ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 527/243/15-ц Номер провадження 22-ц/814/381/20Головуючий у 1-й інстанції Олефір А.О. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі Ачкасовій О.Н.

учасники справи:

представники позивача - адвокат Молодчин В.П., Щербина М.С.

представник відповідача - адвокат Голубенко В.П.

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою та додатковою апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Голубенка Володимира Петровича

на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 25 листопада 2019 року, ухвалене суддею Олефір А.О., повний текст рішення складено - 02 грудня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог щодо предмету спору: Кринківська сільська рада Глобинського району Полтавської області, Приватне підприємство "Геолайн", про відновлення меж земельної ділянки в натурі, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником домоволодіння АДРЕСА_1 та земельної ділянки розміром 0,12 га. Її сусід ОСОБА_1 шляхом самозахвату на її землі побудував літню баню та шиферний паркан. На її усні вимоги виправити порушення відповідач не реагував, також вона неодноразово зверталася до голови сільради та Держземінспекції у Глобинському районі по охороні і використанню земель, але її звернення позитивних результатів не дали. Позивач просила суд зобов"язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 шляхом знесення (перенесення) самочинно збудованої прибудови - літньої бані та паркану.

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про відновлення меж земельної ділянки в натурі (т.2 а.с. 163-165).

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки в с. Великі Кринки Глобинського району Полтавської області та є суміжним землекористувачем ОСОБА_2 , з якою постійно виникають суперечки з приводу межі земельних ділянок. Відповідно до акту обстеження суміжного землекористування від 13.03.2013 року комісією було запропоновано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 користуватися земельними ділянками по межі, яка історично склалася. Технічною документацією із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва в обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, виготовленою за зверненням ОСОБА_1 в 2012 році приватним підприємством "Геолайн", відновлено зовнішні межі земельної ділянки в натурі на підставі раніше розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою, виготовленої Державно-кооперативним проектно-вишукувальним інститутом "Полтаваагропроект" в 2001 році. Просив суд відновити межі між суміжними земельними ділянками по АДРЕСА_1 громадян ОСОБА_1 та по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 відповідно до меж, встановлених технічною документацією із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку. господарських будівель і споруд, виготовленої приватним підприємством "Геолайн" в 2012 році відповідно до державного акту на право приватної власності на землю, виданого ОСОБА_1 Кринківською сільською радою народних депутатів 14 березня 2002 року, серія ІІІ-ПЛ № 019963 , зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 461.

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 02 червня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Кринківська сільська рада Глобинського району Полтавської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою - відмовлено (т.1 а.с. 51-52).

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 22 липня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилено, рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 02 червня 2014 року залишено без змін (т.1 а.с. 90-92).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - Молодчина Володимира Петровича - задоволено частково, рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 02 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 22 липня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т.1 а.с. 133-135).

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 25 листопада 2019 року позов ОСОБА_2 - задоволено.

Зобов"язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом знесення літнього душу літ. "Г" та огорожі відповідно до висновку експертизи № 5/4-15 від 23 червня 2015 року: від крапки А до крапки Б довжиною 19,31 м., від крапки Б до крапки В довжиною 1,93 м., від крапки Г до крапки Д довжиною 6,44 м., від крапки Д до крапки Е довжиною 4,99 м.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 243,60 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що згідно з п. г) ч.1 ст. 91 Земельного Кодексу України, власники земельних ділянок зобов"язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. Власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення) Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов"язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Інститут земельних відносин добросусідства, є нормативно встановленими обмеженнями щодо здійснення прав на землю (включаючи право власності), які мають на меті забезпечити захист інтересів власників (землекористувачів) сусідніх володінь від можливих порушень при використанні земельних ділянок. Основна мета цих правил полягає в сприянні і забезпеченні такому використанню земельних ділянок, при якому власникам сусідніх земельних ділянок і землекористувачам заподіюється менша кількість незручностей. Відповідно до ч. 4 ст. 376 Цивільного кодексу України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Оскільки позивачем ОСОБА_2 вживалися заходи досудового врегулювання спору шляхом звернення за захистом до органів державної влади, крім того, єдиним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій розташовані самочинно побудовані будівлі, є положення ч. 4 ст. 367 Цивільного кодексу України, які встановлюють обов`язок знесення самочинно побудованих будівель, особою, яка здійснила таке будівництво, суд першої інстанції прийшов висновку, що позов ОСОБА_2 є законним, обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, тому підлягають знесенню будівлі, які розташовані на її земельній ділянці, а саме літній душ літ. «Г» та огорожа відповідно до висновку експертизи № 5/4-15 від 23 червня 2015 року: від крапки А до крапки Б довжиною 19,31 м., від крапки Б до крапки В довжиною 1,93 м., від крапки Г до крапки Д довжиною 6,44 м., від крапки Д до крапки Е довжиною 4,99 м. (т.2 а.с. 116-130).

В частині вирішення зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що належні відповідачу ОСОБА_1 будівля літнього душу та паркан розташовані на земельній ділянці, яка належить позивачу ОСОБА_2 , у зв`язку з чим між сторонами виникає спір, тому ОСОБА_1 своїми позовними вимогами фактично має намір змінити межі земельних ділянок, визначених правовстановлюючими документами, а не відновити їх, що суперечить принципу непорушності права власності. Також суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до висновку експерта № 59 від 20.08.2019 р. (т. 3 а.с.156-169) відновлення межі суміжного землекористування до стану неузгоджених (виконаних з неточностями і помилками) технічної документації по складанню державного акта на право приватної власності на землю ОСОБА_2 та технічної документації по складанню державного акта на право приватної власності на землю ОСОБА_1 технічно не представляється можливим.

В апеляційній скарзі та додатковій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Голубенко В.П. просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, а також невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи, і ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач просив суд першої інстанції ухвалити рішення, яким зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 шляхом знесення (перенесення) самочинно збудованої прибудови - літньої бані та паркану». Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Аналіз положень, викладених в вищенаведеній статті, дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці, але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови. Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до приписів ст. 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1721цс16. Зазначений у рішенні суду першої інстанції висновок, що відповідач побудував на території земельної ділянки, яка належить відповідачу ОСОБА_2 , літній душ літ. «Г» та огорожу», не відповідає фактичним обставинам, не підтверджено належними доказами, є помилковим твердженням. Матеріали справи містять докази, які спростовують даний висновок суду першої інстанції і доводять протилежне. Такими доказами є свідоцтво про забудову садиби в сільських населених пунктах Української PCP, в якому зазначено, що відповідно до рішення виконкому Глобинської районної ради депутатів трудящих від 15 листопада 1974 р. № 362 ОСОБА_1 отримав дозвіл на забудову земельної ділянки; технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1, реєстровий №33/433 , виготовлений станом на 08.09.2009 р., складовою частиною якого є характеристика будинку, господарських будівель та споруд, побудованих на виділеній під забудову земельній ділянці площею 0,12 га, вписано будівлю літнього душу (літ. «Г»), рік побудови - 1976, з описом основних конструктивних елементів. Стосовно року будівництва літнього душу літ. «Г» у 1976 році, то матеріали справи містять технічний паспорт, в якому міститься запис щодо року побудови літнього душу на земельній ділянці, яка належить відповідачеві, саме 1976 рік.; у висновку №5/4-15 від 23.06.2015 р. експерта ОСОБА_8 зазначено, що «оглядом встановлено: за складом основних конструктивних елементів літній душ літ. «Г» відповідає зазначеним в матеріалах інвентаризації, візуальне обстеження свідчить про тривалу експлуатацію». Під час розгляду справи судом першої інстанції не було встановлено чи було порушене саме право позивача користуватися земельною ділянкою, що їй належить 0,12 га. При отриманні державних актів на право приватної власності на землю і позивач, і відповідач у відповідності до технічної документації по складанню державного акту на право приватної власності на землю мали чітке уявлення про межі земельних ділянок, що їм належать їх розміри - 0,1252 га та 0,1203 га відповідно. Земельна ділянка позивача вже на 2000/2001 роки була більша, ніж та, яка була їй виділена за рішенням виконавчого комітету Кринківської сільської ради і зазначена у державному акті на право приватної власності на землю. У даному випадку є всі підстави стверджувати, що фактично має місце самовільне заволодіння земельною ділянкою площею 0,0052 га. Земельна ділянка позивача стала ширше на 0,87 м. в бік земельної ділянки ОСОБА_1 . За висновками експертиз має місце перевищення площі земельної ділянки, якою користується позивач відповідно до площі земельної ділянки, яка їй передана у власність згідно державного акту на право власності на земельну ділянку, фактично має місце самовільне заволодіння земельною ділянкою позивачем. Відповідач у справі фактично користується земельною ділянкою, площа якої менше від площі земельної ділянки, переданої йому у власність відповідно до державного акту на право приватної власності на землю. ОСОБА_1 зазначає, що ніякого порушення прав, законних інтересів ОСОБА_2 не існує. ОСОБА_2 не доведено, що вона є власником земельної ділянки, якою фактично користується.

Додаткова апеляційна скарга мотивована тим, що у порушення вимог ст. 417 ЦПК України щодо обов`язковості вказівок, що містяться у постанові суду касаційної інстанції суд першої інстанції вирішив цивільно-правовий спір без з`ясування у позивача підстав та меж заявлених ним позовних вимог, оскільки згідно поданих позивачем документів (технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок ОСОБА_1 за адресом по АДРЕСА_1 ) дані господарські будівлі взагалі відсутні, а в характеристиці будинку, господарських будівель та споруд зазначені літній душ 1976 року побудови і огорожа, гриф «самочинно» стосовно цих чи будь-яких інших побудов відсутній, питання про визнання їх самочинних не було предметом судового розгляду, а право власності на господарські будівлі, згідно чинного на той час законодавства, виникло з часу їх побудови. Таким чином, зазначені у позовних вимогах прибудови - літня баня і паркан, не відповідають даним технічної інвентаризації домоволодіння ОСОБА_1 , де згідно даних технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок ОСОБА_1 за адресою по АДРЕСА_1 , зазначені господарські будівлі - відсутні. Більше того, у позові ОСОБА_2 зазначено альтернативність позовних вимог (просить зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення (перенесення) «самочинно збудованих прибудов»), що не є допустимим з точки зору чинного Цивільного процесуального кодексу України, до того ж, зазначені альтернативні позовні вимоги не були предметом судового розгляду. Суд першої інстанції не мотивував чому він вирішив зобов`язати ОСОБА_1 знести, а не перенести літній душ літ. «Г» та огорожу, а не літню баню та паркан, як того просив позивач, чим порушив принципи змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, передбачені ст.ст.12,13 ЦПК України та вийшов за межі заявлених позовних вимог. Крім цього, зазначений судом першої інстанції висновок що відповідачем ОСОБА_1 побудовано літ. «Г», а також огорожу, які виступають за суміжну земельну ділянку, належну позивачу ОСОБА_2 , не відповідає обставинам справи та суперечить чинному законодавству. Без належного на те обґрунтування, мотивування і спростування суд першої інстанції не взяв до уваги наступні докази: технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок ОСОБА_1 за адресом по АДРЕСА_1 , де зазначено про наявність на території домоволодіння ОСОБА_1 огорожі та побудованого у 1976 році літнього душа літ. «Г»; в підтвердження даних технічного паспорта висновок експерта №5/4-15 від 23.06.2015 р., в якому зазначено, що душ літ. «Г» є цегляною будівлею, спорудженою в 1976 році, що значно раніше дати виготовлення технічної документації із землеустрою (2001 р.-2012 р.). Оглядом встановлено, що за складом основних конструктивних елементів літній душ літ. «Г» відповідає зазначеним в матеріалах інвентаризації, візуально обстеження свідчить про тривалу експлуатацію. Свідоцтво на забудову садиби гр. ОСОБА_1 , видане виконкомом Кринківської сільської ради 15.11.1974 року за №362 із планом земельної ділянки і червоних ліній забудови, де відстань побудови житлового будинку і сараю від межі гр. ОСОБА_5 становить 3 метри, що є значно меншою, ніж у технічній документації із землеустрою і тій, яка зазначена у висновках експерта; державний акт на право приватної власності на землю ІУ-ПЛ №000461, виданий Кринківською сільською радою народних депутатів 10.10.2000 на ім`я ОСОБА_2 , де розмір земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель зазначено 0,12 га, а в технічній документації із землеустрою на встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_6 від 2012 року складає 0,1252 га, що на 52 кв.м. більше розміру земельної ділянки, зазначеного в правовстановлюючому документі, а фактичне користування згідно даних висновку експерта №5/4-15 від 23.06.2015 р. складає 0,1237 га, що на 37 кв.м більше розміру земельної ділянки, зазначеному в правовстановлюючому документі, в той час як площі накладення згідно правовстановлюючих документів - 35 кв.м, по фактичному користуванні - 15 кв.м; державний акт на право приватної власності на землю ІІІ-ПЛ №019963, виданий Кринківською сільською радою народних депутатів 14.03.2003 на ім`я ОСОБА_1 , де розмір земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель зазначено 0,12 га, в технічній документації на земельну ділянку ОСОБА_1 від 2001 року складає 0,1200 га, а фактичне користування згідно даних висновку експерта №5/4- 15 від 23.06.2015 складає 0,1182 га, що на 8 кв.м менше розміру земельної ділянки, зазначеному в правовстановлюючому документі. Технічну документацію із землеустрою ОСОБА_2 від 2012 року не погоджена ОСОБА_1 , що підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи №608 від 01.08.2014 року та поясненнями в судовому засіданні її представника Щербини М.С. , який підтвердив ту обставину. Розміри, конфігурація та розташування на місцевості обох земельних ділянок за правовстановлюючими документами та технічною документацією із землеустрою не відповідають фактичним розмірам цих земельних ділянок, їх конфігурації та розташуванню на місцевості. Поклавши в основу рішення, висновок експерта №5/4-15 віл 23.06.2015р., суд першої інстанції не зазначив мотивів, чому ним не взято до уваги додатковий висновок експерта №59 від 20.08.2019 р., яким уточнено висновок експерта №5/4-15 від 23.06.2015 р. з урахуванням первісної технічної документації на спірні земельні ділянки, на підставі яких і було проведено встановлення меж зазначених земельних ділянок і які згідно даного висновку експерта не співпадають з первісними, тим самим порушуючи законні права і інтереси відповідача ОСОБА_1 . Крім того, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 існує порядок користування сусідніми земельними ділянками по межі, яка склалася історично. Позивач ОСОБА_2 не надала доказів на підтвердження того, що вона будь-яким чином обмежена у користуванні своєю земельною ділянкою з вини відповідача, не доведено, що саме ці споруди відповідача порушують її право на користування земельною ділянкою. Судом першої інстанції не застосовано строк позовної давності при вирішенні спору.

Апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюєтьсявідповідно до законів, чинних на час вчиненняокремихпроцесуальнихдій, розгляду і вирішеннясправи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК Україниучасникисправи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішивпитання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першоїінстанціїповністюабочастково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин вбачається, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку розташованого за адресою АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 16).

У 2000 році ОСОБА_2 було виготовлено технічну документацію по складанню державного акта на право приватної власності на землю на території Кринківської сільської ради в с. В. Кринки Глобинського району Полтавської області (т. 2 а.с. 67-78).

10.10.2000 року ОСОБА_2 було отримано державний акт на право приватної власності на землю, серії ІV- ПЛ № 000461 (т.1 а.с. 9).

Під час виготовлення технічної документації за 2000 рік було встановлено межі земельної ділянки ОСОБА_2 , які було погоджено із суміжними землекористувачами та, зокрема, з ОСОБА_1 , про що міститься відповідний підпис останнього в акті про встановлення меж ділянки (ділянок) в натурі (т.2 а.с. 73).

У 2001 році ОСОБА_1 було виготовлено технічну документацію по складанню державного акта на право приватної власності на землю на території Кринківської сільської ради в с. В. Кринки Глобинського району Полтавської області (т. 2 а.с. 80-96).

14.03.2002 року ОСОБА_1 було отримано державний акт на право приватної власності на землю, серії ІІІ - ПЛ № 019963 (т.2 а.с. 101).

Під час виготовлення технічної документації ОСОБА_1 за 2001 рік, було встановлено межі земельної ділянки ОСОБА_1 , які було погоджено із суміжними землекористувачами та, зокрема, з ОСОБА_2 , про що міститься відповідний підпис останньої в акті про встановлення меж ділянки (ділянок) в натурі (т.2 а.с. 87).

У 2012 році ОСОБА_2 було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (т.2 а.с. 52-64).

07.05.2013 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:008:0161, за адресою АДРЕСА_1 (т.2 а.с. 79).

Під час виготовлення ОСОБА_2 технічної документації за 2012 рік виявлено, що існує порушення межі між земельними ділянками гр. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що встановлено додатком № 1 до акту відновлення межі земельної ділянки (т.2 а.с. 60).

Висновком судової земельно-технічної експертизи № 5/4-15 від 23 червня 2015 року, встановлено, що фактичне розташування огорожі та літнього душу літ «Г» не відповідають правовстановлюючим документам та технічній документації із землеустрою, а саме літній душ літ. «Г» виступає на суміжну земельну ділянку на відстань 0,80 м; частина огорожі з хвилястих азбоцементних листів по металевих стовпах довжиною 27,68 м (від крапки А до крапки Б довжиною 19,31 м.), від крапки Б до крапки В довжиною 1,93 м., від крапки Г до крапки Д довжиною 6,44 м., огорожа з металевої сітки типу «рабиця» довжиною 4,99 м. від крапки Д до крапки Е знаходяться на земельній ділянці, наданій у власність ОСОБА_2 (т.2 а.с.116-136).

Експерти ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в ході судового розгляду справи у суді першої інстанції пояснили, що літній душ літ. «Г» та огорожа ОСОБА_1 виступають на земельну ділянку, належну ОСОБА_2 , тому суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем ОСОБА_1 було побудовано літній душ літ. «Г» та огорожу, які виступають на суміжну земельну ділянку, що належить ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 самочинно побудував на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_2 , літній душ літ. «Г» та огорожу, виходячи з того, що літній душ літ. «Г», на чому наполягає представник відповідача, був побудований у 1976 році, про що свідчить технічний паспорт на домоволодіння, тобто, раніше, ніж було видано державні акти та встановлено межі земельних ділянок. Проте, ці пояснення суд оцінив критично, оскільки з технічної документації ОСОБА_2 за 2000 р. та ОСОБА_1 за 2001 р., на підставі яких було виготовлено державні акти, вбачається, що на кадастрових планах земельних ділянок ОСОБА_2 (т.2 а.с. 75) та ОСОБА_1 (т.2 а.с. 89) будівлі, які б перешкоджали встановленню меж між суміжними землекористувачами, відсутні, тому відомості у технічному паспорті (т.2 а.с. 108-111) щодо будівництва літнього душу літ. «Г» у 1976 р., не є достовірними.

Також судом встановлено, що представник відповідача ОСОБА_1 у судовому засіданні не заперечував факту того, що літній душ та паркан побудовано на земельній ділянці позивач, проте, протягом судового розгляду за період часу з 2014 по 2019 роки відповідач ОСОБА_1 не надав суду доказів можливості проведення перебудови чи можливості проведення демонтажу частини літнього душу, а також не вжив інших заходів, направлених на усунення порушень прав позивача ОСОБА_2 .

Також суд першої інстанції встановив, що представник позивача ОСОБА_2 у 2013 р. звертався за захистом порушеного права ОСОБА_2 до Державної інспекції сільського господарства в Полтавській області, на що було рекомендовано звернутися до суду (т.1 а.с.10-11), тобто позивачем ОСОБА_2 вживалися заходи досудового врегулювання спору шляхом звернення за захистом до органів державної влади. У 2014 р. позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом за захистом своїх прав, єдиним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій розташовані самочинно побудовані будівлі, є положення ч.4 ст. 367 ЦК України, які встановлюють обов`язок знесення самочинно побудованих будівель особою, яка здійснила таке будівництво.

Крім цього, представником відповідача ОСОБА_1 заявлено клопотання про застосування до вимог позивача ОСОБА_2 строків позовної давності, оскільки будівництво літнього душу відбулося у 1976 р., як зазначено у технічному паспорті, тому саме з цієї дати слід обчислювати строк позовної давності.

Як встановлено судом першої інстанції, що літній душ, який побудовано ОСОБА_1 на земельній ділянці ОСОБА_2 , розташований на ній і на час розгляду справи судом, то час його будівництва не впливає на початок перебігу строку позовної давності, порушення прав ОСОБА_2 є триваючим та не припинилося, отже, строк позовної давності позивачем не пропущено, тому відсутні підстави для відмови у позові з цих підстав.

В частині розгляду зустрічного позову, суд першої інстанції встановив, що права ОСОБА_1 , як позивача за зустрічним позовом, не порушені, тому не підлягають захисту судом. Згідно висновку № 59 від 20.08.2019 р. відновлення межі суміжного землекористування до стану неузгоджених (виконаних з неточностями і помилками) технічної документації по складанню державного акта на право приватної власності на землю ОСОБА_2 та технічної документації по складанню державного акта на право приватної власності на землю ОСОБА_1 технічно не представляється можливим (т. 3 а.с. 156-169).

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обгрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційних скарг про те, що наведений у рішенні суду висновок про те, що відповідач ОСОБА_1 побудував на території земельної ділянки, яка належить ОСОБА_2 , літній душ літ. «Г» та огорожу, не відповідає фактичним обставинам справи, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки вони спростовуються висновком судової земельно-технічної експертизи № 5/4-15 від 23 червня 2015 року, якою встановлено, що фактичне розташування огорожі та літнього душу літ «Г» не відповідають правовстановлюючим документам та технічній документації із землеустрою, а саме літній душ літ. «Г» виступає на суміжну земельну ділянку на відстань 0,80 м; частина огорожі з хвилястих азбоцементних листів по металевих стовпах довжиною 27,68 м (від крапки А до крапки Б довжиною 19,31 м.), від крапки Б до крапки В довжиною 1,93 м., від крапки Г до крапки Д довжиною 6,44 м., огорожа з металевої сітки типу «рабиця» довжиною 4,99 м. від крапки Д до крапки Е знаходяться на земельній ділянці, наданій у власність ОСОБА_2 (т.2 а.с.116-136). Відповідачем не надано інших доказів на спростування вказаного висновку експертизи. Зокрема, у свідоцтві на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР (т.3 а.с. 184-185), на яке посилається представник відповідача ОСОБА_1 , як на доказ, який спростовує вказану експертизу, зазначено, що забудова ділянки дозволена рішенням виконкому Глобинської районної ради депутатів трудящих від 15.11.1974 р. №362 за типовим проектом будівлі. На виділений земельній ділянці належить збудувати: житловий будинок на 3 кімнати житловою площею 36 кв.м.; надвірні будівлі: господарський сарай; благоустрій ділянки та озеленення: від вулиці поставити дерев`яний штахетний забор та насадити декоративні дерева. «План земельної ділянки і червоних ліній забудови» (генплан земельної ділянки) містить житловий будинок -1, сарай - 2, вбиральня -3. На плані міститься штамп технічного бюро з підписом інженера і дата 07.05.1974 р., що вказує на те, що зазначені житловий будинок та господарські споруди пройшли інвентаризацію, тобто є законними. Ні свідоцтво на забудову, ні план земельної ділянки не містить даних про надання дозволу ОСОБА_1 у 1974-1975 роках на будівництво літнього душу літ. «Г». Відповідачем ОСОБА_1 не надано суду доказів щодо законності будівництва у 1976 році літнього душу літ. «Г». Ксерокопія технічного паспорту на домоволодіння ОСОБА_1 , складеного станом на 2009 рік, у якому значиться літній душ літ. «Г», не є правовстановлюючим документом і не є доказом законності будівництва літнього душу, оскільки технічний паспорт є доказом існування житлового будинку та господарських споруд (як законних, так і самочинних (з відміткою про самочинність)) у складі домоволодіння із зазначенням їх технічної характеристики, отже, внесення у технічний паспорт літнього душу «Г» не свідчить про законність його будівництва у 1976 р., оскільки суду не надано стороною відповідача доказів щодо законності його будівництва. Державні акти на право приватної власності на землю на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_1 видані після будівництва літнього душу літ. «Г», вони не оспорені сторонами, є дійсними.

Доводи додаткової апеляційної скарги про те, що право власності на господарські будівлі, згідно чинного на той час законодавства, виникло з часу їх побудови, не заслуговує на увагу, оскільки пунктом 43 «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 р. № 553), встановлено, що для державної реєстрації права власності на об`єкти, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених пунктом 42 цього Порядку, можуть бути подані: документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з погосподарської книги; виписка з погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою. Отже, на час будівництва у 1976 році літнього душу земельна ділянка не перебувала у приватній власності ОСОБА_1 , крім цього, відповідачем ОСОБА_1 не надано доказів, вказаних у п. 43 «Порядку державної реєстрації речових прав…», на підтвердження виникнення права власності на літній душ літ. «Г» (виписки з погосподарських книг, відповідні рішення про будівництво тощо).

Доводи апеляційних скарг про те, що суд першої інстанції не зазначив мотиви, чому ним не взято до уваги додатковий висновок експерта № 59 від 20.08.2019 р., яким уточнено висновок судової земельно-технічної експертизи № 5/4-15 від 23 червня 2015 року, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки це різні самостійні висновки експертів, які проведені різними експертами на підставі ухвал суду від 22.04.2015 р. та від 15.02.2019 р., на вирішення яких ставилися відповідні питання та отримані висновки, тому відсутні підстави вважати, що один висновок є основним, а інший - додатковим. Висновки експертів відповідачем ОСОБА_1 не спростовані належними та допустимими доказами.

Також не заслуговують на увагу доводи додаткової апеляційної скарги про те, що навіть за наявності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , у задоволенні її позову має бути відмовлено у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності, оскільки літній душ було збудовано ще у 1976 році, оскільки вбачається, що він збудований без дозволу та відповідного рішення, і як правильно встановив суд першої інстанції, що між сторонами давно існує спір, який є триваючим.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд у складі колегії суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу та додаткову апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Голубенка Володимира Петровича - залишити без задоволення.

Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 25 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцятиднів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 березня 2020 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов