Справа № 311/2088/20
Провадження № 2/311/763/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2020 року місто Василівка

Василівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Задорожка Д.А.,

секретаря судового засідання Листопад В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , територіальної громади в особі Кам`янської сільської ради Василівського району Запорізької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, про визнання права довічного успадкованого володіння на земельну ділянку в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшов позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , територіальної громади в особі Кам`янської сільської ради Василівського району Запорізької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, про визнання права довічного успадкованого володіння на земельну ділянку в порядку спадкування за законом.

Уточнивши позовні вимоги, позивачі вказали, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік ОСОБА_1 , ОСОБА_4 .

Після смерті ОСОБА_4 залишилося спадкове майно а саме, земельна ділянка площею 52,6 га, яка видавалась на підставі рішення виконавчого комітету Василівської районної ради народних депутатів Василівського району Запорізької області Української PCP від березня 1992 року за № 61, для ведення селянського фермерського господарства та розташована на території Кам`янської сільської ради Василівського району Запорізької області, яка належала останньому на праві довічного успадковуваного володіння, згідно Державного акту на право довічно успадковуваного володіння землею № 000189, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння за № 219.

Згідно Закону України "Про селянське (фермерське) господарство"необхідною умовою створення і функціонування селянського (фермерського) господарства була земельна ділянка, яка мала перебувати або у власності, або у постійному користуванні осіб, які виявили бажання створи фермерське господарство.

18 травня 1992 року спадкодавцем, ОСОБА_4 було отримано земельну ділянку площею 52.6 га, у довічне успадковуване володіння, на території Кам`янської сільської ради Василівського району Запорізької області та на її базі створено фермерське господарство «Ранок», яке під його головуванням функціонувало до моменту його смерті та в наступному було очолено його донькою, яка керує ним до теперішнього часу.

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 є ОСОБА_1 (дружина) та ОСОБА_2 (дочка), які прийняли спадщину в порядку ч.3 ст.1268 Цивільного кодексу України.

Позивачі вказують, що вони, як спадкоємці, мають право на спадкування після ОСОБА_4 права довічного успадковуваного володіння землею, що була надана для ведення селянського (фермерського) господарства, загальною площею 52,6 га на території Кам`янської сільської ради Василівського району Запорізької області.

ОСОБА_1 звернулася до Василівської державної нотаріальної контори Запорізькій області, де й була заведена спадкова справа.

08 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищевказане майно позивачу відмовлено в зв`язку з тим, що вищезазначена земельна ділянка належала спадкодавцю ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, а для переоформлення спадщини та отримання свідоцтва про на спадщину, спадкоємцю необхідно надати правовстановлюючий документ на майно, яким є Державний акт на право власності на земельну ділянку.

Крім того, позивачу роз`яснено, що згідно чинного законодавства України, а саме ст. 92 Земельного Кодексу України та пункту розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України було встановлено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2005 року (згодом строк було подовжено до 1 січня 2008 року) переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Також відповідно до п. 6 постанови ВР УРСР від 18.12.90 p. № 563-ХІІ "Про земельну реформу", зі змінами та доповненнями, до вказаної дати без переоформлення можуть користуватися земельними ділянками юридичні та фізичні особи, які офіційно одержали землю в користування до 15 березня 1991 року (дати набрання чинності Земельного кодексу УРСР), наприклад, на підставі рішень місцевих рад. ОСОБА_4 хоча і отримав земельну ділянку на підставі Рішення виконавчого комітету Василівської районної Ради народних депутатів Василівського району Запорізької області від 12 березня 1992 року, №61, але вже після встановленої дати 15 березня 1991 року, а саме, 27 вересня 1994 року.

Все вище зазначене унеможливило видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_1 та надано з цього приводу постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 527 від 08 серпня 2019 року.

В зв`язку з відсутністю процедури нотаріального оформлення спадкування права довічного успадковуваного володіння землею, нотаріусом було поінформовано позивачів про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, та порекомендовано звернутись до суду.

Позивачі вважали, що з моменту прийняття ними спадщини після померлого ОСОБА_4 , до них, як спадкоємців, перейшли всі майнові права і обов`язки власника (засновника) цілісного майнового комплексу СФГ «РАНОК», в тому числі право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою сільськогосподарського призначення, площею52,6 га, яка була надана та відведена в натурі ОСОБА_4 для ведення селянського (фермерського) господарства у довічне успадковане володіння.

Враховуючи те, що земельна ділянка площею 52,6 га були виділена ОСОБА_4 в натурі для ведення фермерського господарства без встановлення строку, а право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані, співпозивачі просили суд визнати за ними по Ѕ частині за кожною право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 52,6 га, згідно державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею №000189, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Василівської районної ради народних депутатів Василівського району Запорізької області Української РСР від 12 березня 1992 року за №61, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння за № 219, розташованої на території Кам`янської сільської ради Василівського району Запорізької області для ведення фермерського господарства, що залишилась після смерті ОСОБА_4 (а.с. 75-77).

В судове засідання представник позивачів не з`явився, проте надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримав позовні вимоги.

В судове засідання представник відповідача, територіальної громади в особі Кам`янської сільської ради Василівського району Запорізької області, не з`явився, проте надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, відзиву на позов суду не надав.

В судове засідання відповідач, ОСОБА_3 не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, відзиву на позов не надала.

В судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, не з`явився, проте надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Надав суду письмові пояснення на позов, згідно яких вважав, що в задоволенні позову необхідно відмовити (а.с. 91 зв.-92).

Рух справи та прийняті процесуальні рішення.

26 червня 2020 року позов надійшов до суду (а.с. 1-4).

01 липня 2020 року судом винесено ухвалу про залишення позовної заяви без руху (а.с. 47).

07 липня 2020 року судом отримано уточнену позовну заяву (а.с. 50-53).

28 липня 2020 року судом отримано уточнену позовну заяву (а.с. 75-77)

31 липня 2020 року відкрито провадження у справі (а.с. 82).

25 вересня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 112).

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень докази, оцінивши їх у сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно вимог ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1); докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина 5).

Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом встановлено ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , видане виконавчим комітетом Кам`янської сільської ради Василівського району Запорізької області від 02 січня 2019 року (а.с. 13). Позивач ОСОБА_1 доводилася померлому дружиною, а позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 доньками померлого, що підтверджено відповідними свідоцтвами про укладення шлюбу та про народження (а.с. 7, 8, 9, 10, 11, 12).

Після смерті ОСОБА_4 залишилося спадкове майно а саме, земельна ділянка площею 52,6 га, яка видавалась на підставі рішення виконавчого комітету Василівської районної ради народних депутатів Василівського району Запорізької області Української PCP від березня 1992 року за № 61, для ведення селянського фермерського господарства та розташована на території Кам`янської сільської ради Василівського району Запорізької області, яка належала останньому на праві довічного успадковуваного володіння, згідно Державного акту на право довічно успадковуваного володіння землею № 000189, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 219, що підтверджено копією вказаного Державного акта (а.с. 17-19).

18 травня 1992 року спадкодавцем ОСОБА_4 було отримано земельну ділянку площею 52.6 га, у довічне успадковуване володіння, на території Кам`янської сільської ради Василівського району Запорізької області та на її базі створено фермерське господарство «Ранок», яке під його головуванням функціонувало до моменту його смерті та в наступному було очолено його донькою, що підтверджено випискою із рішення виконавчого комітету Василівської районної ради народних депутатів від 23 квітня 1992 року № 77/2 про реєстрацію фермерського господарства «Ранок» (а.с. 20), статутом С(Ф)Г «Ранок» (а.с. 21-25), рішенням № 1 від 10 грудня 2012 року, згідно якого керівником С(Ф)Г «Ранок» призначено позивача, ОСОБА_2 (а.с. 26), витягом з ЄДРЮОФОПГФ (а.с. 27-35), довідкою з ЄДРПОУ з інформацією по С(Ф)Г «Ранок» (а.с. 36).

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Закону України «Про селянське (фермерске)господарство»,успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.

Згідно ст. 1216 Цивільного кодексу України,спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється з заповітом або за законом, як передбачено ст. 1217 ЦК України. В статті 1268 ЦК Українизазначено, спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину чи не прийняти її.

Відповідно до положень ст. 1218 ЦК України,до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 є позивачі ОСОБА_1 (дружина) та ОСОБА_2 (дочка), які прийняли спадщину в порядку ч.3 ст.1268 Цивільного кодексу України, що підтверджено матеріалами спадкової справи, заведеної Василівською державною нотаріальною конторою Запорізької області 10.07.2019 після смерті ОСОБА_4 , які містять заяву ОСОБА_1 від 10 липня 2019 року про прийняття спадщини та довідку Кам`янської сільської ради Василівського району Запорізької області про реєстрацію позивачів за однією адресою з ОСОБА_4 на момент його смерті (а.с. 104 зв., 105 зв.).

На заяву ОСОБА_1 про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, державним нотаріусом відмовлено в зв`язку з тим, що вищезазначена земельна ділянка належала спадкодавцю ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, а для переоформлення спадщини та отримання свідоцтва про на спадщину, спадкоємцю необхідно надати правовстановлюючий документ на майно, яким є Державний акт на право власності на земельну ділянку.

Крім того, позивачу роз`яснено, що згідно чинного законодавства України, а саме ст. 92 Земельного Кодексу України та пункту розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України було встановлено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2005 року (згодом строк було подовжено до 1 січня 2008 року) переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Також відповідно до п. 6 постанови ВР УРСР від 18.12.90 p. № 563-ХІІ "Про земельну реформу", зі змінами та доповненнями, до вказаної дати без переоформлення можуть користуватися земельними ділянками юридичні та фізичні особи, які офіційно одержали землю в користування до 15 березня 1991 року (дати набрання чинності Земельного кодексу УРСР), наприклад, на підставі рішень місцевих рад. ОСОБА_4 хоча і отримав земельну ділянку на підставі Рішення виконавчого комітету Василівської районної Ради народних депутатів Василівського району Запорізької області від 12 березня 1992 року, №61, але вже після встановленої дати 15 березня 1991 року, а саме, 27 вересня 1994 року.

Все вище зазначене унеможливило видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_1 та нотаріусом надано з цього приводу постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 527 від 08 серпня 2019 року (а.с. 15).

Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу її відкриття.

В зв`язку з відсутністю процедури нотаріального оформлення спадкування права довічного успадковуваного володіння землею, нотаріусом було поінформовано позивачів про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, та порекомендовано звернутись до суду.

Відповідно до статті 22 ЗК України,землями сільськогосподарського призначенім визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної га навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції,або призначені для цих цілей.

Згідно з пунктом «а» частини 3 статті 22 ЗК України,землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Статтею 31 ЗК України передбачено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству, як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Стаття 23 Закону України «Про фермерське господарство»передбачає, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.

Суд зазначає, що ОСОБА_4 отримав спірну земельну ділянку на праві довічного успадковуваного володіння на підставі Земельного кодексу УРСР та на підставі Закону України він 20грудня 1991 року «Про селянське (фермерське) господарство»,яким і було визначено порядок його успадкування.

За змістом статей 6, 50 ЗК України 18 грудня 1990 року N 561-ХІІ(у редакції на час його прийняття), у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української PCP для: ведення селянського (фермерського господарства); громадянам Української PCP, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.

Постановою Верховної Ради Української PCP від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі Постанови Верховної Ради України N 2201-XII від 13 березня 1992 року, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею.

Відповідно до пункту 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року №2200«Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що Земельним кодексом Української PCP від 18 грудня 1990 року запроваджено нову форму володіння землею - довічне успадковуване володіння. Земельний]кодекс України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6 Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їхній вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, довічного успадкованого володіння або тимчасового користування. При цьому в будь - якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з не переоформленням правового титулу.

Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), положення: пункту 6 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексуУкраїни щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою ш. право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення; - пункту 6 Постанови Верховної Ради України «Про земельну реформу» від І8.12.1990№563-XII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

З огляду на викладене, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадкованого володіння земельною ділянкою, на сьогодні також має законне право на таке володіння.

Згідно з ч.4 ст.13 Конституції У країнидержава забезпечує захист прав усіх суб`єктів праві власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Конституція України гарантує право власності на землю, яке набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (частина друга статті 14).

Відповідно до ч.1, 2, 4 ст.41 Конституції України,кожен має право, зокрема, володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Згідно із частинами другою, третьою статті 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, при прийнятті нових законів або внесенні змін ж чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до вимог ст.55 Земельного кодексу Української PCP від 18 грудня 1990 року, у разі смерті громадянина, який вів сільське (фермерське) господарство, право володіння земельною ділянкою передається одному зі спадкоємців. Земельний кодекс Української PCP передбачав лише одне право володіння земельною ділянкою, надане для ведення сільського (фермерського) господарства - право довічного успадковуваного володіння.

Частиною 3 ст. 1296 ЦК Українизакріплено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно ст. 1 Закону України «Про фермерське господарство»,фермерське господарство є формою і підприємницької діяльності громадян з утворенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти і товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з ціллю отримання прибутку на земельних ділянках наданих їм для ведення фермерського господарства згідно діючого законодавства.

Згідно зі ст.19 Закону України «Про фермерське господарство», до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріалі» цінності, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею та іншими природними ресурсами, а також інші майнові права, грошові кошти, які передані членами фермерського господарства до його складу.

Згідно ст. 177 ЦК Україниоб`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Відповідно дост.190 ЦК У країнимайном, як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права визнаються речовими правами.

У відповідності до ст.ст.1216, 1218 ЦК Україниспадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 ст.1261 ЦК України встановленого у першу чергу право на спадкування законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки.

Частиною 2 ст.407 ЦКпередбачено, що право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб може передаватися в порядку спадкування.

Відповідно до 4.2 ст. 102-1 ЗК Україниправо користування чужою земельною ділянкою длясільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися або передаватися в порядку спадкування.

Згідно роз`яснень п.22.3. Постанови Пленуму ВСУ від 16 квітня 2004 року №7 «Про практикузастосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»вбачається, що право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб може передаватися в порядку спадкування.

Суд зазначає, що дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому це право є дійсним.

Враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав та обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено уст. 1219 ЦК України,спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння, а право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані.

Аналогічний висновок зроблено Верховний Суд в постанові від 20.11.2019 у справі №368/54/17.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що до позивачів, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з моменту прийняття ними спадщини після померлого ОСОБА_4 , як до спадкоємців, перейшли всі майнові права і обов`язки власника (засновника) цілісного майнового комплексу СФГ «РАНОК», в тому числі право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою сільськогосподарського призначення, площею 52,6 га, яка була надана та відведена в натурі ОСОБА_4 для ведення селянського (фермерського) господарства, на підставі рішення виконавчого комітету Василівської районної ради народних депутатів Василівського району Запорізької області Української PCP від 12 березня 1992 року за № 61 у довічне успадковане володіння на земельну ділянку, яка розташована на території Кам`янської сільської ради Василівського району Запорізької області.

Враховуючи те, що земельна ділянка площею 52,6 га були виділена ОСОБА_4 в натурі для ведення фермерського господарства без встановлення строку, а право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані, суд вважає необхідним позов задовольнити та визнати за співпозивачами по Ѕ частині за кожною право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 52,6 га, згідно державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею №000189, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Василівської районної ради народних депутатів Василівського району Запорізької області Української РСР від 12 березня 1992 року за №61, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння за № 219, розташованої на території Кам`янської сільської ради Василівського району Запорізької області для ведення фермерського господарства, що залишилась після смерті її чоловіка ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Пояснення третьої особи не спростовують встановлених судом обставин.

Судові витрати відсутні.

Керуючись ст.ст. 263-268, 273 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , територіальної громади в особі Кам`янської сільської ради Василівського району Запорізької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, про визнання права довічного успадкованого володіння на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , право довічного успадковуваного володіння на Ѕ частину земельної ділянки площею 52,6 га, згідно державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею №000189, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Василівської районної ради народних депутатів Василівського району Запорізької області Української РСР від 12 березня 1992 року за №61, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 219, розташованої на території Кам`янської сільської ради Василівського району Запорізької області для ведення фермерського господарства, що залишилась після смерті її чоловіка ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , право довічного успадковуваного володіння на Ѕ частину земельної ділянки площею 52,6 га, згідно державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею №000189, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Василівської районної ради народних депутатів Василівського району Запорізької області Української РСР від 12 березня 1992 року за №61, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 219, розташованої на території Кам`янської сільської ради Василівського району Запорізької області для ведення фермерського господарства, що залишилась після смерті її батька, ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду через Василівський районний суд Запорізької області (згідно п.п.15.5 п.15 Розділу ХІІI Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу).

Повний текст рішення суду складено 02 грудня 2020 року.

Суддя Василівського районного суду

Запорізької області Д.А. Задорожко