КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Піхур О.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2063/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Верланова С.М., Савченка С.І.,

секретар - Тютюнник О.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів ,збільшення розміру аліментів, стягнення коштів на додаткові витрати на дитину.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и л а :

У грудні 2018 року позивачка звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з даним позовом.

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що сторони перебували у фактичних шлюбних стосунках ,від яких мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання фактичних шлюбних відносин, з 24 серпня 2008 року дитина проживає з матір`ю та знаходиться на її утриманні.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 червня 2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із 03 червня 2011 року і до досягнення сином повноліття. В іншій частині позову відмовлено. Зупинено стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , що проводяться на підставі виконавчого листа №2-9268/11, ВП №36845801, виданого на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 грудня 2011 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

Позивачка зазначає, що відповідач аліменти не сплачує, у зв`язку з чим утворилася заборгованість. Крім того, зазначає, що відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, не приймає участі у її вихованні, не цікавиться її інтересами. При цьому . як зазначила позивачка , витрати відповідача із 28 січня 2016 року по квітень 2017 року буди значними, він придбав автомобіль, позичив гроші іншій особі, а відтак його матеріальний стан явно покращився. Крім цього ОСОБА_2 посилається на те, що вона є інвалідом ІIІ групи. Син ОСОБА_3 часто хворіє і потребує додаткових коштів на його утримання, через що вона несе додаткові витрати. Всі матеріальні витрати на утримання і лікування дитини несе вона самостійно, оскільки відповідач самоусунувся від матеріального утримання їх спільного сина.

На думку позивачки, розмір аліментів, встановлений рішенням суду від 2014 року є недостатнім для утримання дитини .

Позивачка просила суд змінити спосіб стягнення аліментів , визначений рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 червня 2014 року з частки всіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із 03 червня 2011 року і до досягнення сином повноліття на стягнення аліментів у твердій грошовій сумі.

Збільшити розмір аліментів , визначивши його у твердій грошовій сумі в розмірі 19 000 грн., щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 636,29 грн, суму коштів додаткових витрат на дитину, викликаних хворобою та необхідністю оздоровлення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою від 08 січня 2019 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Позивачка 11 березня 2019 року подала до суду клопотання про витребування доказів та виклик свідків, від якого відмовилася в судовому засідання 11 березня 2019 року.

Рішенням Шевченківського суду м. Києва від 11 березня 2019 року позов задоволено частково.

Змінено розмір аліментів, що стягуються на підставі рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 червня 2014 року у справі №761/16863/14-ц з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 03 червня 2011 року і до досягнення дитиною повноліття, на стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн щомісячно починаючи з 10 грудня 2018 року до повноліття дитини, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , одноразово у сумі 2636,29 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 768,40 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07 вересня 2019 року виправлено описку в тексті резолютивної частини рішення щодо розміру суми судового збору в дохід держави ( а.с. 42)

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. В апеляційній скарзі зазначав, що суд неповно з`ясував обставини , що мають значення для вирішення справи ,зокрема суд не з`ясував чи дійсно змінився стан здоров`я дитини порівняно із станом здоров`я, який був врахований під час винесення попереднього рішення , чи змінився матеріальний стан позивачки , чи змінився його матеріальний стан, при цьому суд не врахував, що на утриманні відповідача знаходяться його хворі батьки, а тому просив скасувати рішення і відмовити у позові .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначила, що рішення суду є законним і обґрунтованим, обставини зазначені в апеляційній скарзі є безпідставними і висновку суду не спростовують.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України особи, які приймають участь у справі були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 20 лютого 2020 року, 27 лютого 2020 року.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Задовольняючи частково вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що прожитковий мінімум для дитини відповідного віку (від 6 до 18 років) змінився, і з січня 2019 року становить 2027 грн, і не може бути менше ніж 50% прожиткового мінімуму, і відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу, враховуючи, що він придбав автомобіль. Крім того, стан здоров`я дитини вимагає від позивача нести додаткові витрати на оздоровлення дитини, і такі витрати підтверджені документально.

Такі висновки суду не відповідають встановленим обставинам і матеріалам справи .

Як видно із матеріалів справи, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 червня 2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із 3 червня 2011 року і до досягнення сином повноліття. Зупинено стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , що проводяться на підставі виконавчого листа №2-9268/11, ВП №36845801, виданого на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 грудня 2011 року.

Відповідно до чч.1, 2, ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року , держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі ст.141 Сімейного Кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За змістом ст.180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частина 3 ст.181 Сімейного Кодексу України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст.182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

За положеннями ст.183 Сімейного Кодексу України , частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

У ч.1 ст.192 Сімейного Кодексу України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

Згідно з п.23 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3 розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст стст.181, 192 Сімейного Кодексу України , розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Сімейний кодекс передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч.3 ст.181 Сімейного Кодексу України ). Стаття 192 Сімейного Кодексу України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 Сімейного Кодексу України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду в частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст.192 Сімейного Кодексу України, а й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

(Вказана правова позиція викладена в постанові ВСУ від 05 лютого2014 року №6-143цс13.)

Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я.

Законом «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року №037-VIII ч.2 ст.182 Сімейного Кодексу України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку».

Отже, вказаним законом збільшено мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів. Визначаючи розмір аліментів на дитину (дітей), суд не може визначити їх розмір на одну дитину менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (до внесення змін у ст.182 СК, яким визначався розмір - 30%).

Таким чином, зміна закону, яким установлюється мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до ст.192 Сімейного Кодексу України .

Суд не визначає мінімального розміру аліментів на одну дитину, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням. При присудженні аліментів суд ураховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначений законом, зокрема ч.2 ст.182 Сімейного Кодексу України .

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п.17 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3 зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення.

Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку.

Разом з тим, збільшення мінімального розміру аліментів не є підставою для ухвалення нового рішення про збільшення розміру аліментів, як і не може бути підставою для відмови в перерахунку розміру аліментів. ( Постанова Верховного Суду від 12 вересня 2018 року № 459/2181/17).

Як встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 червня 2014 року ( а.с. 5), ОСОБА_2 на час винесення рішення була інвалідом 11 групи, дитина через хворобливий стан здоров`я потребувала додаткових витрат, крім того рішенням встановлено, що ОСОБА_2 не надала доказів отримання відповідачем нерегулярного, мінливого доходу, або отримання частини доходу в натурі, а тому були відсутні підстави стягнути аліменти у твердій грошовій сумі .

Звертаючись до суду у грудні 2018 року із позовом, ОСОБА_2 , просила змінити спосіб стягнення аліментів і збільшити розмір аліментів, стягнутих за рішенням суду і стягнути аліменти в розмірі 19 000 грн щомісячно, посилаючись на погіршення її матеріального стану, поліпшення матеріального стану відповідача, який придбав автомобіль, та зміну законодавства щодо мінімального розміру аліментів на одну дитину. Тобто, позивач визначила способом стягнення аліментів - їх присудження у твердій грошовій сумі.

Позивач стверджує, що у відповідача є можливість надавати матеріальну допомогу, на підтвердження чого надає копію договору купівлі-продажу автомобіля, за яким відповідач придбав автомобіль марки «Infiniti QX56». Докази надані позивачем на підтвердження придбання відповідачем автомобіля в розумінні ст.ст. 76-83 ЦПК України не є належними і допустимими доказами . В матеріалах справи відсутні будь-які докази направлення вказаних доказів відповідачу і отримання ним цих доказів . Крім того, відповідач заперечує, що автомобіль придбаний за його кошти, а також те, що він давав гроші у борг, а доказів ,що автомобіль придбаний саме за кошти відповідача, позивач суду не надала. Слід зазначити, що позивач до позову не надавала довідок ні про розмір своєї заробітної плати, ні про розмір заробітної плати відповідача, а відтак суд першої інстанції був позбавлений можливості перевірити чи дійсно змінився матеріальний стан сторін .

Згідно довідок наданих як позивачем, так і відповідачем до суду апеляційної інстанції, сторони отримують заробітну плату, крім того, позивач отримує пенсійне забезпечення у зв`язку із інвалідністю. Вказані довідки свідчать, що матеріальний стан обох сторін не змінився. Вказану обставину визнала і сама позивач, лише зазначила, що дитини стала доросліша і потребує більших витрат.

Докази, що відповідач має нерегулярний, мінливий дохід, або отримує частину доходу в натурі матеріали справи не містять.

Таким чином, визначення судом першої інстанції розміру аліментів у твердій грошовій сумі та не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, у зв`язку із тим, що змінився прожитковий мінімум для дитини відповідного віку не ґрунтуються на зазначених вимогах закону та не узгоджується із визначеними законом способами виконання батьками обов`язку утримувати дитину, крім того, доказів ,що матеріальний стан відповідача значно покращився в порівнянні із часом, коли було ухвалено рішення суду у 2014 році про стягнення аліментів, що дало б можливість змінити розмір аліментів, позивачем суду не надано. А відтак, висновок суду про збільшення розміру аліментів є хибним, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням рішення про відмову у задоволенні позову .

Щодо вимог позивача про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, слід зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка при зверненні до суду вказує на те, що неповнолітній син часто хворіє, постійно потребує медикаментозного лікування. Згідно копії медичної довідки «Центр первинної медико-санітарної установи» від 30 травня 2013 року дитина перебувала на лікуванні ( а.с. 15).

Крім того, вказує на такі додаткові витрати на дитину , а саме оплата путівки на оздоровлення, придбання ліків, на підтвердження чого надала квитанції на загальну суму 2 372, 70 грн ( а.с. 13-14 ) . Вказана сума складається з таких платежів :

Оплата путівки 17 липня 2018 року - 835 грн ,

Оплата медичних послуг 21 лютого 2018 року - 495 грн,

Оплата медичних послуг 17 січня 2018 року - 690 грн ,

Придбання гель екстракапс 20 лютого 2018 року - 37,72 грн ,

Придбання мезим форте 18 січня 2018 року - 205,34 грн ,

Придбання вис-нол , карсил 17 січня 2018 року - 108,84 грн .

Позивачка ОСОБА_2 зазначала, що вказані витрати понесені нею самостійно, відповідач участі в них не приймав.

Разом з тим, позивач не змогла підтвердити чим викликані витрати оплати медичних послуг у сумі 495 грн та 690 грн, будь-які докази необхідності цих витрат матеріали справи не містять, а відтак колегія суддів не приймає вказані докази до уваги . З урахуванням вказаних обставин, загальна сума витрат складає 1186,90 грн .

Відповідно до вимог ст. 185 Сімейного Кодексу України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до якого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотні значення.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення одноразово, періодично або постійно.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів № 3 від 15 травня 2006 року до передбаченої ст. 185 Сімейного Кодексу України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо) можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазначені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягнення коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат.

Як слідує з позовних вимог позивач до додаткових витрат на утримання неповнолітнього сина відносить витрати на лікування та оздоровлення дитини, що по суті відповідно до вищевикладеного є додатковими витратами на утримання дитини.

Відповідно до ст. 141 Сімейного Кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Суд першої інстанції правильно встановив, що витрати понесені позивачем є додатковими витратами, пов`язаними із хворобливим станом здоров`я дитини, натомість невірно встановив розмір понесених додаткових витрат, які фактично складають 1186,90 грн, і, стягнувши всю суму із відповідача, не мотивував свої висновки щодо цього. При цьому суд не врахував положення ст. 141 Сімейного Кодексу України щодо рівного обов`язку батьків щодо дитини, а відтак рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням рішення про часткове задоволення вимог позивача, і стягнення із відповідача додаткових витрат на дитини в сумі 593 ,45 грн . В іншій частині позову відмовити.

Що стосується наданих позивачкою ОСОБА_2 до апеляційної скарги доказів на підтвердження додаткових витрат на дитину,а саме - квитанцій на придбання речей для дитини, слід зазначити, що в розумінні ст. 185 Сімейного Кодексу України, це не є додатковими витратами, крім того, судом першої інстанції дані докази не досліджувались, а відтак колегія суддів не приймає дані докази до уваги. Підстави, з яких позивачка просить постановити окремі ухвали, нормами ст. 262 ЦПК України не передбачені, тому ці вимоги також задоволенню не підлягають .

З урахуванням встановлених судом апеляційної інстанції обставин, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в порядку ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає ,що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,376,381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 березня 2019 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів, збільшення розміру аліментів, стягнення коштів на додаткові витрати на дитину задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 ) кошти у сумі 593,95 грн (п`ятсот дев`яносто три 95 коп) додаткових витрат на утримання дитини.

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде виготовлений не пізніше 05 березня 2020 року.

Головуючий

Судді