Справа №489/3681/18
Провадження №2/489/154/2020
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2020 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Рум`янцевої Н.О.,

із секретарем судових засідань Середою А.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєвів порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 . Свої вимоги мотивував тим, що відповідач, хоча і зареєстрований за вказаною адресою, проте не проживає в вищезазначеному будинку з квітня 2017 року, особистих речей немає, кореспонденцію не отримує, комунальні платежі не сплачує. Зазначає, що комунальні платежі нараховуються згідно чисельності зареєстрованих осіб тому він змушений все оплачувати. Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідач заперечення проти позову фактично виклав у заяві про перегляд заочного рішення. Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 зазначив, що не проживав у спірній квартирі з поважних причин, якими є: перешкоджання батька, з приводу чого він звертався до органів поліції; відсутність з травня по липень та з вересня по жовтень 2018року у місті, оскільки перебував за кордоном; неприязні відносини з дружиною батька. Іншого жила він не має, позбавлення права користування єдиним житлом призведе до порушення його права на житло.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов.

Представник відповідача заперечувала проти позовних вимог.

З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановленні наступні факти та відповідно правовідносини.

Згідно копії архівного витягу Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 31.08.2001 року №767, затверджено рішення житлових комісій військових частин про надання квартиру у 56-квартирному житловому будинку по АДРЕСА_2 надана ОСОБА_1 , на склад сім`ї із трьох осіб (він, дружина, син) з виключенням із квартирного обліку.

Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради 13 вересня 2001 року на квартиру АДРЕСА_1 видано ордер на житлове приміщення № 787 серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 . Склад сім`ї: дружина ОСОБА_5 та син ОСОБА_4

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є рідним сином ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , свідченням чого є свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 .

Згідно довідки з житлово-експлуатаційної контори № 11 житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Південь» від 03.05.2017 року, за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані: ОСОБА_1 з 13.06.2016 року та ОСОБА_4 з 28.12.2010 року.

Згідно із відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС в Миколаївській області та Департаменту з надання адміністративних послуг, відповідач зареєстрований у АДРЕСА_3 з 28 грудня 2010 року.

На обґрунтування позовних вимог представником позивача надано відповідь військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 про не відоме військовому комісаріату, з квітня 2017 року місце знаходження ОСОБА_4 , працівниками Інгульського РВК проводяться розшукові дії щодо місця знаходження даного призовника.

Згідно висновку Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області від 02.09.2017 року, вбачається, що 18.08.2017 року ОСОБА_4 звернувся до Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській обл. з заявою про вжиття заходів до батька ОСОБА_1 , який не пускає його до квартири АДРЕСА_1 . В ході проведення перевірки встановлено, зі слів заявника стало відомо, що батько не дає йому ключі від квартири та проживає з іншою сім`єю. 18.08.2017 року батько в черговий раз не впустив його до квартири. ОСОБА_1 пояснив, що з колишньою дружиною ОСОБА_5 розлучилися та проживають окремо. 05 квітня 2017 року він передав колишній дружині грошові кошти в сумі 8400 доларів США та вона зобов`язалася виписати себе та сина з його квартири. Проте, цього нею не було зроблено.

Згідно листа Інгульського відділу поліції Головного управління національної поліції в Миколаївській області від 23.04.2018 року за вих. № 64-65/51-2018, ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_3 з вересня 2017 року по теперішній час не проживає.

Аналогічний лист датований 23.09.2019р. №20126/51-2019.

На запит суду до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно надано, за введеними параметрами інформації щодо права власності на спірну квартиру не знайдено.

З позовної заяви вбачається, що вищезазначена квартира є неприватизованою.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Суд виходить з того, що вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів.

Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Вказане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Відповідач зазначає, що причини його не мешкання у квартирі криються в поведінці позивача, який активно перешкоджає йому у користуванні приміщенням. Також, позивач змінив замки, вселив до квартири свою співмешканку, перепланував 2-х кімнатну квартиру на однокімнатну. Вказує, що неодноразово він намагався потрапити до квартири з метою проживання, але позивач не впускає його до квартири. Відповідач вимушений був звертатися до поліції, що підтверджується висновком Інгульського ВП ГУНП в Миколаївські області від 02.09.2017 року (а.с.64).

Факт зміни замків у спірній квартирі був підтверджений самим позивачем у судовому засіданні. Також у судовому засіданні встановлено, що ключів від квартири ОСОБА_4 не отримав.

Крім цього, з травня по липень 2018 року та з вересня по жовтень 2018 року відповідач перебував за межами України, що підтверджується відмітками його закордонного паспорту (а.с.66).

Також у 2017 році відповідач перебував у місті Дніпро де проходив навчання, зазначений факт встановлений рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 28.09.2017 року та не потребує окремого доказування (а.с.70-71).

Відповідач також вказує, що спір, щодо користування квартирою виник ще у 2012 році після припинення шлюбних стосунків між його матір`ю ОСОБА_5 та батьком ОСОБА_1 .

Позивач також не заперечував наявність неприязних відносин між його дружиною та сином, відсутність протягом тривалого часу спілкування з сином.

Відповідно до списку розподілу житлової площі з військовою частиною НОМЕР_3 від 27.05.2001 року видано ОСОБА_1 до складу сім`ї якої входять ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , а отже ОСОБА_4 набув право користування цим житловим приміщенням.

З огляду на зазначене, суд вважає, що відповідач з поважних причин не проживав у спірній квартирі.

Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно приписів статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог, інші судові витрати у разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності з п. 15.5 Розділу ХІІІ Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ленінський районний суд міста Миколаєва або в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , РНКОПП НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , РНКОПП НОМЕР_5 .

Суддя Ленінського районного

суду міста Миколаєва Н.О. Рум`янцева

Повний текст судового рішення складено «05» березня 2020 року.