Справа № 346/2742/16-ц
Провадження № 22-ц/4808/304/20
Головуючий у 1 інстанції Беркещук Б. Б.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Матківського Р.Й., Максюти І.О.

секретаря Турів О.М.

з участю апелянтів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , їх представника ОСОБА_3 , відповідача ОСОБА_4 , її представника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Коломийського міськрайонного суду, ухвалене у складі судді Беркещук Б.Ю. 18 грудня 2019 року в м. Коломия,

в с т а н о в и в:

05 травня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позову зазначили, що 18 квітня 2016 року вони дізналися про те, що відповідач на підставі заочного рішення Коломийського міськрайонного суду від 03 грудня 2013 року та заповіту, посвідченого 13 жовтня 2009 року секретарем виконкому Ліснохлібичинської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області Сончак ОСОБА_6 .П., оформила право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 , що належало ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вважають вищевказаний заповіт недійсним та таким, що порушує їхні права і законні інтереси, оскільки позивач ОСОБА_1 є єдиним племінником ОСОБА_7 та її спадкоємцем за законом, а позивач ОСОБА_2 протягом останніх восьми років проживав разом із спадкодавцем, допомагав по господарству, доглядав її перед смертю і 06 серпня 2008 року вона склала заповіт саме на його користь.

Посилаючись на те, що на час складання оспорюваного заповіту на користь ОСОБА_4 їхній тітці виповнилось 80 років, вона хворіла на атеросклеротичний кардіосклероз, у зв`язку з чим почастішали випадки неадекватного сприйняття людей, а також на те, що підпис у заповіті, складеному на корись відповідача, є підробленим, просили визнати недійсним заповіт ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 , посвідчений 13 жовтня 2009 року секретарем виконкому Ліснохлібичинської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області Сончак ОСОБА_6 .П ОСОБА_8 , та стягнути з відповідача на їхню користь судові витрати.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 18 грудня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту, складеного 13 жовтня 2009 року ОСОБА_7 , посвідченого секретарем виконкому Ліснохлібичинської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області та зареєстрованого в реєстрі за №61 на користь ОСОБА_4 , відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що обставини щодо недійсності заповіту, на наявності яких наполягають позивачі, не доведені належними та необхідними доказами. В ході судового розгляду не встановлено і жодної з обставин, передбачених статтею 1257 ЦК України. Заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача. При посвідченні заповіту особу ОСОБА_7 встановлено, дієздатність перевірено, про що зазначено у заповіті. Тому підстави для задоволення позову та визнання заповіту недійсним відсутні.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій посилаються на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема зазначають, що суд при ухваленні оскаржуваного рішення допустив порушення ст.ст. 3, 22, 24, 27, 28, 30, 41, 47, 48, 55, 64, 68 Конституції України, ст.ст. 3, 4, 15, 16, 22, 202, 203, 209, 214, 215, 220, 225, 1233, 1234, 1247, 1248, 1254, 1257 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 10, 12, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 82, 89, 105, 110 ЦПК України. Також судом не враховано вимоги Закону України «Про нотаріат» та положення п.п. 7, 8, 10, 11, 33 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року №22/5 зі змінами, а саме не враховано, що заповіт не містить напису щодо місця вчинення нотаріальної дії, не вказано паспортних даних та не перевірено справжність підпису особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. Всупереч пункту 39 вищевказаної Інструкції у виконавчому комітеті Ліснохлібичинської сільської ради немає нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_7 про скасування попереднього заповіту, а також всупереч пункту 40-1 цієї Інструкції відсутня інформація про внесення відомостей про посвідчення заповіту до Спадкового реєстру у порядку, передбаченому Положенням про Спадковий реєстр.

Посилаючись на положення ч. 1 ст. 203 ЦК України, суд не звернув увагу на вищевказані порушення вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, та не врахував, що відповідно до п. 15 цієї Інструкції нотаріальні і прирівняні до них дії, вчинені з порушенням встановлених правил, є недійсними.

Також апелянти вказують, що на момент посвідчення оспорюваного заповіту ОСОБА_7 був 81 рік. За даними обстеження Київського регіонального медичного центру методом ОСОБА_9 , вона хворіла атеросклеротичним церебросклерозом та атеросклеротичним кардіосклерозом, який у неї прогресував та був причиною смерті. За таких обставин була необхідність проведення судово-психіатричної експертизи, про що вони заявляли клопотання, однак суд відмовляв у їх задоволенні.

На думку апелянтів, судом безпідставно не враховано, що ОСОБА_2 допомагав тітці ОСОБА_7 та її чоловікові по господарству, доглядав їх, ходив за продуктами, працював на городі, прибирав біля будинку, за що тітка обіцяла переписати на нього будинок і 06 серпня 2008 року склала на нього заповіт. Про даний факт було відомо і сусідам, і родичам, які відмовилися від своєї частки майна в його користь. Після смерті ОСОБА_7 їхня родина похоронила тітку і переїхала жити до її будинку.

Також судом не враховано, що заочне рішення Коломийського міськрайонного суду від 03 грудня 2013 року, яким за ОСОБА_4 визнано право власності на спадкове майно, було скасоване 26 травня 2016 року і справа була призначена до розгляду в загальному порядку. Під час розгляду справи були допитані свідки, які підтвердили волевиявлення ОСОБА_7 на складання заповіту саме на свого племінника ОСОБА_2 .

Щодо почеркознавчої експертизи апелянти вказують, що їм не вдалося зібрати необхідну кількість взірців підпису ОСОБА_7 . При цьому зауважують, що відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу. Суд першої інстанції не дотримався зазначених вимог, що призвело до ухвалення неправомірного рішення, яке підлягає скасуванню.

З наведених мотивів просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким їхній позов задовольнити.

Відповідач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому є законним і обґрунтованим. Просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В засіданні апеляційного суду апелянти та їх представник доводи апеляційної скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

Відповідач та її представник доводи апеляційної скарги заперечили, просили залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7 , жителька с. Скопівка Коломийського району Івано-Франківської області, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 28 вересня 2012 року та копія лікарського свідоцтва про смерть №136 від 26 вересня 2012 року (т. 1 а.с. 7, 8).

Померла була власником домоволодіння АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 квітня 2008 року, копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 24 квітня 2008 року та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12 травня 2008 року (т. 1 а.с. 9, 10, 11).

Згідно довідки №510 від 16 травня 2016 року, виданої виконавчим комітетом Ліснохлібичинської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області, ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , являлася тіткою позивача ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 54).

Встановлено, що 06 серпня 2008 року ОСОБА_7 склала заповіт, яким все своє майно та належні права, які належать їй на момент складення цього заповіту та майно і права, які належатимуть їй в майбутньому, заповіла ОСОБА_2 , 1992 року народження. Даний заповіт посвідчено секретарем виконкому Ліснохлібичинської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області Сончак З.П. та зареєстровано в реєстрі за №228 (т. 1 а.с. 27).

13 жовтня 2009 року ОСОБА_7 склала заповіт, згідно якого все своє майно та належні права, які належать їй на момент складання цього заповіту та майно і права, які належатимуть їй в майбутньому заповіла ОСОБА_4 , 1967 року народження. Вказаний заповіт посвідчено секретарем виконкому Ліснохлібичинської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області Сончак З.П. та зареєстровано в реєстрі за №61 (т. 1 а.с. 26).

Звертаючись в суд з даним позовом, позивачі посилалися на те, що вказаний заповіт ОСОБА_7 на ім`я ОСОБА_4 є недійсним, оскільки на момент його складення ОСОБА_7 було 80 років, вона хворіла, почастішали випадки неадекватного сприйняття людей, що ставить під сумнів її волевиявлення на складання спірного заповіту. Крім того, підпис ОСОБА_7 на спірному заповіті відрізняється від її підпису на інших документах, а тому є всі підстави вважати, що він підроблений.

Відповідно до ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з положеннями ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1234 ЦК України встановлено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином, який дійсний за умови додержання встановленої законом форми та змісту. Отже, на заповіт, як односторонній правочин, розповсюджуються загальні норми цивільного законодавства стосовно підстав та наслідків визнання недійсності правочинів.

Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Стаття 1257 ЦК України передбачає, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту).

Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України.

Судом першої інстанції допитано як свідка ОСОБА_10 , яка працювала секретарем виконавчого комітету Ліснохлібичинської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області та посвідчувала оспорюваний заповіт від 13 жовтня 2009 року, яка в судовому засіданні ствердила, що ОСОБА_7 при посвідченні заповіту 13 жовтня 2009 року поводила себе нормально, адекватно, особисто прочитала та підписала спірний заповіт. Заповіт був складений у двох примірниках, один з яких вона вручила ОСОБА_7 , а другий залишився у сільській раді. Щодо недієздатності ОСОБА_7 у неї жодних підозр не виникало, тиску на заповідача не чинилось і складання спірного заповіту відповідало волі ОСОБА_7 . Дана інформація зазначена у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці 3 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

З матеріалів справи вбачається, що 05 травня 2016 року представник позивачів ОСОБА_11 подала заяву про призначення судово-психіатричної експертизи (т. 1 а.с. 38).

Однак, позивачі дану заяву не підтримали, а наполягали на проведенні судово-почеркознавчої експертизи, про що зазначено судом першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Згідно висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи №12767/12768/18-32/24319/18-32 від 15.11.2018 року підписи від імені ОСОБА_7 , що містяться у рядку «Підпис:» у двох примірниках заповіту від імені ОСОБА_7 на ім`я ОСОБА_4 , посвідченого секретарем виконкому Ліснохлібичинської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області Сончак З.П. від 13.10.2009 року та зареєстрованого в реєстрі за №61, виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки і технічних засобів. Встановити, чи виконані підписи від імені ОСОБА_7 , що містяться у рядку «Підпис:» у двох примірниках заповіту від імені ОСОБА_7 на ім`я ОСОБА_4 , посвідченого секретарем виконкому Ліснохлібичинської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області Сончак З.П. від 13.10.2009 року та зареєстрованого в реєстрі за №61, ОСОБА_7 або іншою особою, не виявилось можливим з причин, що наведені у п. 2 висновку експертів.

Відповідно до п. 2 висновку «встановити походження встановлених і вказаних розбіжностей (чи є вони варіантами ознак почерку ОСОБА_7 , що не проявилися у наданих зразках або вони обумовлені дією на процес письма збиваючих факторів природного характеру - як внутрішніх (до яких, зокрема, можуть відноситися старечий вік виконавця, що спричиняє вікові зміни організму, наявність у особи захворювання, що впливає на письмово-рухові функції організму, тощо) так і зовнішніх (зокрема, незручна поза пишучого, незручне розміщення матеріалу письма, тощо), чи ці ознаки пояснюються виконанням досліджуваних підписів не ОСОБА_7 , а іншою особою) експерти не змогли через деформацію літер та штрихів літер у початковій частині підписів, а також відсутністю в розпорядженні експертів зразків підпису ОСОБА_7 , зіставлюваних за часом та умовами виконання з досліджуваним документом. Що ж стосується вказаних збіжностей, то вони хоча в більшості своїй і суттєві, але при наявності вказаних розбіжностей, не можуть бути підставою не лише для категоричного, але й навіть для імовірного позитивного висновку про тотожність. Виявити більшу кількість суттєвих почеркових ознак експерти не змогли, у зв`язку з відносно малим обсягом графічного матеріалу в досліджуваних підписах, відносною простотою їх будови, деформацію літер у початковій частині підписів, а також через відсутність у розпорядженні експертів вільних зразків підписів ОСОБА_7 , зіставних за часом та умовами виконання з досліджуваним документом» (т. 2 а.с. 201-208).

Допитані в судовому засіданні суду першої інстанції експерти ОСОБА_12 та Чепак В.М. підтримали свій висновок та пояснили, що при дослідженні підписів ОСОБА_7 були виявлені і розбіжні і збіжні ознаки, тобто ті ознаки, що співпадають із зразками, та навпаки. Встановити, що підпис на заповіті виконано не ОСОБА_7 неможливо через недостатній обсяг зразків.

Отже, судово-почеркознавчою експертизою не встановлено, що підпис на заповіті, складеному 13 жовтня 2009 року на користь відповідача ОСОБА_4 , не належить ОСОБА_7 .

Таким чином, позивачами не доведено відсутність волевиявлення ОСОБА_7 на складання вищевказаного заповіту на користь ОСОБА_4 , а також не доведено, що підпис на цьому заповіті підроблений.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції, з урахуванням зазначених вимог закону та встановлених обставин у справі, на підставі досліджених доказів, яким надано належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову та визнання недійсним заповіту від 13 жовтня 2009 року, складеного ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 .

Доводи апелянтів про те, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд допустив порушення ст.ст. 3, 22, 24, 27, 28, 30, 41, 47, 48, 55, 64, 68 Конституції України, ст.ст. 3, 4, 15, 16, 22, 202, 203, 209, 214, 215, 220, 225, 1233, 1234, 1247, 1248, 1254, 1257 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 10, 12, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 82, 89, 105, 110 ЦПК України є голослівними, а тому не беруться судом до уваги.

Посилання апелянтів на відсутність нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_7 про скасування попереднього заповіту не узгоджуються з положеннями ч.ч. 2, 3 ст. 1254 ЦК України.

Доводи апелянтів, що відсутня інформація про внесення відомостей про посвідчення заповіту до Спадкового реєстру, спростовуються матеріалами справи, зокрема витягом з книги «Реєстр для реєстрації нотаріальних дій» Ліснохлібичинської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області (т. 3 а.с. 78-79).

Твердження апелянтів про те, що судом не враховано вимоги Закону України «Про нотаріат» та положення п.п. 7, 8, 10, 11, 33 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року №22/5 зі змінами, а саме не враховано, що заповіт не містить напису щодо місця вчинення нотаріальної дії, не вказано паспортних даних та не перевірено справжність підпису особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії не спростовують висновків суду першої інстанції та не є достатніми підставами для визнання оспорюваного заповіту від 13 жовтня 2009 року недійсним.

Так, судом встановлено, що заповідач не була визнана судом недієздатною чи обмежено дієздатною, мала право на складання заповіту, заповіт відповідав її волі та власноруч підписаний нею (позивачами не спростовано наведеного та не доведено протилежного), має письмову форму, посвідчений та зареєстрований у встановленому законом порядку.

Доводи апелянтів, що посилаючись на положення ч. 1 ст. 203 ЦК України, суд не звернув увагу на вищевказані порушення вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, та не врахував, що відповідно до п. 15 цієї Інструкції нотаріальні і прирівняні до них дії, вчинені з порушенням встановлених правил, є недійсними, не приймаються до уваги, оскільки позивачі в позовній заяві не посилалися на порушення секретарем виконкому Ліснохлібичинської сільської ради вимог вищевказаної Інструкції як на підставу для визнання заповіту від 13 жовтня 2009 року недійсним.

Більше того, невідповідність оспорюваного заповіту деяким вимогам щодо його форми та змісту, на які посилаються апелянти, є формальними порушеннями, що не спростовують волевиявлення спадкодавця та презумпцію правомірності цього правочину.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постановах від 20.05.2019 року у справі №522/904/16-ц та від 03.07.2019 року у справі №725/2412/15-ц.

Посилання апелянтів на те, що на момент посвідчення оспорюваного заповіту ОСОБА_7 був 81 рік, вона хворіла атеросклеротичним церебросклерозом та атеросклеротичним кардіосклерозом, який прогресував та був причиною смерті, у зв`язку з чим була необхідність проведення судово-психіатричної експертизи, однак суд відмовляв в задоволенні їх клопотання про її проведення, спростовуються мотивувальною частиною рішення суду першої інстанції, де суд вказав, що 05 травня 2016 року представником позивачів ОСОБА_11 було подано заяву про призначення судово-психіатричної експертизи, однак позивачі дану заяву не підтримали, а наполягали на проведенні судово-почеркознавчої експертизи.

Доводи апеляційної скарги, що судом безпідставно не враховано, що ОСОБА_2 допомагав тітці ОСОБА_7 та її чоловікові по господарству, доглядав їх, ходив за продуктами, працював на городі, прибирав біля будинку, за що тітка обіцяла переписати на нього будинок і 06 серпня 2008 року склала на нього заповіт, про що було відомо і сусідам, і родичам, а також, що їхня родина похоронила тітку і переїхала жити до її будинку, не є підставами для визнання оспорюваного заповіту недійсним в розумінні ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 225 та ч. 1 ст. 1257 ЦК України.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 375 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 18 грудня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: Р.Й. Матківський

І.О. Максюта

Повний текст постанови складено 06 березня 2020 року