ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря Кругман А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 09 липня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про визнання договору позики неукладеним та недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики (а.с. 3-5).

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що 28.11.2017 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладеного договір позики. Згідно договору позики позивачем було надано відповідачу позику у розмірі 15 000 дол. США, що еквівалентно 402 525 грн. Згідно домовленості між сторонами надана позика є безпроцентною. Згідно умов договору відповідач повинен повернути суму позики в строк до 15 грудня 2017 року. Позивач свої зобов`язання виконала шляхом передачі відповідачу коштів, а відповідач свої зобов`язання щодо повернення коштів не виконав. Вважає дії відповідача такими, що порушують її майнові права, тому вимушена звернутись до суду з даним позовом.

Просила суд стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за договором позики від 28.11.2017 року у розмірі 418 800 грн.

У грудні 2018 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_3 про визнання договору позики не укладеним та недійсним (а.с. 37-42).

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що договору позики він з ОСОБА_3 28.11.2017р. не укладав, кошти ніколи в останньої не позичав. ОСОБА_3 не представила суду оригіналу цього договору, а його копія не є належним і допустимим доказом укладення правочину. Вважав, що ОСОБА_3 звернулась до суду з цим позовом в інтересах своєї подруги ОСОБА_1 , яка є його колишньою дружиною, з якою припинені сімейні відносини ще у 2005 році, що підтверджується рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.07.2005р. у справі №2-3495/05 про встановлення режиму окремого проживання і роздільного ведення спільного господарства. На його думку, саме колишня дружина ОСОБА_1 підробила підпис на договорі позики, дізнавшись про те, що в жовтні 2018р. він звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. Крім того, вона в липні місяці 2018р. протиправно заволоділа його автомобілем, виїхала на ньому за кордон, у зв`язку із чим він звернувся із заявою до правоохоронних органів. Вважає, що первісний позов взагалі був спрямований на заволодіння його квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2019 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики залишено без розгляду (а.с. 160, 162).

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 09 липня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики не укладеним та недійсним задоволено частково.

Визнано недійсним договір позики від 28.11.2017р., укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

В задоволенні позовних вимог про визнання договору позики від 28.11.2017р. не укладеним відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат /а.с. 161, 163-165/.

ОСОБА_1 з вищевказаним рішенням суду не погодилась та подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким у задоволенні заявлених позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права /а.с. 174-176/.

ОСОБА_2 своїм правом на подання відзиву не скористався.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним суд першої інстанції виходив з того, що судом визнано установленою ту обставину, що договір позики від 28.11.2017р. між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 ніколи не підписувався ОСОБА_2 , на підставі чого суд дійшов висновку, що на укладення цього правочину у ОСОБА_2 було відсутнє вільне волевиявлення, яке б відповідало його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України), а тому цей правочин в силу ч. 1 ст. 215 ЦК України є недійсним.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що до позовної заяви ОСОБА_3 долучена копія договору позики між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 28.11.2017р. (а.с. № 7).

З означеної копії видно, що за умовами договору ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 15 000 доларів США зі строком повернення до 15.12.2017р. Копія договору виготовлена за допомогою друкувального засобу (на комп`ютері), містить підписи сторін.

Натомість відповідачем ОСОБА_2 заперечується факт його укладення, у т.ч. підписання, в той час як позивачка наполягає на тому, що такий договір укладався.

Позивач за цим фактом звернувся до правоохоронних органів і його заява від 21.04.2019р. про вчинення кримінального правопорушення внесена Самарським ВП Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області до ЄРДР з попередньою правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 190 КК України, що підтверджується витягом з ЄРДР від 21.04.2019р. про реєстрацію кримінального провадження № 0000430 (а.с. № 127).

З метою з`ясування приналежності підпису ОСОБА_2 на договорі, останній заявляв суду клопотання про витребування у позивачки оригіналу цього договору з метою проведення почеркознавчої експертизи, у зв`язку з чим ухвалою суду від 27.05.2019р. витребувано у ОСОБА_3 оригінал договору позики від 28.11.2017р. з метою проведення судової почеркознавчої експертизи (а.с. № 134).

Зазначену ухвалу ОСОБА_3 не виконала (ухвала отримана 31.05.2019р. в суді її представником ОСОБА_4 а.с. № 135).

04.06.2019р. представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернулася до суду із заявою про залишення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики без розгляду (а.с. 138).

Ця заява була задоволена та ухвалою суду від 09.07.2019р. позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики було залишено без розгляду з підстав п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

05.07.2019 року між ОСОБА_1 (Новий кредитор) та ОСОБА_3 (Первісний кредитор) було укладено договір про відступлення права вимоги (а.с. № 150).

Згідно п. 1.1 вищевказаного договору первісний кредитор відступає, а Новий кредитор набуває право вимоги, що належить Первісному кредиторові на підставі договору позики від 28.11.2017 року, укладеного між Первісним кредитором та ОСОБА_2 (Боржник).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 25.02.2020 року ОСОБА_1 було залучено в якості правонаступника відповідача ОСОБА_3 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , про визнання договору позики не укладеним та недійсним.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, якій не вчинено.

Отже, недійсним може бути визнаний лише укладений договір, а недодержання сторонами вимог щодо форми правочину чи порядку його укладення не може бути підставою для оспорювання такого правочину в судовому порядку, оскільки в силу закону такий правочин вважатиметься або неукладеним, або нікчемним.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Главою 5 ЦПК України визначені основні положення про докази, доказування. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За правилами ст. 77 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 78 ЦПК суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. А відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 4 ст. 81 ЦПК України визначено, що у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 83 ЦПК сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Згідно з ч. 10 ст. 84 ЦПК у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

З огляду на те, що ОСОБА_3 не надала суду оригінал договору позики від 28.11.2017 р., вимогу суду про надання цього доказу не виконала, жодних клопотань з приводу надання їй додаткового строку для надання доказів не подавала, а звернулася лише із заявою про залишення її позову без розгляду, суд першої інстанції з урахуванням положень про доказування, визначених у ч. 4 ст. 81, ч. 10 ст. 84 ЦПК України, вірно вважав встановленою ту обставину, що договір позики від 28.11.2017р. між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 ніколи не підписувався ОСОБА_2 , і колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду, оскільки будь-яких доказів, які б спростовували вказані висновку суду в матеріалах справи відсутні. Також, вказаних доказів і не було надано Новим кредитором ОСОБА_1 до апеляційної скарги.

Встановлені судом першої інстанції обставини свідчать про те, що ОСОБА_2 доведено, що він не підписував спірний правочин, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що в його діях дійсно було вільне волевиявлення, яке відповідало його внутрішній волі, а тому дійшов вірного висновку про задоволення заявлених позовних вимог в частині визнання спірного правочину недійсним, у зв`язку з недоведеністю його укладання.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання правочину неукладеним суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір позики позивач взагалі не підписував, внаслідок чого він визнаний судом недійсним. Отже, до означених правовідносин не може бути застосована норма ст. 1051 ЦК України, навіть якщо позичальник посилається на неотримання грошей за цим договором, оскільки недійсний правочин не створює взагалі жодних юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Отже, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії.

При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

У разі встановлення отримання позичальником меншої кількості грошей або речей, ніж вказано в договорі, вважається, що договір був укладений на фактично одержану ним кількість грошей або речей.

Законодавством визначено, що момент переходу права власності на предмет позики залежить від того, що саме передається позичальникові за договором. Право власності на готівкові грошові кошти виникає у позичальника в момент фактичної передачі йому таких коштів позикодавцем.

Відповідно до статті 1052 ЦК України у разі невиконання позичальником обов`язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов`язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором.

Як було вказано, при встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. Проте, означене положення має місце лише у тому випадку, якщо договір був підписаний між сторонами, але не відбулася фактична передача грошей.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду, що недійсним може бути визнаний лише укладений договір, тобто визнання правочину недійсним і визнання його неукладеним є взаємовиключними правовими підставами. Іншими словами, визнання правочину недійсним виключає факт його не укладення, а тому і вірними є його висновки про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення заявлених позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Доводи скарги позивача фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Доводи заявника що висновки суду стосовно того, що суд з урахуванням положень про доказування, визначених у ч. 4 ст. 81, ч. 10 ст. 84 ЦПК України, вважає встановленою ту обставину, що договір позики від 28.11.2017р. між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 ніколи не підписувався ОСОБА_2 є припущенням суду, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки апелянтом до апеляційної скарги не надано відповідних доказів щодо спростування даного висновку суду, а саме: шляхом надання оригіналу вказаного договору позики від 28.11.2017 року, для проведення почеркознавчої експертизи щодо встановлення обставини по справі, яка має значення для вказаної справи, а саме: чи підписував ОСОБА_2 спірний правочин, що в свою чергу також підтвердило б факт отримання ним коштів за вказаним правочином, який відповідно 2.1 первісний кредитор ( ОСОБА_3 ) повинен був переданий новому кредитору ( ОСОБА_1 ).

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що ухвалу суду про витребування доказів, а саме: оригіналу договору позики від 28.11.2017 року було постановлено лише 27.05.2019 року, а також, що в ухвалі суду не зазначено строку для надання вказаного доказу, а відповідач за зустрічним позовом від своїх вимог не відмовлялась є безпідставними, оскільки вказане спростовуються матеріалами справи, а також щодо вказаного наведені висновки в рішенні суду. Крім того, колегія суддів хоче зауважити, що оскільки апелянт не брала участі при винесені рішення у суді першої інстанції, це не заважало їй надати відповідні докази до суду апеляційної інстанції на спростування зроблених висновків судом першої інстанції, однак, апелянт не скористався вказаним своїм правом.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що у справі повинно було постановлено заочне рішення, а не рішення є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи. Також, з цього приводу колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що дана справа розпочата за позовом самої ОСОБА_3 , яка у своєму первісному позові висловила позицію стосовно обставин укладення оспорюваного правочину, а її представник отримувала процесуальні документи, заявляла клопотання і висловлювала свою думку стосовно заявлених клопотань (а.с. № 29, 42, 94, 109, 116), з яких вбачалася позиція про незгоду із позовними вимогами ОСОБА_2 , у цій справі відсутня сукупність підстав, передбачених ч.1 ст. 280 ЦПК України для винесення заочного рішення.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 09 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров