ПОСТАНОВА

Іменем України

31 грудня 2020 року м. Кропивницький

справа № 390/960/20

провадження № 22-ц/4809/1648/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Мурашка С. І.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області (суддя Гершкул І. М.) від 06 жовтня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, подав підписану заяву б/н від 10 листопада 2011 року відповідно до якої підтвердив свою згоду на те, що подана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.рrivatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Банк відкрив ОСОБА_1 кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі 300,00 грн, який згодом збільшив.

Позивач свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, натомість відповідач свої зобов`язання з повернення кредиту належним чином не виконує, у зв`язку із чим станом на 24 травня 2020 року має заборгованість - 17307,97 грн, яка складається з наступного:

8062,67 грн - заборгованість за простроченим кредитом;

2898,08 грн - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України;

6347,00 грн - пеня.

За таких обставин АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 1730,977 грн.

Короткий зміст рішення суду

Заочним рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 06 жовтня 2020 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Суд ухвалив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором б/н від 10 листопада 2011 року в сумі 8062,67 грн, а також судові витрати у сумі 979,19 грн.

Суд встановив, що відповідачка не повернула використані нею кошти, які надав їй банк в межах кредитного ліміту, а тому задовольнив позов в цій частині.

Відмовляючи у задоволенні інших позовних вимог банку, суд виходив з того, що позивач не надав доказів досягнення між ним і відповідачкою домовленості про проценти та неустойку, тому дійшов висновку, що такі вимоги позивача безпідставні.

Короткий зміст апеляційної скарги та відзиву на неї

Частково не погоджуючись із заочним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подав до суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками та пені й ухвалити щодо цих вимог нове рішення про їх задоволення.

Доводами апеляційної скарги полягають у тому, що заявник вважає безпідставною відмову суду в задоволенні його вимоги про стягнення з боржника пені та відсотків нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України. Щодо неустойки, то суд помилково не взяв до уваги Умови та правила надання банківських послуг в пункті 2.1.1.12.6.1 яких міститься умова про пеню у разі прострочення позичальником зобов`язання на в сумі від 100 грн.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу позивача до суду не подав.

Суд першої інстанції встановив такі обставини

10 листопада 2011 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк», який у 2018 році змінив найменування на АТ КБ «ПриватБанк» (с. 65 - 66), з анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку в якій вказав, що він підтверджує свою згоду на те, що підписаний ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір, про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у заяві (а. с. 33).

Банк свої зобов`язання за договором виконав: відкрив ОСОБА_1 кредитний рахунок та встановив на ньому кредитний ліміт у розмірі 300,00 грн, який в подальшому збільшив до 8000,00 грн, надав платіжну картку (с. 30 - 31).

Відповідно до виписки з кредитного рахунку ОСОБА_1 (с. 22 - 29) він користувався кредитними коштами, які йому надав банк, але не повернув їх банку і має заборгованість в сумі 8062,67 грн.

Крім того, банк обліковує за відповідачем заборгованість по відсотках, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України в сумі 2898,08 грн, по пені в сумі 6347,00 грн (с. 8-21).

Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

У цій справі рішення суду першої інстанції оскаржується позивачем лише в частині вирішення судом позовних вимог про стягнення з боржника на користь банку процентів та неустойки, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції про задоволення вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по кредиту не перевіряється.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема, з договорів.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.. 599 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до п. 3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відмовляючи позивачу в задоволенні його вимоги про стягнення процентів, суд першої інстанції не звернув уваги, що той не просив стягнути проценти за користування кредитними коштами в порядку визначеному ч. 1 ст. 1054, ст. 1056-1 ЦК України.

Навпаки, позивач зазначав, що така заборгованість у відповідача відсутня.

Натомість позивач просив стягнути проценти з підстав, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Суд першої інстанції встановив, що відповідач має несплачений борг перед позивачем в сумі 8062,67 грн.

З доданого банком до позовної заяви розрахунку боргу вбачається. що прострочена заборгованість відповідача перед банком по кредиту почала формуватися з 01 січня 2019 року.

За наявності простроченої заборгованості по кредиту в позивача виникло право вимагати сплати процентів на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, що було ним зроблено.

І в позовній заяві, і в розрахунку заборгованості позивач вказав, що він просить суд стягнути з відповідача проценти на підставі ст. 625 ЦК України.

Отже, суд першої інстанції належним чином не з`ясував правову підставу заявленої позивачем вимоги про стягнення процентів, неправильно визначив закон, який регулює правовідносини сторін в цій частині.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачені нею індекс інфляції та проценти є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Зокрема, проценти від простроченої суми зобов`язання забезпечують захист майнового інтересу кредитора, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Розмір таких процентів встановлений законом і становить три проценти річних від простроченої суми, але цей розмір може бути змінений за домовленістю сторін договору.

Позивач у своєму розрахунку (с. 21) просив стягнути з відповідача на підставі ст.. 625 ЦК України проценти у розмірі 86,4 % річних за період з 01 жовтня 2019 року по 24 травня 2020 року. На підтвердження того, що сторони договору визначили самостійно розмір процентів річних на випадок застосування ст. 625 ЦК України, позивач надав витяг з Умови та Правила надання банківських послуг, як частину укладеного між ним і відповідачкою кредитного договору та які розмішено в мережі Інтернет за адресою: www.privatbank.ua.

Так в п. 2.1.1.2.12. цих Умов та Правил надання банківських послуг (згідно з наданим позивачем витягом) передбачено, зокрема, що в разі неповернення кредиту в строк або несвоєчасної сплати мінімального обов`язкового платежу клієнт сплачує на користь банку заборгованість по кредиту та проценти від неповернутої в строк суми кредиту, які відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у розмірі 86,4% для картки типу «Універсальна» (с. 41 на звороті).

Проте суд першої інстанції не взяв до уваги цей витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, вважаючи його неналежним та недостовірним доказом.

При цьому суд обґрунтовано послався на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року по справі ЄУН: 342/180/17 у якій між сторонами (однією з яких також було АТ КБ «ПриватБанк») склалися аналогічні правовідносини, де Суд вказав на таке:

«Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин».

Як і у справі № 342/180/17, яку переглядала Велика Палата Верховного Суду, так і в цій справі відсутні дані про те, що саме такі Умови та Правила надання банківських послуг мав на увазі відповідач на час укладення договору з позивачем, тобто станом на 10 листопада 2011 року.

Наданий позивачем витяг не містить відомостей про підписання відповідачем саме таких Умов надання кредиту.

В мережі Інтернет за адресою: https://privatbank.ua/terms міститься архів Умов та Правил надання банківських послуг - договорів приєднання, але самою ранньою їх редакцією є редакція, актуальна станом на 01 вересня 2013 року. Редакція Умов та Правил, як діяла станом на 07 липня 2011 року в цьому електронному архіві відсутня.

Примітно, що редакція Умов і Правил, актуальна на 01 вересня 2013 року, не містила умов про встановлення процентної ставки, яка застосовується до простроченого грошового зобов`язання в порядку ст. 625 ЦК України. Натомість п. 2.1.1.2.12., який містить такого змісту умови з процентною ставкою 86,4%, яку застосував позивач стосовно відповідачки, є в більш пізніх редакціях Умов та Правил надання банківських послуг, зокрема, в тих, які були чинними на час пред`явлення банком позову в 2019 році.

Крім того, підписана ОСОБА_1 анкета-заява (с. 33) не містить такої умови.

Підсумовуючи, колегія суддів апеляційного суду робить висновок, що позивач має право вимагати стягнення з відповідачки трьох процентів річних від простроченої суми на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Згідно з наданим позивачем розрахунку заборгованості (с. 22), він розрахував і вимагав стягнути проценти на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 01 жовтня 2019 року по 24 травня 2019 року, а тому суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зробити свій розрахунок за цей період та стягнути визначену суму з відповідачки.

У цей період (217 днів) сума простроченої заборгованості не змінювалася і становила 8962,67 грн, а тому три проценти річних за вказаний період становить:

8062,67 х 3 : 100 : 365 х 217 = 143,80 грн.

Враховуючи, що в частині вимоги позивача про стягнення процентів суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права (не застосував ч. 2 ст. 625 ЦК України), що привело до необґрунтованої відмови в задоволенні цієї вимоги повністю, то в цій частині оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення цієї позовної вимоги.

Оцінюючи вимоги позивача про стягнення неустойки пені, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.

Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

За приписами ст. 547ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Доказуючи наявність домовленості між банком і відповідачем про неустойку, позивач посилався на відповідний пункт Умов та Правил надання банківських послуг, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, як доказу, та відхилив його.

Таким чином, позивач не наддав суду належних, допустимих і достатніх доказів, які б достовірно вказували на те, що сторони по справі досягли домовленості про неустойку та її умови, а тому його вимоги в цій частині є недоведеними і задоволенню не підлягають.

З огляду на таке суд першої інстанції в цій частині правильно вирішив спір про неустойку.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд першої інстанції не дотримався загальних вимог процесуального права, закріплених у ЦПК України, не перевірив доводів позивача в частині його вимог про стягнення процентів та неустойки, неправильно визначив правовідносини сторін в цих частинах та позбавив себе можливості правильно застосувати норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції в оскаржуваній його частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 06 жовтня 2020 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення процентів скасувати та ухвалити щодо цих вимог нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: Кіровоградська обл., Кіровоградський р-н, с. Аджамка) 143,80 грн (сто сорок три гривні вісімдесят копійок) процентів від простроченої суми зобов`язання.

В частині відмови в задоволенні позовної вимоги про неустойку рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст. 394 ЦПК України.

Головуючий О.Л. Карпенко

Судді А.М. Головань

С. І. Мурашко