Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
справа № 572/3123/17
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Червинської М. Є., суддів: Антоненко Н. О., Крата В. І., Коротуна В. М., Курило В. П., касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив. Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 14 березня 2018 року та постанову апеляційного суду Рівненської області від 03 липня 2018 року скасував. Позов ОСОБА_1 до КП «Житлосервіс» Сарненської міської ради Рівненської області, ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування договору найму житла на частину квартири задовольнив. Визнав недійсним договір найму житла від 04 жовтня 2017 року № 3943, укладений між КП «Житлосервіс» та ОСОБА_2 .
При цьому колегія суддів зазначила, що:
«відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій не врахували положення статті 8 Конвенції з огляду на наявність у позивачки права на житло, приписи статті 61 ЖК України щодо підстав укладення договору найму, як і те, що за наявності прав позивачки на спірне жиле приміщення та проживання в ньому з моменту видачі ордеру з членами сім`ї, укладення договору найму на зайняте ними жиле приміщення з іншими особами не може бути виправданим. […] З урахуванням порушення прав ОСОБА_1 , яка тривалий час на підставі ордеру проживає у спірному житловому приміщенні, укладенням договору найму з відповідачкою, яка не проживає та не користується житлом з 2001 року, колегія суддів касаційного суду вважає, що є підстави для висновку про захист прав позивачки у обраний нею спосіб та наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору найму житла від 04 жовтня 2017 року № 3943, укладеного між КП «Житлосервіс» та ОСОБА_2 .
Не можу погодитися із цим висновком колегії суддів з таких мотивів.
1. Суди встановили, що будинок АДРЕСА_1 , в якому знаходяться спірні приміщення, є комунальною власністю і перебуває на праві повного господарського відання КП «Житлосервіс».
1.1. 22 жовтня 1998 року між власником на той час спірного житла - СП «Сарненський комбінат «Будіндустрія» та квартиронаймачем ОСОБА_2 було укладено договір найму житлового приміщення в сімейному гуртожитку СП «Сарненський комбінат «Будіндустрія», відповідно до якого на підставі ордера (рішення) на житлове приміщення № 1 серії ГУ від жовтня 1998 року, виданого комбінатом «Будіндустрія», останній та членам її сім`ї надано у тимчасове користування на час роботи на підприємстві житлову площу - кімнати №№ 21а, 22а, 23а загальною площею 82,37 кв. м.
1.2. 20 лютого 2002 року між СП «Сарненський комбінат «Будіндустрія» та квартиронаймачем ОСОБА_1 було укладено угоду найму житлового приміщення в сімейному гуртожитку СП «Сарненський комбінат «Будіндустрія», відповідно до якої на підставі ордера на житлове приміщення № 36 від 20 лютого 2002 року, виданого комбінатом «Будіндустрія», позивачу та членам її сім`ї надано у тимчасове користування на час роботи на підприємстві житлову площу - кімнати № № 21а, 22а, 24а загальною площею 112,63 кв. м.
1.3. Рішенням Сарненської міської ради за № 466 від 25 грудня 2012 року сім`ю ОСОБА_2 визнано наймачами кімнат №№ 4 та 5 жилого приміщення № 2 (кв. № 2 згідно технічного паспорту) у гуртожитку на АДРЕСА_1 , які на момент реєстрації у них сім`ї ОСОБА_2 нумерувалися як кімнати №№ 21-а та 22-а. Зобов`язано КП «Житлосервіс» переоформити ОСОБА_2 договір найму кімнат №№ 4, 5 жилого приміщення № 2 у вказаному гуртожитку.
1.4. На підставі вказаного рішення міської ради 04 жовтня 2017 року між КП «Житлосервіс» та ОСОБА_2 було укладено договір найму житла (квартири) в будинку державного і комунального житлового фонду № 3943.
1.5. Відповідно до рішення виконавчого комітету Сарненської міської ради № 419 від 20 листопада 2013 року про переоформлення договору найму, ОСОБА_1 було визнано наймачем жилого приміщення № 6 , площею за внутрішнім обміром 14,9 кв. м, на АДРЕСА_1 ; зобов`язано КП «Житлосервіс» переоформити договір найму квартири.
2. Тлумачення статей 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:
по-перше, пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою;
по-друге, наявність підстав для оспорення правочину;
по-третє, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
3. Тлумачення пункту 3 статті 3, статті 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових. Зокрема, свобода укладання договору; у виборі контрагента, виду договору, визначенні умов договору; форми договору.
3.1. При реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. Причому останні є одночасно й межами саморегулювання. Вони передбачені в абзаці 2 частини третьої статті 6 ЦК України, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства в разі існування однієї з таких підстав:
3.2. наявності в акті цивільного законодавства прямої вказівки про неможливість сторін відступати від його імперативного положення (наприклад, згідно частини п`ятої статті 576 ЦК України предметом застави не можуть бути вимоги, які мають особистий характер, а також інші вимоги, застава яких заборонена законом);
3.3. якщо зі змісту акту цивільного законодавства випливає обов`язковість його положень, яка може мати вигляд вказівки в акті цивільного законодавства на нікчемний характер відступу від його положень, або виражатися за допомогою інших правових засобів (наприклад, таким буде припис абзацу 2 частини першої статті 739 ЦК України, що умова договору, відповідно до якої платник безстрокової ренти не може відмовитися від договору ренти, є нікчемною);
3.4. якщо це випливає із суті відносин між сторонами. Ця підстава не є логічним закінченням абзацу 2 частини третьої статті 6 ЦК. Такі міркування зумовлені тим, що стаття 6 ЦК України присвячена регулюванню співвідношення актів цивільного законодавства й договору, а не їх кореляції із сутністю відносин між сторонами. Адже сутність цих відносин полягає в їх договірному характері. Тому її застосовування фактично можливе тільки за наявності будь-якої з двох попередніх підстав, тобто прямої вказівки, або ж якщо обов`язковість положень акту цивільного законодавства слідує з його змісту.
5. Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.
5.1. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із цивільно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у цивільно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства.
5.2. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах.
6. Колегією суддів не вказано якій же імперативній цивільно-правовій нормі суперечить договір найму житла від 04 жовтня 2017 року № 3943, укладений між КП «Житлосервіс» та ОСОБА_2
6.1. У зв`язку із цим підстави для визнання недійсним договору найму житла від 04 жовтня 2017 року № 3943, укладеного між КП «Житлосервіс» та ОСОБА_2 відсутні. Тому касаційну скаргу слід було залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.
Суддя В. І. Крат