Справа № 464/8549/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Чорна С.З.
Провадження № 22-ц/811/1415/18 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2020 року м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 27 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Мішакова Світлана Федорівна, про визнання недійсним договору дарування,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування 1/2 частини приміщення їдальні, позначене на плані літерою «А-2», загальною площею 1350,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 15.01.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мішаковою С.Ф.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що спірне нежитлове приміщення було придбано ним та ОСОБА_3 у ЗАТ «Львівський ізоляторний завод» на підставі договору купівлі-продажу від 13.01.2007 року, а у 2010 році було розпочато його реконструкцію, яка призвела до істотних змін у площі та технічних характеристиках об`єкта, а тому на момент укладення оспорюваного договору такого об`єкта, як приміщення їдальні площею 1350,1 кв.м, не існувало, оскільки внаслідок демонтажу перегородок загальна площа приміщення змінилась і становить не 1350,1 кв.м., а 1459,4 кв.м.

Зазначає, що реконструйоване приміщення є самочинним будівництвом, а тому воно не може бути об`єктом права власності, відтак, зміст оспорюваного правочину суперечить ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а тому договір підлягає визнанню недійсним на підставі ч.1 ст.203 ЦК України.

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 27 вересня 2017 року в задоволенні позову відмовлено. Скасовано вжиті судом заходи забезпечення позову.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 , просить його скасувати з підстав неповного зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

Апелянт вважає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки показаннями допитаних у судовому засіданні свідків було підтверджено факт здійснення реконструкції приміщення до укладення оспорюваного договору дарування.

Крім того, апелянт не погоджується із висновком суду про те, що права позивача оспорюваним договором не порушується, оскільки спірне приміщення було придбано спільно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на підставі договору купівлі продажу, укладеному із ЗАТ «Львівський ізоляторний завод» 13.01.2007 року, за умовами якого продавець надав свою згоду на фактичне користування покупцями земельною ділянкою площею 6380,0 кв.м. для обслуговування приміщення та на оформлення ними на своє ім`я права користування (оренди) або права власності (п. 1.2 договору), та на передачу для обслуговування приміщення покупцям у фактичне користування з можливістю оформлення права користування (оренди), власності суміжної земельної ділянки площею 1070 кв.м., на якій розташований газопровід (п.1.3 договору). За позицією апелянта, відповідач, уклавши оспорюваний договір, позбавив апелянта прав, передбачених договором купівлі-продажу щодо права користування, а в подальшому, права власності на вказані земельні ділянки, оскільки, відповідно до умов договору купівлі-продажу таке право належить лише покупцям, тобто ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Після оголошення перерви в судовому засіданні для мирного врегулювання спору, учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були повідомлені належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.247, ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи апеляційним судом проведено у їхній відсутності без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 25.02.2020 року, є дата складення повного судового рішення 06.03.2020 року.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 204 ЦК України презюмується правомірність правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 361 ЦК України закріплено право співвласника самостійно розпорядитись своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Судом встановлено, що предметом оспорюваного договору дарування від 15.01.2015 року, укладеного між ОСОБА_3 (дарувальником) та ОСОБА_4 (обдаровуваною) та посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мішаковою С.Ф., є належна дарувальнику на праві власності 1/2 частка у праві власності на приміщення їдальні, позначене на плані літерою «А-2», загальною площею 1350,1 кв.м., що знаходиться на АДРЕСА_1 (п.1 договору).

У п.2 договору зазначено, що вказана 1/2 частка у праві власності на приміщення їдальні належить дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу від 13.01.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тишківською Р.І.

Відповідно до договору купівлі продажу від 13.01.2007 року, укладеного між ЗАТ «Львівський ізоляторний завод» (продавцем) та ОСОБА_3 і ОСОБА_1 (покупцями), останні в рівних частках купили приміщення їдальні, позначене на плані літерою «А-2», загальною площею 1350,1 кв.м., що знаходиться на АДРЕСА_1 .

За оспорюваним договором дарування відповідач ОСОБА_3 розпорядився належною йому на праві власності часткою у праві спільної часткової власності на вказаний вище об`єкт нерухомого майна, що в повній мірі відповідає статті 361 ЦК України, якою закріплено право співвласника самостійно розпорядитись своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Отже, за оспорюваним договором відбувся лише перехід права власності на частку у вказаному вище об`єкті нерухомого майна тієї ж самої площі від ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , тобто відбулась зміна одного із співвласників вказаного об`єкту, що відповідає вимогам закону, а тому в колегії суддів немає правових підстав для висновку про недійсність цього договору та про порушення внаслідок укладення цього договору прав позивача.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення даного спору і не вказують на допущення судом першої інстанції порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 27 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 06 березня 2020 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.