Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2020 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Васильченка О. В. ,

за участю секретаря судового засідання - Поляновській О. І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання пункту кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Подільського районного суду м Києва з позовом до ПАТ «Родовід Банк» про визнання недійсним пункту п. 4.6. Кредитного договору № 77.2/СЖ-390.07.1 від 16.11.2007 року.

Ухвалою суду від 18.03.2019 року у справі було замінено відповідача ПАТ «Родовід Банк» правонаступником - ОСОБА_2 , з підстав укладення договорів про відступлення права вимоги за кредитним договором, укладеним з позивачем.

Позов обґрунтований тим, що 16.11.2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Родовід Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк») було укладено Кредитний договір № 77.2/СЖ-390.07.1.

Позивач вважажє, що п. 4.6. кредитного договору, який передбачає нарахування пені у розмірі 1,6% за кодний день прострочення від суми простроченого зобовязання, суперечить вимогам законодавства про захист прав споживачів та положенням ЦК України, а тому є недійсним і має бути визнаний таким у судовому порядку.

За таких обставин позивач просить суд визнати недійсним п. 4.6. Кредитного договору № 77.2/СЖ-390.07.1 від 16.11.2007 року укладеного між ОСОБА_1 та ВАТ «Родовід Банк».

Представник позивача до початку судового засідання звернувся до суду із заявою про розгляд спарви без його участі, позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити.

Відповідач також свого права на участь у судовому засіданні не використав, до суду подав заяву про визнання позову у повному обсязі.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав.

Судом достовірно встановлено, що 16.11.2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Родовід Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк») було укладено Кредитний договір № 77.2/СЖ-390.07.1. (а.с. 6-10)

Пункт 4.6. вищевказаного кредитного договору передбачає, що за порушення строкув (термінів) повернення кредитів та/або сплати процентів за користування кредитами, позичальник зобов`язаний сплачувати Банку пеню за кожен день прострочки у розмірі 1,6% від суми простроченого платежу. (а.с. 7)

Судом встановлено, що 08.11.2018 між ПАТ «Родовід Банк» та ТОВ «Фінансова компанія Стратег» було укладено Договір №3 про відступлення прав вимоги та Договір про відступлення прав за іпотечним договором, відповідно до яких до ТОВ «Фінансова компанія Стратег» перейшли права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором та договором іпотеки.

В подальшому, 09.11.2018 між ТОВ «Фінансова компанія Стратег» та фізичною особою ОСОБА_2 було укладено Договір №ДВ-92/18 про відступлення прав вимоги, за умовами якого до ОСОБА_2 перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором, який частково оскаржується в даному провадженні.

Ухвалою суду від 18.03.2019 року у справі було замінено відповідача ПАТ «Родовід Банк» правонаступником - ОСОБА_2 , з підстав укладення договорів про відступлення права вимоги за кредитним договором, укладеним з позивачем.

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються положеннями Цивільного кодексу України, Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Згідно ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину (його окремої частини) підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. При цьому споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 цього Закону). Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Позивач зазначає, що п. 4.6. кредитного договору укладено в порушення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме п. 5 ч. 1 вказаної норми, яка передбачає, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ч. 7 ст. 81 ЦКП України імперативно встановлює, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Частина 1 ст. 82 ЦПК України передбачає, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Враховуючи те, що відповідач у повному обсязі визнав позов, факт того, що спірна умова кредитного договору, а саме п. 4.6., є несправедливою не потребує доказуванню.

Враховуючи вищевикладене, суд вбачає достатньо підстав для визнання недійсним пункту 4.6. кредитного договору № 77.2/СЖ-390.07.1 від 16.11.2007 року укладеного між ОСОБА_1 та ВАТ «Родовід Банк».

Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Враховуючи те, що від сплати судового збору позивач звільнений в силу положень Закону України «Про захист прав споживачів», з відповідача підлягає стягненню в дохід держави 50% від суми судового збору, який підлягав би стягненню з позивача, згідно відповідної ставки судового збору на день звернення до суду (640,00 грн.) з цим позовом, а саме: 320 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 13, 14, 82, 223, 259, 263-265, 268, 280, 352, 354, а також п.п. 9, 15 Перехідних положень ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання пункту 4.6. кредитного договору недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним пункт 4.6. кредитного договору № 77.2/СЖ-390.07.1 від 16.11.2007 року укладеного між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк».

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) у дохід держави судовий збір у розмірі 320 грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, або якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду через Подільський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги (зважаючи на п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України щодо порядку подання апеляційних скарг на судові рішення).

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О. В. Васильченко