Справа № 192/122/20
Провадження № 2/175/331/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2020 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Озерянської Ж.М.

з участю секретаря Кравченко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпрокомунтранс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в порядку регресу, -

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2020 року з Солонянського районного суду Дніпропетровської області до суду надійшла цивільна справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпрокомунтранс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в порядку регресу для розгляду за підсудністю. Позивач в своєму позові просив суд постановити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на їх користь суму страхового відшкодування в порядку регресу в розмірі 65962 грн. 65 коп. та судові витрати.

В судовому засіданні адвокат позивача за ордером про надання правової допомоги ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі.

Адвокат відповідача за ордером про надання правової допомоги ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Встановлено, що 16 листопада 2016 року о 17-40 год. в м. Дніпропетровську по вул. Гебріна на перехресті з вул. Криворізьке Шоссе, водій ОСОБА_1 керуючи автомобілем марки «ДАФ» (сміттєвоз) державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого є ТОВ «Дніпрокомунтранс», не надав дорогу автомобілю марки «Шевроле Авео» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_4 , власником якого є ОСОБА_5 , який рухався головною дорогою, тим самим ОСОБА_1 порушив вимоги п.16.1 ПДР України, чим скоїв правопорушення передбачене ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, завдані матеріальні збитки, постраждалих немає. Вина водія ОСОБА_1 підтверджена постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2016 року №205/8938/16-п.

Відповідач вчинив дорожньо-транспортну пригоду під час виконання трудових обов`язків та перебування у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпрокомунтранс» (а.с.8). На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпрокомунтранс», як власника автомобіля марки «ДАФ» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» відповідно до Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ/5374759.

Розмір завданих збитків власнику автомобіля марки «Шевроле Авео» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_5 внаслідок ДТП склала 113182 грн. 65 коп. На підставі заяви ОСОБА_5 , ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» здійснила виплату страхового відшкодування в межах ліміту відповідальності страховика у розмірі 49500 грн. З огляду на те, що матеріальний збиток ОСОБА_5 значно перевищив суму виплаченого страхового відшкодування, рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 вересня 2018 року (а.с.14-15), яке постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року змінено в частині суми моральної шкоди а в іншій частині залишено без змін (а.с.16-18), стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпрокомунтранс» на користь ОСОБА_5 завдану ДТП шкоду у розмірі 63682 грн. 65 коп., моральну шкоду у розмірі 10000 грн., судові витрати у розмірі 1280 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (ч. 1 ст. 1172 ЦК України).

25 березня 2019 року на виконання вищевказаного рішення суду, позивач сплатив на ім`я ОСОБА_5 шкоду у розмірі 63682 грн. 65 коп., що підтверджується платіжним дорученням №575 від 25.03.2019 року (а.с.19).

Відповідно до ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотньої вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Регресне зобов`язання виникає лише у випадках, передбачених законом, і має похідний характер, оскільки підставою його виникнення є виконання іншою особою відповідного зобов`язання. Підставою регресного позову є відповідальність заподіювача шкоди за завдану шкоду та факт виплати позивачем, що пред`явив регресну вимогу, певної грошової суми в рахунок відшкодування завданої шкоди. Право зворотньої вимоги виникає лише після того, як відбулася виплата. Юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану працівником, має право зворотньої вимоги (регресу) до цієї особи в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (ч. 1 ст. 1191 ЦК України), тобто розмір відшкодування визначається трудовим законодавством.

При цьому за змістом ч. 1 ст. 3 КЗпП України, трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Позов про відшкодування шкоди в порядку регресу пред`явлено до ОСОБА_1 який працював у ТОВ «Дніпрокомунтранс» на посаді водія (а.с.8) та за яким розпорядженням ТОВ «Дніпрокомунтранс» №13 від 28 жовтня 2016 року було закріплено автомобіль марки «ДАФ» (сміттєвоз) державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.9).

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», роз`яснено, що за шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов`язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах. За вимогами інших осіб, що ґрунтуються на неналежному виконанні працівником своїх трудових обов`язків (відшкодування шкоди їх майну, здоров`ю, виплаченої пенсії, допомоги по соціальному страхуванню та ін.), в силу ст. 441 ЦК України, відповідає підприємство, перед яким винний працівник несе матеріальну відповідальність у порядку регресу за нормами трудового законодавства.

Загальні правила щодо матеріальної відповідальності працівників визначаються главою ІХ КЗпП України, Положенням про матеріальну відповідальність робочих і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, затвердженим Указом Президії Верховної Ради СРСР від 13 липня 1976 року.

Зазначені норми матеріального права визначають як підстави й умови покладення матеріальної відповідальності на працівників (ст. 130 КЗпП України, розділ І Положення), так і розмір такої матеріальної відповідальності (ст. 132-135 КЗпП України, розділи ІІ-ІV Положення).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Як роз`яснено в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», за правилами ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов контракту. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Згідно зі ст. 130 КЗпП України не одержані або списані в доход держави прибутки з підстав, пов`язаних з неналежним виконанням працівником трудових обов`язків (так само як і інші неодержані прибутки) не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню. При матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 Порядку обчислення середньої заробітної плати (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348), а саме виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців, а в разі коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації).

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права, вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: чи укладено між сторонами трудовий договір, яка підстава покладання на працівника відповідальності за майнову шкоду, чи спричинена шкода діями працівника, в якому обсязі майнової шкоди несе відповідальність працівник за встановлених фактичних обставин, яка ступінь вини працівника за заподіяну шкоду (за виключенням прямої дійсної шкоди), за яких обставин заподіяна шкода, чи спричинена шкода з корисних мотивів та чи є підстави для зменшення розміру покриття шкоди залежно від майнового стану працівника.

Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України суд має встановити, на підставі наданих сторонами спору доказів, обставини справи, правовідносини, які випливають із встановлених обставин, викласти в рішенні суду та зробити з установлених фактичних обставин правові висновки щодо наявності підстав для покладення матеріальної відповідальності на працівника й щодо розміру матеріальної шкоди, яка спричинена працівником, і розміру шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача з урахуванням положень ст. 137 КЗпП України та положень ст. 138 КЗпП України щодо обов`язку доведення умов покладення відповідальності за спричинену шкоду, передбачених ст. 130 КЗпП України.

Статтею 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків; службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

Отже аналізуючи вищевикладені обставини суд прийшов до висновку, що на ОСОБА_1 може бути покладена відповідальність з відшкодування шкоди лише в межах його середньомісячного заробітку, оскільки позивач не надав доказів та не навів обставин, передбачених ст. 134 КЗпП України, які б свідчили про наявність підстав для покладення на працівника повної матеріальної відповідальності.

Доводи позивача про те, що відповідно до ст. 1191 ЦК України, Товариство має право зворотної вимоги (регресу) до відповідача в розмірі всієї суми виплаченого відшкодування, не заслуговують на увагу, оскільки нормами трудового законодавства (ст. 132 КЗпП України) встановлено розмір матеріальної відповідальності працівника - не більше його середнього місячного заробітку. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування шкоди у порядку регресу, завданої Товариству, завдані третій особі під час дорожньо-транспортної пригоди на підставі норм ЦК України, а не у зв`язку із порушенням відповідачем вимог ст. 134 КЗпП України, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.04.2020 року (провадження №61-282св19).

Оскільки ні позовна заява, ні додані до неї документи не містять будь-яких відомостей про розмір середнього заробітку на підприємстві ОСОБА_1 за останні два календарні місяці роботи, що передували вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, обчислений відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №100 (зі змінами, внесеними постановою КМУ від 16 травня 1995 року № 348). Надана адвокатом позивача довідка про заробітну ОСОБА_1 за період з 18.10.2016 року по 26.12.2016 року не містить відомостей про розмір заробітної плати за останні повні два календарних місяці роботи ОСОБА_1 на ТОВ «Дніпрокомунтранс» та розмір середнього заробітку (а.с.75).

Отже, відповідач повинен нести матеріальну відповідальність у межах середнього місячного заробітку, що передбачено ч. 1 ст. 132 КЗпП України. При цьому, суд зауважує, що з матеріалів справи не можливо встановити середній заробіток відповідача на час завдання шкоди.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведених правових норм, виходячи із встановлених судом обставин справи, суд вважає, що в задоволені позову слід відмовити в зв`язку з його необґрунтованістю, оскільки ОСОБА_1 завдана шкода позивачу під час здійснення трудових обов`язків, і на спірні правовідносини, які виникли між сторонами, поширюється дія норм КЗпП України, а не ЦК України. ТОВ «Дніпрокомунтранс» може захистити своє порушене право, визначивши вірний спосіб його захисту, який передбачено чинним законодавством.

Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові.

Тому понесені позивачем витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду з вказаним позовом стягненню з відповідача не підлягають.

За змістом ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Вивчивши надані документи, перевіривши обсяг наданих послуг, суд вважає понесені відповідачем витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн. є співмірними зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами) та витраченим на це часом, а також значенням справи для сторони, що підтверджується Договором про надання правової допомоги від 09 жовтня 2020 року (а.с.71-72), Актом приймання-передачі виконаних робіт (а.с.73), згідно п. 2 якого, вартість правової допомоги складає 5000 грн. За таких обставин, враховуючи відмову у задоволені позовних вимог ТОВ «Дніпрокомунтранс» про стягнення з ОСОБА_1 шкоди в порядку регресу, з позивача підлягає стягненню на користь відповідача понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

Керуючись ст.ст. 979, 1166, 1187, 1191 ЦК України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 12, 13, 76, 82, 130, 133, 141, 223, 263-266 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпрокомунтранс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в порядку регресу, відмовити.

Судові витрати по сплаті судового збору віднести за рахунок позивача.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпрокомунтранс» на користь ОСОБА_1 5 000 гривень судових витрат на правничу допомогу адвоката.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Озерянська Ж.М.