Справа № 441/1691/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Перетятько О.В.
Провадження № 22-ц/811/1394/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар - Жукровська Х.І.,

з участю представника відповідача адвоката Ощипок О.З., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , третьої особи: ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 04 березня 2019 року, постановлене в складі головуючого судді Перетятько О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , Підгайчиківська сільська рада Золочівського району Львівської області, Золочівська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернулася до суду із позовом, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 , посвідчений 15.05.2002 року посадовими особами Підгайчиківської сільської ради Золочівського району Львівської області за реєстровим номером 31, за яким ОСОБА_5 усе своє майно заповіла

ОСОБА_4 обґрунтування позову посилалась на те, що заповіт був посвідчений службовою особою, яка не мала повноважень на вчинення нотаріальних дій. У підтвердження таких покликань, в уточненій позовній заяві вказала, що згідно архівної копії рішення № 2 І сесії ІV демократичного скликання Підгайчиківської сільської ради Золочівського району Львівської області від 26.04.2002 р. «Про обрання секретаря виконавчого комітету Підгайчиківської сільської ради» Яснюк Галину Віталіївну, депутата від виборчого округу № 8, обрано секретарем Підгайчиківської сільської ради. Між тим, у Підгайчиківській сільській раді Золочівського району Львівської області станом на дату складання заповіту та посвідчення ОСОБА_5 , а саме 2002 р. відсутній документ щодо покладення обов`язків вчинення нотаріальних дій на ОСОБА_6 . Отже, така не була наділена повноваженнями на вчинення нотаріальних дій із складання та посвідчення заповіту.

З покликанням на норми ЦК України (у редакції 1963 р.), Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів, затвердженої Наказом Міністерства Юстиції України № 22/5 від 25.08.1994 р., просила позов задовольнити.

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 04 березня 2019 року позов задоволено.

Заповіт ОСОБА_5 , 1933 року народження, що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений 15 травня 2002 року секретарем виконкому Підгайчиківської сільської ради Золочівського району Львівської області, зареєстрований в реєстрі за № 31 визнано недійсним.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 551 грн. 20 коп. судового збору.

Заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Городоцького районного суду Львівської області від 23.05.2017 року після набрання рішенням законної сили скасовано.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 04 березня 2019 року в апеляційному порядку оскаржив відповідач ОСОБА_4 . В апеляційній скарзі вказує на те, що рішення є незаконним і необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування вимог покликається на те, що суд не прийняв до уваги ту обставину, що заповідач ОСОБА_5 мала право передбачене ст. 544 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) на скасування та зміну заповіту в будь-який час, але не скористалась цим впродовж 14 років. Заповіт був посвідчений посадовою особою секретарем виконкому Підгайчиківської сільської ради Золочівського району Львівської області Яснюк Г.В., яка протягом 2002 року вчиняла нотаріальні дії по Підгайчиківській сільській раді, що вбачається з відповіді Підгайчиківської сільської ради від 06.08.2018 року № 232. Цілком очевидно, що спадкодавець не знала і не могла знати про наявність чи відсутність повноважень секретаря виконкому Підгайчиківської сільської ради Яснюк Г.В. на вчинення нотаріальних дій. Якщо і була допущена помилка, то не заповідачем, а зі сторони державного органу. В силу положень ч. 2 ст. 219 ЦК України правочин може бути визнаний судом дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідав справжній волі особи, яка його вчинила, а нотаріальному посвідченню правочину перешкоджала обставина, яка не залежала від її волі.

Окрім того, безпідставним вважає залучення судом першої інстанції третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3 , так як рішення у справі не могло вплинути на його права та обов`язки.

Оскаржуваним рішенням безпідставно стягнуто з відповідача судовий збір, при тому, що він як інвалід І групи звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи у всіх судових інстанціях.

На підставі викладеного просить рішення Городоцького районного суду Львівської області від 04.03.2019 року скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в позові.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що оспорюваний заповіт ОСОБА_5 від 15.05.2002 року, посвідчений службовою особою ОСОБА_6 , на яку не покладались повноваження щодо вчинення нотаріальних дій, не може вважатись укладеним з додержанням встановленої нотаріально форми. Рішення ХІІ сесії ІІІ демократичного скликання Підгайчиківської сільської ради Золочівського району Львівської області № 49 від 12 січня 2001 року «Про покладення обов`язків вчинення нотаріальних дій» щодо покладення обов`язків із нотаріального посвідчення на секретаря сільської ради Яснюк ОСОБА_7 В ОСОБА_8 у зв`язку з виборами втратило чинність. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Городоцького районного суду від 04 березня 2019 року без змін.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає лише частково.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався частково.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 83 роки померла ОСОБА_5 , яка була рідною сестрою ОСОБА_1 та ОСОБА_4

15 травня 2002 року ОСОБА_5 склала заповіт на випадок своєї смерті, за яким усе належне їй майно заповіла ОСОБА_4 . Вказаний заповіт посвідчено секретарем виконавчого комітету Підгайчиківської сільської ради Золочівського району Львівської області Яснюк Г.В. та зареєстровано в реєстрі за № 31. Даний заповіт не змінювався та не відмінявся.

З матеріалів справи також убачається, що згідно архівної копії рішення №2 І сесії ІV демократичного скликання Підгайчиківської сільської ради Золочівського району Львівської області від 26 квітня 2002 року «Про обрання секретаря виконавчого комітету Підгайчиківської сільської ради» Яснюк Галину Віталіївну, депутата від виборчого округу № 8, обрано секретарем Підгайчиківської сільської ради. Між тим, у Підгайчиківській сільській раді Золочівського району Львівської області станом на дату складання заповіту та його посвідчення, відсутній документ щодо покладення обов`язків вчинення нотаріальних дій на ОСОБА_6 .

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 541 ЦК Української РСР (чинного на час посвідчення оспорюваного заповіту) заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Наслідки недійсності заповіту визначалися статтею 545 цього Кодексу. Так, недійсність окремих частин заповіту не тягне за собою недійсності його в цілому. Якщо заповіт буде визнаний недійсним, то спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений спадщини, одержує право спадкувати на загальних підставах.

Тобто, заповіт не залежно від підстав його недійсності є оспорюваним правочином.

Згідно із пунктом 1 частини другої статті 37 Закону України «Про нотаріат» (в редакції діючій на час посвідчення оспорюваного заповіту) у населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, окрім дій, передбачених у частині першій цієї статті, вчиняють також такі нотаріальні дії посвідчують заповіти.

При цьому єдиною легітимною підставою для вчинення такої нотаріальної дії, посадовою особою органів місцевого самоврядування є відповідне рішення відповідного органу місцевого самоврядування про покладення зазначених обов`язків на відповідну посадову особу, зафіксоване у належній формі.

Близький за змістом правовий висновок щодо застосування положень статі 1247 ЦК України (яка є аналогічною положення статті 541 ЦК Української РСР) сформульовано у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року у справі № 323/3359/17.

Встановивши, що оспорюваний заповіт посвідчено секретарем сільської ради, яка не мала на вчинення такої дії відповідних повноважень, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про підставність та обґрунтованість пред`явленого позову, задовольнивши такий.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики колегія суддів вважає оскаржуване судове рішення та обґрунтування цієї постанови в частині відмови у задоволенні позовних вимог достатнім.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення, в частині вирішення позовних вимог ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Проте, колегія суддів не може погодитись з правильністю висновків суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат.

Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З матеріалів справи убачається, що відповідач є інвалідом І групи, який звільнений від сплати судового збору в силу вимог Закону України «Про судовий збір».

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення в частині вирішення питання про розподіл судових витрат підлягає скасуванню, з ухваленням у цій частині нового про відмову у стягненні з відповідача сплаченого судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції. В решті рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п. п. 1, 2, 375, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 04 березня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судового збору в сумі 551 грн. 20 коп. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким компенсувати ОСОБА_1 судові витрати за рахунок держави в порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 березня 2020 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.