019 року за результатами розгляду цивільної справи № 464/7011/16-ц.

Проте позивачка такі кошти не внесла.

Доводи ОСОБА_3 про неможливість виділення належної їй частки у натурі в окреме жиле приміщення, судом не приймаються, оскільки даний факт не є безумовною підставою для примусового припинення права власності позивача на частину належної їй спірної квартири.

Крім того, судом не досліджувалось, чи намагалися сторони домовитись про порядок володіння та користування спірним майном.

Колегія суддів також приймає до уваги доводи апелянта, що працюючи на посаді Генерального директора ТОВ «Господарсько-експлуатаціне підприємство «Будівельно-комунальний сервіс» заробітна плата відповідача за 2018 рік склала 48 458,60 гривень, а за 2019 рік - 49 492,00 гривень.

Суд критично ставиться до стверджень щодо платоспроможності відповідача, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, оскільки даних про наявність у відповідача будь-яких інших, крім заробітної плати, доходів матеріали справи не містять.

З урахуванням зазначеного рішення районного суду не можна визнати законним та обґрунтованим, а тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17.05.2018 року - скасувати.

Постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного сумісного майна подружжя, про припинення права на частку в спільному сумісному майні із компенсацією власникові вартості цієї частки - відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 02 грудня 2020 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: О. М. Таварткіладзе

А.П. Заїкін