ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2020 року

м. Київ

справа № 761/25240/15

провадження № 61-41026 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу адвоката Бережного Дмитра Сергійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 червня 2017 року в складі судді Волошина В. О. та на постанову Апеляційного суду міста Києва від 10 липня 2018 року в складі колегії суддів Болотова Є. В., Поліщук Н. В., Рейнарт І. М.,

ВСТАНОВИВ :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року ПАТ «ОТП Банк», який є правонаступником АКБ «Райффайзенбанк Україна», звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , та просив в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 23 березня 2006 року № ML-009/185/2006 у розмірі 41 959,61 доларів США та 159,84 грн звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № PМL-009/185/2006, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З. З., зареєстрованим в реєстрі за № 1596, а саме квартиру АДРЕСА_1 , яка належить відповідачці на праві власності, шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», визначивши, що початкова ціна встановлюється на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 23 березня 2006 року ОСОБА_2 та АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», уклали кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 42 942 доларів США,

У забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором банк та ОСОБА_1 23 березня 2006 року уклали договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З. З., зареєстрований в реєстрі № 1596.

Відповідно до пункту 3.1 статті 3 договору іпотеки предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю на праві власності

Позичальник не виконує свої зобов`язання за договором, унаслідок чого в нього станом на 21 травня 2015 року утворилася заборгованість за кредитним договором у розмірі 41 959,61 доларів США та 159,84 грн, тому позивач просить у судовому порядку звернути стягнення на предмет іпотеки.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08 червня 2017 року позов ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором задоволено.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 23 березня 2006 року № ML-009/185/2006 у розмірі 41 959,61 доларів США та 159,84 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 23 березня 2006 року № PМL-009/185/2006, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З. З., зареєстрованим в реєстрі за № 1596, а саме квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», визначивши початкову ціну продажу зазначеної квартири на рівні 758 000 грн.

Суд першої інстанції виходив із того, що у позичальника наявна заборгованість за кредитним договором, яка підлягає стягненню шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

У відповідача наявне на праві власності інше нерухоме житлове майно, тому дія мораторію на стягнення майна громадян України, передбаченого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», на правовідносини у цій справі не поширюється.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 10 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 червня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи та дійшов правильних висновків про відсутність підстав для задоволення позову, а доводи апеляційної скарги правильності цих висновків не спростовують.

Встановивши, що на момент укладення договору іпотеки ОСОБА_1 була власником квартири АДРЕСА_2 , і у 2014 році подарувала її, апеляційний суд дійшов висновку про штучне створення відповідачем умов, за яких предмет іпотеки став єдиним її нерухомим житловим майном, тому вважав відсутніми підстави для застосування мораторію.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У липні 2018 року адвокат Бережной Д. С., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення судів першої та апеляційної інстанцій.

Ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження в даній справі, зупинено виконання заочного рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 червня 2017 року, залишеного без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 10 липня 2018 року до завершення розгляду касаційної скарги.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі представник відповідача просить змінити заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 червня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 10 липня 2018 року, доповнити резолютивну частину заочного рішенняШевченківського районного суду міста Києва від 08 червня 2017 року у даній справі реченням наступного змісту: «Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 червня 2017 року у справі № 761/25240/15-ц не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого, як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Представник відповідача зазначає, що передбачені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» умови для застосування мораторію мають бути наявні на момент розгляду судами спорів про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Стверджує, що на момент ухвалення рішень судами першої та апеляційної інстанцій усі умови для застосування мораторію мали місце, що підтверджується встановленими судами обставинами, тому наявні підстави для доповнення рішень судів положенням про дію мораторію.

Посилається на практику Верховного Суду, а саме постанови від 14 березня 2018 року у справі № 643/12824/15, від 01 лютого 2018 року у справі № 340/173/13-2, від 13 червня 2018 року у справі № 635/7293/14, якими відстрочено виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії мораторію.

В іншій частині рішення суду першої та апеляційної інстанцій у касаційному порядку не оскаржуються, а тому Верховним Судом не переглядаються.

Заперечення/відзив на касаційну скаргу

У вересні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від адвоката Храновського В. М., який діє в інтересах ПАТ «ОТП Банк», у якому представник позивача просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Представник позивача вважає, що відповідач не довів факту постійного проживання у квартирі, яка є предметом іпотеки, договори про надання послуг та паспорт громадянина України не є належними доказами на підтвердження цього факту.

Стверджує, що на час укладення іпотечного договору та розгляду справи у суді першої інстанції у іпотекодавця у власності знаходилася квартира АДРЕСА_2 , а відчуження даної квартири відбувалося умисно з метою ухилення від погашення боргу шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 23 березня 2006 року АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 уклали кредитний договір № ML-009/185/2006, відповідно до умов якого банк надав позичальнику 42 942 доларів США для купівлі нерухомого майна на строк до 23 березня 2016 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором, 23 березня 2006 року АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 уклали договір іпотеки № PСL-009/185/2006, згідно умов якого ОСОБА_1 передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 6.2 договору іпотекодержатель має право задовольнити із вартості предмета іпотеки всі фактичні вимоги негайно після виникнення будь-якої із таких обставин:

- несплати боржником іпотекодержателю будь-якої суми у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі;

- порушення іпотекодавцем будь-якого із зобов`язань за статтею 5 договору іпотеки;

- інших обставин, передбачених чинним законодавством України, кредитним договором та цим договором.

Згідно пункту 4.4 договору вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем, та становить 255 126 грн. На вимогу іпотекодержателя іпотекодавець зобов`язаний за власний рахунок провести незалежну оцінку предмета іпотеки згідно з вимогами чинного законодавства України. Іпотекодержатель залишає за собою право самостійно замовити проведення незалежної оцінки предмету іпотеки.

На момент укладення договору іпотеки ОСОБА_1 була власником квартири АДРЕСА_2 , яку у 2014 року подарувала.

Після дарування квартири єдиним нерухомим житловим майном у власності відповідача є предмет іпотеки - квартира АДРЕСА_1 .

Станом на 21 травня 2015 року у зв`язку із неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором від 23 березня 2006 року № ML-009/185/2006 виникла заборгованість в розмірі 41 959,61 доларів США та 159,84 грн, з яких 36 622,47 доларів США заборгованості за кредитом в сумі, 5 337,14 доларів США заборгованості по процентах, 159,84 грн заборгованості по штрафних санкціях.

Банк направляв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 іпотечні повідомлення від 07 серпня 2015 року про наявність заборгованості по кредитному договору, однак заборгованість не була погашена.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», від 15 січня 2020 року № 460-ІХ, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.

Згідно з положеннями статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на 07 лютого 2020 року), підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Оскаржувані судові рішення не в повній мірі відповідають вимогам статті 263 ЦПК України, відповідно до якої вони мають ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законними і обґрунтованими.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частинами першою та третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 м2 для квартири та 250 м2 для житлового будинку.

Мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) цей предмет іпотеки (застави).

Згідно з пунктом 4 даного закону протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Вказаний закон є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Вказану правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 10 квітня 2019 року у провадженні № 14-111цс19.

Суди встановили, що відповідач постійно проживає у спірній квартирі, загальна площа якої не перевищує 140 м2, іншого нерухомого майна у власності відповідача немає, згоди на відчуження спірного майна вона не надавала, однак дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Висновок апеляційного суду щодо штучного створення відповідачем умов, за яких предмет іпотеки став єдиним її нерухомим житловим майном, як підстав для непоширення на ці правовідносини положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» базується на припущеннях та не є обґрунтованим нормами матеріального права.

Верховний Суд у схожих правовідносинах, зокрема у постановах від 10 червня 2019 року у справі № 643/7723/16-ц, від 26 вересня 2019 року у справі № 754/17518/14-ц, зробив висновок, що неспростованість іпотекодержателем доводів іпотекодавця про відсутність у нього на праві власності іншого житла та того, що предмет іпотеки є постійним місцем проживання, є підставою для застосування мораторію.

У справі, що переглядається, суди встановили, що квартира АДРЕСА_1 є предметом іпотеки і забезпечує виконання зобов`язань громадянина Українни за споживчим кредитом, наданим кредитною установою-резидентом України в іноземній валюті, використовується відповідачем ОСОБА_1 як постійне місце проживання, а наявність у ОСОБА_1 на праві власності іншого нерухомого житлового майна позивачем не доведено.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу адвоката Бережного Дмитра Сергійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 червня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 10 липня 2018 року змінити.

Доповнити резолютивну частину заочного рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 червня 2017 року реченням такого змісту: «Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню».

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук