Постанова

Іменем України

30 листопада 2020 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/13027/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області

в складі судді Реви О.І.

від 14 серпня 2020 року

по справі №373/367/20 Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про стягнення боргу за договором позики

В С Т А Н О В И В:

В березні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області з позовом, в якому посилаючись на те, що ОСОБА_1 не виконує взятих на себе зобов`язань за договором позики, просив стягнути з останнього грошові кошти в сумі 3 400,00 доларів США та з підстав, передбачених ст. 625 ЦК України, 3% річних від простроченої суми позики за період з 01.01.2020 по 04.03.2020 в розмірі 17,88 доларів США.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що 20.06.2019 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, за яким останній отримав кошти у сумі 3 400,00 доларів США, строком до 31.12.2019, що підтверджується розпискою. Станом на 01.01.2020 ОСОБА_1 не виконав взятих на себе зобов`язань щодо повернення коштів у визначений строк, незважаючи на неодноразові звернення щодо повернення отриманої суми позики.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 14 серпня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 400,00 доларів США боргу за договором позики від 20.06.2019 та 3% річних у сумі 17,83 доларів США.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до ухвалення неправомірного рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що він не був повідомлений про те, що до нього пред`явлений даний позов, оскільки надіслані судом процесуальні документи та повідомлення, які повинні були вручені йому поштаркою, не отримував, зокрема ухвали суду про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження від 26.03.2020, позовну заяву з додатками, ухвалу про витребування доказів.

Зазначив, що наявні в матеріалах справи зворотні поштові повідомлення не підтверджують отримання ним судових документів, оскільки підпис у графі «підпис про отримання повідомлення» не належить ОСОБА_1 . На думку відповідача, на зворотних поштових повідомленнях стоїть підпис іншої, невідомої йому особи. Вважав, що за даних обставин він був позбавлений можливості подати відзив на позовну заяву, в якому міг би викласти свої заперечення щодо позовних вимог, заявляти клопотання та подавати заяви.

Суд не врахував обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно призначити експертизу, викликати свідків.

Зазначив, що кошти він отримав не у позику, а позивач надав спірні кошти в їх спільний бізнес для отримання прибутку.

Крім того, скаржник в апеляційній скарзі навів доводи щодо незгоди з ухвалою суду від 13.08.2020 про забезпечення позову.

За вказаних обставин просив скасувати рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 14 серпня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Позивач, користуючись наданим йому правом, подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення - без змін.

У відзиві також зазначив, що ОСОБА_1 визнав факт написання розписки і отримання коштів. Також відповідач не надав суду доказів повного чи часткового виконання зобов`язання за договором позики. А посилання скаржника на незаконність ухвали Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду про забезпечення позову безпідставні, оскільки апеляційна скарга подана саме на рішення суду першої інстанції.

Відповідач подав до суду відповідь на відзив, в якій підтримав апеляційну скаргу та просив розглянути справу у порядку позовного провадження з викликом сторін до суду.

Колегія суддів вважає, що клопотання відповідача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

У частині першій статті 368 ЦПК України передбачено, що в суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Суд апеляційної інстанції, діючи у межах повноважень та порядку, визначених частиною першою статті 374 ЦПК України, не може встановлювати обставини справи, які можуть додатково пояснити її учасники, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Київський апеляційний суд надав учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, у яких такий рух описаний. Крім того, кожен з учасників справи мав право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що відповідач не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого розгляду справи необхідно провести усні слухання, підстави для задоволення вказаного клопотання відсутні.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для стягнення коштів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами існує спір щодо позикових відносин.

Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для кого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно із ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

За приписами статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першої статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, і зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Судом встановлено, що відповідно до оригіналу укладеної між сторонами розписки від 20 червня 2019 року, яка наявна в матеріалах справи, ОСОБА_1 взяв в борг у ОСОБА_2 3 400,00 доларів США, з терміном повернення до кінця 2019 року.

Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 повернув ОСОБА_2 отримані в борг кошти.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, відповідач не заперечував обставин отримання грошових коштів, а лише вказав, що такі кошти надавалися йому позивачем в їх спільний з ОСОБА_2 бізнес для отримання прибутку. Однак, дана обставина не спростовує висновку суду щодо наявності правових підстав для стягнення коштів за договором позики. Більше того, слід зазначити, що цільове призначення коштів не звільняє відповідача від виконання обов`язку щодо повернення таких коштів.

Суд першої інстанції, встановивши факт невиконання ОСОБА_1 грошових зобов`язань за договором позики, дійшов висновку про задоволення позовних вимог та стягнення із ОСОБА_1 боргу за договором позики в сумі 3 400,00 доларів США.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності правових підстав для стягнення боргу за договором позики.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо незгоди з рішенням суду в частині позовних вимог про стягнення 3% річних від простроченої суми, а тому рішення суду в цій частині, згідно ст. 367 ЦПК України, судом апеляційної інстанції не переглядається.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що відповідач взагалі не був повідомлений про існування даного позову, оскільки як вбачається зі зворотного поштового повідомлення (а.с. 24) працівником поштового відділення зазначено, що 02.04.2020 ОСОБА_1 особисто отримав копію ухвали суду від 26.03.2020 разом з копією позовної заяви та додатками, а 08.05.2020 ОСОБА_1 вручено копію ухвали від 30.04.2020 про витребування доказів, згідно зворотного поштового повідомлення (а.с. 36).

Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не отримував поштову кореспонденцію від суду, так як на зворотних поштових повідомленнях стоїть не його підпис, а іншої особи, оскільки такі доводи є припущеннями відповідача, адже в матеріалах справи відсутні докази зворотнього.

Матеріали справи не містять доказів неналежного виконання обов'язків працівником пошти.

Відповідно до ч. 1 ст. 190 ЦПК України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасниками справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку встановленому статтею 272 цього Кодексу.

Згідно з п. 3 ч. 6 ст. 272 днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

З огляду на те, що в матеріалах справи наявні поштові повідомлення з відміткою про вручення судових документів, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що відповідач не був повідомлений про наявність пред`явленого до нього даного позову та не міг подати свої заперечення і клопотання щодо позову.

Колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги, що справу розглянуто за відсутності відповідача, оскільки ухвалою суду від 26.03.2020 справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При цьому, в ухвалі суду сторонам роз`яснено право на подання клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Матеріли справи не містять доказів, що ОСОБА_1 звертався до суду з обґрунтованим клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

Доводи апеляційної скарги, щодо незгоди з ухвалою суду від 13.08.2020 про забезпечення позову не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки ухвала суду про забезпечення позову підлягає окремому оскарженню від рішення суду. А як вбачається з прохальної частини апеляційної скарги відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції від 14.08.2020. З окремою апеляційною скаргою на ухвалу суду від 13.08.2020 про забезпечення позову ОСОБА_1 не звертався.

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що суд не врахував обсяг та характер доказів у справі, в тому числі щодо призначення експертизи, виклику свідків, оскільки суд з власної ініціативи не витребовує докази. За приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (п. 3 ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (п. 4 ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Більш того, слід зазначити, що факт отримання коштів відповідачем не оспорюється. А цілі на які бралися кошти не має правового значення для вирішення спору, коли в борговій розписці відповідач взяв на себе обов'язок повернути кошти.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду в частині, що оскаржувалося, без змін, а скарги без задоволення.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (210 200,00 грн), справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду від 14 серпня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай