Постанова

Іменем України

04 березня 2020 року

м. Київ

справа № 127/5022/17-ц

провадження № 61-37707св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Петрова Є. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

розглянув в порядку спрощеного позовного провадженнякасаційні скарги ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Вінницької області від 18 травня 2018 року у складі суддів: Оніщука В. В., Медвецького С. К., Копаничук С. Г.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Суперфін Борис Михайлович, Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради,

треті особи: публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Павліченко Ганна Вікторівна, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект»), ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Б. М., Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, витребування майна, скасування запису та зобов`язання здійснити державну реєстрацію права власності.

Позов мотивовано тим, що він відповідно до рішення постійно діючого третейського суду при товарній біржі «Капітал» від 03 квітня 2007 року набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 (рішенням Вінницької міської ради № 71 від 21 грудня 2015 року АДРЕСА_1 перейменована у АДРЕСА_1). 24 липня 2008 року між ним та АКІБ «УкрСиббанк» для забезпечення виконання кредитних договорів №0 та №0 укладено договір іпотеки, за умовами якого він передав в іпотеку банку вищевказану квартиру. У 2016 році до належної йому квартири зайшли невідомі особи, які представились співробітниками ТОВ «Кей-Колект» і повідомили, що право власності на квартиру переоформлене на ТОВ «Кей-Колект» відповідно до умов договору іпотеки та укладеного договору факторингу з ПАТ «УкрСиббанк». 28 серпня 2015 року право власності на вказану квартиру перереєстровано рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Б. М. та внесено запис про право власності № 10968192 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Підставою виникнення права власності на вказану квартиру в реєстрі зазначено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 24004284 від 28 серпня 2015 року.

12 лютого 2016 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 . Перехід права власності відбувся за рішенням приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Павліченко Г. В., якою внесено запис про право власності № 13289372. Підставою внесення запису вказано договір купівлі-продажу № 278 від 12 лютого 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павліченко Г. В. Жодних повідомлень від ПАТ «УкрСиббанк» та від ТОВ «Кей-Колект» про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 24 липня 2008 року він не отримував, як і не отримував повідомлень про намір звернути стягнення на заставлене майно. Приватний нотаріус Суперфін Б. В. також не повідомляв його про задоволення вимог іпотекодержателя в порядку досудового врегулювання. Пунктом 5.2 договору іпотеки від 24 липня 2008 року, укладеного між ним та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», передбачено, що право на продаж заставленого майна виникає виключно на підставі окремого договору. Такий договір між ТОВ «Кей-Колект» та ним не укладався. Крім того, він не має іншого житла, був зареєстрований та постійно проживав у квартирі, яка передана в іпотеку та виступала як забезпечення зобов`язань за споживчими кредитами, наданими в іноземній валюті, загальна площа квартири - 46,9 кв. м.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Б. М. № 24004284 від 28 серпня 2015 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запис № 10968192 від 28 серпня 2015 року про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»; скасувати запис №13289872 від 12 лютого 2016 року про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , проведену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28281317 від 17 лютого 2016 року, прийнятого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павліченко Г. В.; витребувати від ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 46,9 кв. м, житловою площею 32,9 кв. м; зобов`язати реєстраційну службу Вінницького міського управління юстиції здійснити державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_2 за ним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 лютого 2018 року позов задоволено частково. Скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Бориса Михайловича №24004284 від 28 серпня 2015 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запис №10968192 від 28 серпня 2015 року про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ«Кей-Колект». Скасовано запис №13289872 від 12 лютого 2016 року про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , проведену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28281317 від 17 лютого 2016 року, прийнятого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павліченко Г. В. Витребувано від ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 46,9 кв. м, житловою площею 32,9 кв. м. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сторони за договором іпотеки дійшли згоди про те, що право на продаж заставленого майна виникає виключно на підставі окремого договору. Окремий договір про передачу права власності на предмет іпотеки іпотекодержателю між ТОВ «Кей-Колект» та ОСОБА_1 не укладався. В зв`язку з цим ТОВ «Кей-Колект» порушено вимоги договору іпотеки в частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. За таких обставин, при відсутності окремого договору у ТОВ «Кей-Колект» були відсутні підстави для звернення до нотаріуса (державного реєстратора) із заявою про перереєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «Кей-Колект», а у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Б. М. відсутні правові підстави для прийняття рішення № 24004284 від 28 серпня 2015 року про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Кей-Колект». Також суд погоджується із доводами позивача про те, що державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Суперфін Б. М. нотаріальних дій щодо квартири за адресою: АДРЕСА_2 не проводив, отже, не мав права приймати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 24004284 від 28 серпня 2015 року про реєстрацію права власності за ТОВ «Кей-Колект». Іншого житла у власності позивача немає, він постійно проживав у вказаній квартирі. Крім того, відсутні докази того, що ТОВ «Кей-Колект» відповідно до вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» надсилав позивачу письмову вимогу про усунення порушення основного зобов`язання. Відповідач ОСОБА_2 набула право власності на спірну квартиру за договором купівлі-продажу № 278 від 12 лютого 2016 року, укладеним з ТОВ «Кей-Колект». Право власності на спірну квартиру на ТОВ «Кей-Колект» перереєстровано з порушенням умов договору іпотеки, тобто квартира вибула із власності позивача поза його волею, а, отже, ТОВ «Кей -Колект» не мало право її відчужувати.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Вінницької області від 18 травня 2018 року рішення суду першої інстанції в частині скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Бориса Михайловича №24004284 від 28 серпня 2015 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запис №10968192 від 28 серпня 2015 року про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Кей-Колект» скасовано, провадження у справі в цій частині закрито; в частині скасування запису №13289872 від 12 лютого 2016 року про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , проведену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28281317 від 17 лютого 2016 року, прийнятого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павліченко Г. В.; витребування від ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 46,9 кв. м, житловою площею 32,9 кв. м скасовано. В задоволенні позову ОСОБА_1 про скасування запису № 13289872 від 12 лютого 2016 року про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , проведену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28281317 від 17 лютого 2016 року, прийнятого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павліченко Г. В.; витребування від ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 46,9 кв. м, житловою площею 32,9 кв. м відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції, задовольняючи вимогу про скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Б. М. про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «Кей-Колект», допустив порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, оскільки вимогу щодо оскарження дій або бездіяльності нотаріуса як державного реєстратора прав на нерухоме майно слід розглядати в порядку адміністративного судочинства.В даному випадку вимога про скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Б. М. про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «Кей-Колект» в розумінні статті 19 ЦПК України не може бути похідною від спору щодо майна або майнових прав та розглядатись в порядку цивільного судочинства, оскільки саме на підставі проведеної державної реєстрації права власності за ТОВ «Кей-Колект» в подальшому між ним та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, і рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «Кей-Колект» приватним нотаріусом було прийняте на підставі договору іпотеки, який не є предметом оскарження. Таким чином, вимога щодо скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ТОВ «Кей-Колект» не може бути розглянута в порядку цивільного судочинства, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі відповідно до положень пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України. Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції в частині скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ТОВ «Кей-Колект» підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі, тому реєстрація права власності на спірну квартиру за ТОВ «Кей-Колект» є чинною, вимоги про витребування майна та скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 є передчасними та задоволенню не підлягають, оскільки є похідними. Крім того, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відмови в задоволенні вимоги про зобов`язання Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради здійснити державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 , оскільки вказана вимога є передчасною і проведення державної реєстрації на спірну квартиру здійснюється на підставі відповідної заяви заявника за наслідками набрання законної сили рішенням суду.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1)Доводи касаційних скарг

У касаційних скаргах ОСОБА_1. просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційні скарги мотивовано тим, що спірні правовідносини пов`язані із захистом його права власності та з належністю виконання договору іпотеки, тому не є публічно-правовим і має вирішуватися за правилами цивільного судочинства. Відповідач не вчиняв нотаріальної дії з нерухомим майном, пов`язаної з переходом права власності, тому не має повноважень щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності і здійснення державної реєстрації прав за ТОВ «Кей-Колект».

(2) Позиція ОСОБА_2 .

У відзиві на касаційні скарги ОСОБА_2 зазначає, що, оскільки позивачем оскаржуються рішення щодо речових прав та їх обтяжень і подана вимога про скасування записів державної реєстрації прав, дані вимоги не можуть вважатися позовом, що виник із приводу нерухомого майна. Відповідно, дії, що вчинені нотаріусом як реєстратором, тобто суб`єктом владних повноважень, підлягають оскарженню в порядку адміністративного судочинства. Вона є добросовісним набувачем майна.

Рух касаційних скарг

Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2018 рокувідкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Вінницької області від 18 травня 2018 року та витребувано матеріали справи з Вінницького міського суду Вінницької області.

Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2018 рокувідкрито касаційне провадження за другою касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Вінницької області від 18 травня 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 20 лютого 2020 року цивільну справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами у складі колегії з п`яти суддів.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

08 лютого 2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX (далі - Закон від 15 січня 2020 року № 460-IX).

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положеньЗакону від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Перевіривши доводи касаційних скарг та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

У статті 124 Конституції України закріплено, щоправосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя.

Судову юрисдикцію можна визначити і як компетенцію спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання позову до суду) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом прав, свобод чи інтересів.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачено у статті 15 ЦПК України, а саме: суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України, у редакції, чинній на час подання позову до суду) до адміністративних судів могли бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Пункт 1 частини першої статті 3 КАС України визначав справою адміністративної юрисдикції публічно-правовий спір, в якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

У частині другій статті 4 КАС України вказано, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

За правилами частини першої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширювалася на правовідносини, що виникали у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, зокрема на спори юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

За змістом наведених приписів участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Однак участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати такий спір з публічно-правовим і розглядати його за правилами адміністративної юрисдикції. Вирішуючи питання про юрисдикцію спору, суди повинні з`ясувати, у зв`язку з чим він виник, і за захистом яких прав чи інтересів особа звернулася до суду.

Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.

Наведене узгоджується і з положеннями статей 2, 4, 19 КАС України у редакції від 03 жовтня 2017 року, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб`єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер спірних правовідносин.

У поданому в порядку цивільного судочинства позові ОСОБА_1 просив скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Б. М. № 24004284 від 28 серпня 2015 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запис № 10968192 від 28 серпня 2015 року про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»; скасувати запис № 13289872 від 12 лютого 2016 року про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , проведену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28281317 від 17 лютого 2016 року, прийнятого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павліченко Г. В.; витребувати від ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 46,9 кв. м, житловою площею 32,9 кв. м; зобов`язати реєстраційну службу Вінницького міського управління юстиції здійснити державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_2 за ним.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позов спрямований на захист майнового права позивача і зазначена категорія справ відноситься до спорів щодо права на предмет застави, тобто про право цивільне, що свідчить про приватноправовий характер спірних відносин. Тобто, у цій справі спір виник у зв`язку з невиконанням/порушенням (недотриманням) певними учасниками справи своїх договірних зобов`язань і через реалізацію прав іпотекодержателя на предмет іпотеки - нерухоме майно. В основі цих правовідносин лежить спір про право на майно, що унеможливлює його вирішення за правилами адміністративного судочинства.

Колегія суддів дійшла висновку про те, що цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися за правилами цивільного судочинства.

Саме такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 1196апп18, від 22 серпня 2018 року у справі № 14-275цс18, від 07 листопада 2018 року у справі № 11-961апп18, від 27 березня 2019 року у справі № 640/4301/17 (провадження № 14-640цс18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 826/19433/16 (провадження № 11-901апп19).

Таким чином, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, при цьому по суті позовні вимоги апеляційним судом фактично не розглянуті.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За змістом частини шостої статті 403 ЦПК України справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції, крім випадків, якщо: 1) учасник справи, який оскаржує судове рішення, брав участь у розгляді справи в судах першої чи апеляційної інстанції і не заявляв про порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції; 2) учасник справи, який оскаржує судове рішення, не обґрунтував порушення судом правил предметної чи суб`єктної юрисдикції наявністю судових рішень Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду у справі з подібною підставою та предметом позову у подібних правовідносинах; 3) Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної чи суб`єктної юрисдикції спору у подібних правовідносинах.

Враховуючи те, що Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної чи суб`єктної юрисдикції спору у подібних правовідносинах, справу розглянуто колегією суддів без передачі до Великої Палати Верховного Суду.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Враховуючи допущені апеляційним судом порушення процесуального права, ухвалене ним рішення підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції згідно частини третьої статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційні скарги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Вінницької області від 18 травня 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: А. І. Грушицький

А. А. Калараш

Є. В. Петров

С. П. Штелик