Провадження № 2/369/1080/20
13.02.2020 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:
головуючої судді Пінкевич Н.С.,
секретаря Середенко Б.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,
У вересні 2019 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що за рішенням суду з ОСОБА_2 стягнено заборгованість в розмірі 100 000 грн., три відсотки річних в розмірі 8 087,67 грн, інфляційні втрати в розмірі 89 303,33 грн. та судовий збір в розмірі 1973,92 грн., а всього 199 364,92 грн. Станом на 01 вересня 2019 року рішення суду не виконано боржником в повному обсязі. Тому вона має право не лише на повернення загальної заборгованості в розмірі 199 364,92 грн., а стягнення з відповідача за період з 01 жовтня 2016 року по 01 вересня 2019 року інфляційні втрати в розмірі 71 262,96 грн. та три відсотки річних в розмірі 17 467,64 грн. Вказала, що відповідач ухиляється від виконання судового рішення та у добровільному порядку борг не погашає.
Просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь інфляційні втрати в розмірі 71 262,96 грн., три відсотки річних в розмірі 17 467,64 грн., а всього 88 730,60 грн.; судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 887,31 грн. стягнути з відповідача.
У судове засідання представник позивача не з`явився, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутність позовні вимоги підтримав у повному обсязі.
У судове засідання відповідач не з`явився. Про час, день та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Письмових клопотань про відкладення розгляду справи, письмовий відзив до суду не надходили. За таких обставин та за відсутності заперечень позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 77 ЦПК України Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (сума позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
У відповідності до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неподаткового мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
При розгляді справи судом встановлено, що 20 червня 2013 року відповідач позичив у позивача 100 000,00 грн. Кошти надані в борг зобов`язався повернути до 20 вересня 2013 року.
Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Отже, розписка як документ, або договір, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 вересня 2016 року стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 100 000,00 грн., 3 % річних 8 087,67 грн.; витрати від інфляції в розмірі 89 303,33 грн.; судовий збір в розмірі 1973,92 грн.
Згідно з поясненнями позивача рішення суду залишається невиконаним без поважних причин.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема, з договорів та інших правочинів; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інших юридичних фактів. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
З положень ст. 625 ЦК України вбачається, що сфера її дії не обмежена лише договірними зобов`язаннями. Дана норма встановлює правові наслідки невиконання грошового зобов`язання, за яким одна сторона має сплатити іншій певну суму коштів. Так, відповідно до частини 2 зазначеної статті, у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Дана позиція відображена у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 1 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, за результатами розгляду якої Верховним Судом України було зроблено відповідний правовий висновок. Схожа позиція відображена й в ряді інших постанов Верховного Суду України, зокрема у постанові від 5 грудня 2011 року № 3-125гс11.
У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження виконання боржником рішення суду в частині сповнення основного боргу в розмірі 100 000 грн.
На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що таке зобов`язання зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобов`язанням. Боржник зазначене грошове зобов`язання не виконав, відтак у відповідності до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України має відшкодувати позивачу його інфляційні втрати та сплатити 3 % річних.
Позивач у своєму позові розрахував та просив стягнути на його користь інфляційні втрати та 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання з часу ухвалення рішення суду про стягнення на його користь коштів з відповідача по час звернення до суду з даним позовом, а саме з 01 жовтня 2016 року по 01 вересня 2019 року, з розрахунку основного боргу в розмірі 199 364,92 грн.
Разом з тим, в цій частині суд не погоджується з доводами позову, що основний борг становить 199 364,92 грн., оскільки це загальна сума, в тому числі судові витрати, як стягнуті з відповідача. В той час, як положення ст.625 ЦК України мають застосовуватись,я як зазначалось вище, до основного боргу 100 000 грн. Тому позовні вимоги підлягають до стягнення частково, а саме з відповідача слід стягнути інфляційні втрати в розмірі 35 337,75 грн. та три відсотки річних в розмірі 8753 грн.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Враховуючи наведене, з відповідача слід стягнути витрати пов`язані зі сплатою судового збору відповідно до задоволеної частини позовних вимог в розмірі 441 грн., що підтверджується відповідною квитанцією.
Керуючись ст.ст. 1046, 1047, 526, 610 ЦК України та ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в розмірі 35 337,75 грн. (тридцять п`ять тисяч триста тридцять сім грн. 75 коп.), три відсотки річних в розмірі 8753 грн. (вісім тисяч сімсот п`ятдесят три грн.), судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 441 грн. (чотириста сорок одна грн.).
Інформація про позивача: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , паспорт серія НОМЕР_2 , виданий Ірпінським МВ ГУ МВС України в Київській області від 01.03.1996 р., проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ).
Інформація про відповідача: ОСОБА_2 (паспорт серія НОМЕР_3 , виданий Вишневим МВ ГУ МВС України в Київській області від 26 вересня 1998 року, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ).
Копію заочного рішення негайно направити відповідачу.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Повний текст рішення виготовлений 13 лютого 2020 року.

Суддя