Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.02.2020 Справа №607/3956/16-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі

головуючого судді Грицака Р.М.

за участю секретаря с/з Лобач І.В.

представника позивача Тришак О.Г.

представника відповідача Авдєєнка В.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення земельного сервітуту, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про встановлення земельного сервітуту. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 17 липня 2012 року між позивачем та відповідачем проведено поділ незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 відповідно із варіантом №1 звіту № 1396 судової будівельно-технічної експертизи від 07.12.2004 року. На підставі вказаного рішення суду за нею зареєстровано право власності на незавершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1 . Дана будівля розташована на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_4 на праві приватної власності відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю, виданого Підгороднянською сільською радою 06.09.2001 року. ОСОБА_4 як власник не дозволяє їй заходити на належну йому земельну ділянку, відтак вона позбавлена можливості підійти до незавершеного будівництвом житлового будинку, у якому їй виділені у власність приміщення і як наслідок не може ними володіти та користуватись, як власник. За вказаних обставин вважає, що у відповідності до ст.ст. 395, 401, 404 ЦК України у неї виникло право на постійне обмежене користування чужою земельною ділянкою, якою є ділянка відповідача. Тому просить встановити постійний безоплатний особистий сервітут для неї щодо земельної ділянки по АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 на праві власності, яким надати ОСОБА_3 право проходу та заїзду транспортом із АДРЕСА_1 до частини згаданого будинку, у якій розміщені виділені їй судом власні приміщення відповідно до варіанту №1 звіту № 1396 судової будівельно-технічної експертизи від 07.12.2004 року.

В подальшому позивач ОСОБА_3 подала заяву про уточнення позовних вимог в якій просить встановити постійний безоплатний особистий сервітут для ОСОБА_3 , щодо земельної ділянки по АДРЕСА_1 яка належить ОСОБА_4 згідно Державного акту на землю серія РІ №669020 від 06 вересня 2001 року, яким надати ОСОБА_3 вільно проходити із АДРЕСА_1 до частини житлового будинку яка перебуває у її власності, згідно Варіанту №1, висновку експерта за результатами проведення додаткової судової земельно-технічної експертизи №989/18-22 від 25.03.2019 року.

Представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Тришак О.Г. в судовому засіданні позов підтримав та просить його задовольнити з урахуванням вимог, що викладені у заяві про уточнення позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Авдєєнко В.В. позову не визнав та подав суду заперечення на позов в якому вказує на те, що позивач як на підставу приналежності їй на праві власності майна, для обслуговування якого заявлено вимогу про встановлення сервітуту, здійснює посилання на витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №91270786 від 06.07.2017 року. З вказаного витягу вбачається що підставою виникнення права власності позивача є рішення Апеляційного суду Тернопільської області у справі №1990/22-ц-756/2012 від 17.07.12 та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.12 по справі №6-35264св12. Однак вважає, що вказаними судовими рішеннями позивачу відмовлено у визнанні права власності на відповідне майно, а відтак у позивача відсутній правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності на майно, для обслуговування якого заявлено вимогу про встановлення земельного сервітуту. Крім того, звертає увагу суду на ту обставину, що у витягу обумовлено самочинний характер будівництва об`єкту. З наведених обставин вважає, що земельний сервітут для позивача не може бути встановлено судом.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №91270786 від 06.07.2017 року, ОСОБА_3 є власником незавершеного будівництвом житлового будинку готовністю 92 %, загальною площею 53,9 кв.м., житловою площею - 33,5 кв.м., самочинно збудованого 53,9 кв.м. Підставою для реєстрації права власності є рішення Апеляційного суду Тернопільської області №1990/22-ц-75682012 від 17.07.2012 року та ухвала Вищого спеціалізованого суду України №6-35264св12 від 19.12.2012 року.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 17 липня 2012 року між позивачем та відповідачем проведено поділ незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 відповідно із варіантом № 1 звіту № 1396 судової будівельно-технічної експертизи від 07.12.2004 року. Зокрема позивачу ОСОБА_3 виділено приміщення першого поверху: частину коридору 2-1 площею 14,4 кв.м. - вартістю 13833 грн.; житлову кімнату 2-3 площею 19 кв.м. - вартістю 18251 грн.; коридор 2-2 площею 2,3 кв.м. - вартістю 2209 грн.; житлову кімнату 2-4 площею 14,5 кв.м. - вартістю 13929 грн.; ванну 2-5 площею 5 кв.м. - вартістю 4803 грн.; туалет 2-6 площею 1,2 кв.м. - вартістю 1153 грн. та мансардний поверх: житлову кімнату 3-3 площею 45,1 кв.м. - вартістю 29680 грн.; житлову кімнату 3-2 площею 43 кв.м. - вартістю 28298 грн.; коридор 3-1 площею 31,9 кв.м. - вартістю 20993 грн., всього на суму 133 157,00 грн. Крім того позивачу також виділено сходову клітку - вхід з першого поверху на мансардний поверх і половину коридору 2-1 площею 14,4 кв.м., а також позивача зобов`язано виконати вхід на перший поверх та встановити цегляну перестінку на першому поверсі в приміщенні 2-1 згідно першого варіанту поділу встановленого у висновку зазначеної судової експертизи. Інша частина незавершеного будівництвом житлового будинку виділена ОСОБА_4 .

Рішенням виконавчого комітету Підгороднянської сільської ради Тернопільського району № 16 від 25.03.2013 року, виділеній ОСОБА_3 частині згаданого незавершеного будівництвом житлового будинку присвоєно адресу: АДРЕСА_1 .

Технічним паспортом виготовленим 22.06.2017 року спеціалістом ТОВ «Технічна інвентаризація нерухомості Тернопільської області» Чорненькою О.Б. підтверджується факт виконання позивачем ОСОБА_3 вимог встановлених рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 17 липня 2012 року щодо виконання входу на перший поверх та встановлення цегляної перестінки на першому поверсі в приміщенні 2-1 згідно першого варіанту поділу встановленого у висновку зазначеної судової експертизи.

В судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що незавершений будівництвом житловий будинок, який був рішенням апеляційного суду від 17 липня 2012 року розділений між відповідачем та позивачем розташований на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_4 на праві приватної власності відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю, серії РІ № 669020 виданого Підгороднянською сільською радою 06.09.2001 року.

Також, встановленим є те, що позивач має перешкоди в користуванні його власністю, оскільки відповідач не визнає право позивача проходу та заїзду транспортом із АДРЕСА_1 до частини будинку, у якій розміщені виділені позивачу судом власні приміщення. Від пропозиції позивача укласти договір про встановлення земельного сервітуту відповідач відмовився.

В ході судового розгляду справи ухвалою від 01.10.2018 року призначено судову земельно-технічну експертизу за результатами виконання якої експертом ТВ КНДІСЕ складено Висновок №989/18-22 від 23.03.2019 року, яким на розгляд суду надається два варіанти встановлення особистого земельного сервітуту, щодо частини земельної ділянки, яка належить на праві власності ОСОБА_4 згідно Державного акта приватної власності на землю серії Р1 №669020 від 06 вересня 2001 року місце розташування, АДРЕСА_1 , який дасть ОСОБА_3 можливість вільного проходу та проїзду транспортними засобами по даній земельній ділянці до частини незавершеного будівництва житлової нерухомості, власником якого вона є згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстрацію права власності №91270786 від 06.07.2017 року, зокрема:

При першому варіанті пропонується існуючий прохід, викладений тротуарною плиткою до сходової клітки для входу по ній у приміщення першого поверху та мансарди (зелений колір). Площа становить - 18 кв.м.

При другому варіанті пропонується вже вказаний існуючий прохід та заїзд через існуючі ворота на присадибну ділянку по існуючій викладеній плитці червоний колір) шириною 3.50 м.

Однак, проїзд (заїзд) на присадибну ділянку можна використати і при встановленні строкового сервітуту у випадку необхідності ремонту облаштування) стін частини першого поверху та мансарди житлового будинку, належного на праві приватної власності ОСОБА_3 (червоний колір).

Зважаючи на висоту цокольного поверху, по контуру (периметру) житлового будинку у відповідності до вимог ДБН 360-92 експертом пропонується встановлення строкового сервітуту існуючою шириною 1.10 м у необхідності ремонту (облаштування) стін частини першого поверху та мансарди житлового будинку, належного на праві приватної ОСОБА_3 (жовтий колір).

Згідно з вимогами ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне положення міститься й у статті 321 ЦК України.

Положеннями ст. 98 ЗК України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими.

Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Відповідно до вимог ст.ст. 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (стаття 100 ЗК України).

Відповідно до вимог ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом.

Згідно з вимогами ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Положеннями ст. 404 ЦК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Відповідно до роз`яснень викладених у п. 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання своєї власності неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому, слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом.

Крім того, земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлюється.

Відповідно до статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час набуття позивачем частки домоволодіння), у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою ст. 120 Земельного кодексу визначено, що у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності житлового будинку, будівлі або споруди.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 цього Кодексу слід виходити з того, що у разі переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташовано. За цими нормами визначення прав на земельну ділянку перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду.

Таким чином, на сьогодні при визначенні порядку цивільного обігу нерухомості житловий будинок, будівля або споруда повинні розглядатися в сукупності із земельною ділянкою, на якій вони розміщені (збудовані), і навпаки.

Частиною першою ст. 356 Цивільного кодексу передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статей 364 та 367 зазначеного Кодексу кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог ст. 183 Цивільного кодексу.

Відповідно до частини четвертої ст. 88 Земельного кодексу учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Суд критично оцінює твердження сторони відповідача про відсутність у позивача правовстановлюючого документу на майно, для обслуговування якого заявлено вимогу про сервітут, оскільки державна реєстрація права власності позивача на частину незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 проведена на підставі рішення апеляційного суду Тернопільської області від 17 липня 2012 року, яким фактично виділено у власність сторін в натурі приміщення у будинковолодіння.

Наявність самочинного будівництва майна, що належить на праві власності позивачу не є предметом розгляду у даній справі та не спростовує факт державної реєстрації права власності позивача на нерухоме майно.

Станом на день розгляду справи суду не надано доказів скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на частину незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 .

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на даний час відсутній розподіл земельної ділянки, що знаходиться по АДРЕСА_1 між сторонами, відповідно до їх часток в житловому будинку, що розміщені на вказаній земельній ділянці.

Надаючи оцінку висновку експерта ТВ КНДІСЕ №989/18-22 від 23.03.2019 року суд бере до уваги той факт, що варіанти встановлення особистого сервітуту на користь ОСОБА_3 надані експертом з урахуванням наявних у справі документів, зокрема Державного акта приватної власності на землю серії Р1 №669020 від 06 вересня 2001 року згідно якого спірна земельна ділянка належить на праві власності ОСОБА_4 та без врахування права позивача ОСОБА_3 на виділ у власність частини земельної відповідно до їх частки у будинковолодінні.

У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Право власності не є абсолютним, може бути обмежено, але таке обмеження має бути здійснено на підставі закону та з урахуванням прецедентної практики Європейського суду з прав людини.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

У вказаній цивільній справі, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини, суд вважає, що вимоги по запропонованому позивачем земельному сервітуту є передчасними та їх не можна вважати правомірними і такими, що будуть здійснені в спосіб, найменш обтяжливий для власника земельної ділянки, щодо якої він міг бути встановлений, оскільки відсутній фактичний розподіл земельної ділянки, що знаходиться по АДРЕСА_1 між сторонами, відповідно до їх часток в житловому будинку, а відтак належними та допустимими доказами не доведено неможливість використання позивачем своєї власності без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки та відсутність будь-якого іншого способу задоволення потреб позивача.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що захід втручання держави в право власності ОСОБА_4 шляхом встановлення земельного сервітуту, не відповідає критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 12, 81, 82, 259, 263, 265, 268, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення постійного безоплатного земельного сервітуту по АДРЕСА_1 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Тернопільського апеляційного суду у 30-денний строк з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручену у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 10.03.2020 року.

Головуючий суддяР. М. Грицак