ПОСТАНОВА

Іменем України

26 лютого 2020 року м. Кропивницький

справа № 404/140/17

провадження № 22-ц/4809/462/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Авраменко Т. М.

суддів Суровицької Л. В., Черненка В. В.

секретар Бодопрост М. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , представник - адвокат Москаленко Юрій Віталійович

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», представник за довіреністю - Бистров Сергій Анатолійович,

третя особа - Державна іпотечна установа, представник - адвокат Тодосієнко Валерій Михайлович

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10 грудня 2019 року у складі судді Бершадської О. В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державна іпотечна установа про захист прав споживачів та визнання недійсною додаткової угоди,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів та визнання недійсною додаткової угоди.

Зазначала, що 13 березня 2008 року між нею та банком укладено договір про іпотечний кредит № КGPLGI, умовами якого передбачалась видача кредиту у сумі 75750 грн. за підтримки Державної іпотечної установи з метою фактичного викупу відповідною установою у банка кредиту за цим договором. Після укладення договору вона була впевнена, що розрахунки будуть проводитись з Державною іпотечною установою та в національній валюті. Приблизно чотири місяці всі платежі здійснювались у гривні. У серпні 2008 року, при спробі сплатити кошти за іпотечним договором банком їй було відмовлено в прийнятті платежу та повідомлено, що Державна іпотечна установа не сплачує за неї кошти та не викупила кредит, як це передбачалось. Їй було запропоновано або погасити кредит за договором у повному обсязі, або укласти угоду на переведення кредиту в іноземну валюту - долар США. У зв?язку з юридичною необізнаністю та неможливістю виконати умови банку про повернення в повному обсязі залишку кредиту, їй нічого не залишалось, як сплачувати кошти за договором у доларах США. Додаткову угоду до договору про іпотечний кредит вона отримала пізніше, тому ознайомитись з її умовами не мала можливості. Тільки після звернення до фахівця в галузі права з?ясувала, що додаткова угода укладена в той же день, що і договір про іпотечний кредит, а саме 13 березня 2008 року, що не відповідає дійсності. Умови додаткової угоди є несправедливими та такими, що суперечать принципу добросовісності. Банк ввів її в оману, змусив укласти додаткову угоду до договору про іпотечний кредит, зазначивши предметом договору іноземну валюту - долар США у розмірі 16244,14 доларів США та внесення додаткових платежів всупереч її волевиявленню. Так, у додатковій угоді до договору про іпотечний кредит не зазначено, що банк є уповноваженим на здійснення валютних операцій, а їй, як споживачу банківських послуг, не була надана достовірна інформація про це.

Просила визнати недійсною додаткову угоду від 13 березня 2008 року до договору про іпотечний кредит № KGPLGI від 13 березня 2008 року між нею та банком.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 червня 2017 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державну іпотечну установу (т.1 а.с.65).

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державна іпотечна установа про захист прав споживачів та визнання недійсною додаткової угоди відмовлено за безпідставністю. Суд дійшов висновку, що умови додаткової угоди від 13 березня 2008 року до договору про іпотечний кредит № KGPLGI від 13 березня 2008 року не суперечать принципам свободи договору, добросовісності, розумності та справедливості, оскільки на момент укладення договору ці умови були сторонами узгоджені, фінансова послуга споживачем отримана внаслідок власного свідомого вибору.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Зазначає, що відповідач не довів обставини, на які посилався в своїх запереченнях та не надав до суду належного та допустимого доказу щодо правомірності дій під час укладення договору. Суд не взяв до уваги, що банк не мав відповідних повноважень на здійснення валютних операцій та не був уповноваженим банком на здійснення валютних операцій на видачу кредиту в іноземній валюті резидентам України фізичним особам для використання на території України. У пункті кредитного договору визначено, що валютою кредиту є долар США, що суперечить чинному законодавству, оскільки відповідно до ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Умови кредитного договору є несправедливими, оскільки його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов?язків на шкоду позивача. Несправедливими є, зокрема умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає погашення кредиту та сплату відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України, шляхом порушення вимог закону, відповідач перекладає виключно на позивача, як споживача кредитних послуг. Якби вона була ознайомлена з повною інформацією про кредитні умови, то ніколи б не погодилася на укладення кредитного договору. Додаткова угода не містить графіку платежів, передбаченого п.3.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. У додаток до кредитного договору був підписаний графік платежів за договором, який містить суми погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, проте не містить інших фінансових зобов?язань споживача (страхування, послуги нотаріуса). Детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача є істотною умовою договору про надання споживчого кредиту. Сукупна вартість (ціна) договорів у гривні на момент підписання їй не була повідомлена, також вона не має уявлення про цю істотну умову договору на даний момент. Графік платежів складений у іноземній валюті, однак у ньому не видно скільки споживач повинен платити у гривнях. Тобто, остаточна ціна споживчого кредиту залишається для споживача невідомою. Під час укладення кредитного договору банк приховав від позичальника повну та об?єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, вказав у договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному договором. Факт приховування важливої інформації перед підписанням договору та невідповідність встановленим між сторонами у договорі умовам до фактично встановлених з метою отримання прихованого прибутку, так як сума платежу зазначеному у договорі не відповідає щомісячному платежу, виходячи із базових умов договору, вказаних у пунктах кредитного договору, що в даному випадку і є умислом в діях відповідача.

Апеляційне провадження відкрито 23 січня 2020 року (т.2 а.с.101), ухвалою від 31 січня 2020 року справа призначена до розгляду з повідомленням учасників справи на 12 лютого 2020 року (т.2 а.с.111). За клопотанням позивача розгляд справи відкладено на 26 лютого 2020 року.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить відхилити апеляційну скаргу, рішення суду залишити без змін. Зазначає, що при укладенні додаткової угоди було дотримано всі передбачені законом істотні умови, які були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення додаткової угоди до договору про іпотечний кредит обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печаткою банку. На виконання умов додаткової угоди позивачем здійснювалось погашення іпотечного кредиту. Наявність банківської ліцензії та дозволу НБУ є необхідною і достатньою умовою для надання кредитів в іноземній валюті. Позивач необґрунтовано посилається на порушення банком вимог ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та постанови НБУ № 168 від 10 травня 2007 року. Також зазначені в позові обставини не відповідають дійсності. Свідченням погодження всіх істотних умов між сторонами є належне виконання позивачем своїх зобов?язань по кредитному договору на протязі 7 років. Оскільки норми ст.203 ЦК України при укладенні правочину не порушено, додаткова угода до договору про іпотечний кредит не може бути визнана недійсною (т.2 а.с.121-123).

В засіданні апеляційного суду позивач та її представник підтримали доводи апеляційної скарги, а представник відповідача просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Представник Державної іпотечної установи подав письмове клопотання про розгляд справи апеляційним судом за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Частинами першою, третьою та четвертою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (стаття 638 ЦК України).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За положеннями статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частинами першою, другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення договорів) передбачено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладення договорів, передбачено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки (частина п`ята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладення договорів).

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення договорів) визначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 березня 2008 року між позивачем та відповідачем укладено договір про іпотечний кредит, за умовами якого банк надав позивачу грошові кошти в сумі 75750 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15% річних зі строком погашення не пізніше 13 березня 2023 року на поліпшення якості квартири за адресою АДРЕСА_1 (т.а.с.16-19).

Позивачем підписано «загальну вартість кредиту», в якій відображено умови кредитування із зазначенням реальної процентної ставки, строку кредитування, щомісячного платежу, щомісячної комісії, витрати по укладенню договору у нотаріуса, щорічне страхування майна 0,40 % від вартості нерухомості, щорічне особисте страхування 0,50% від суми кредиту, зазначено, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе позичальник (т.1 а.с.20).

25 липня 2008 року ОСОБА_1 подала банку письмову заяву в якій просила залишок боргу за кредитним договором перевести в долари США (т.1 а.с.39). Факт подання та підписання нею цієї заяви не заперечується.

13 серпня 2008 року між позивачем та банком укладено додаткову угоду до договору іпотечного кредиту від 13 березня 2008 року, за умовами якого залишок заборгованості в сумі 75210 грн.38 коп. визначено в розмірі 16244,14 дол. США зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17 % на місяць, 14,04 % річних на суму залишку заборгованості, сплатобю за резервування 3% річних зі строком погашення не пізніше 13 березня 2023 року (т.1 а.с.12-15), невід`ємним додатком до цієї угоди є графік погашення платежів, яким визначено щомісячний платіж, строк його внесення та його складові із зазначенням процентів, плати за резервування, зокрема, за весь строк кредитування позичальник повинен повернути тіло кредиту 16244,14 дол. США, проценти 23364,30 дол. США, плату за резервування 4992,37 дол. США (т.1 а.с.159-160).

На підставі наданих сторонами доказів суд першої інстанції встановив обставини справи, відповідно до яких сторони узгодили всі істотні умови кредитного договору, що підтвердив позичальник своїм підписом на кредитному договорі, додатках до нього, а також додаткових договорах до кредитного договору, кредитний договір містить всю інформацію щодо сукупної вартості кредиту, на момент укладення кредитного договору позивач не навів жодних зауважень щодо їх змісту, протягом тривалого часу виконував свої обов`язки за договорами, сплачуючи платежі, тому зробив правильний висновок, що додаткова угода до кредитного договору є результатом домовленості сторін та відповідають загальним засадам цивільного законодавства, передбаченими статтею 3 ЦК України.

Також суд встановив, що перед укладенням сторонами кредитного договору та додаткової угоди банк надав позичальнику в повному обсязі всю необхідну інформацію, передбачену статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», що підтверджується належними та допустими доказами. Доводи апеляційної скарги зазначеного не спростовують.

За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Виходячи із встановленого ст. 13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Позивач, обґрунтовуючи позов, також посилався на те, що додаткова угоду укладена ним внаслідок обману зі сторони банку, разом з тим належних та допустимих доказів зазначеної обставини позивач не надав.

Також матеріалами справи підтверджується, що рішенням Кіровського районного суду м.Кіровограда від 09 листопада 2015 року, яке набрало законної сили 25 лютого 2016 року на користь банку стягнуто з позивача та поручителя солідарно заборгованість за кредитним договором в сумі 16741,2 дол. США, яка складається з тіла кредиту 13595,32 дол.США, процентів 1887,73 дол.США, комісії 273,3 дол. США, пені 175,67 дол.США, штрафів 10,69 дол.США та 796,69 дол.США (т.2 а.с.166-169, 170-172).

Із змісту судових рішень вбачається, що під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором позичальник не заявляв вимоги про визнання недійсною додаткової угоди до кредитного договору.

Розділом 4 додаткової угоди передбачено резервування ресурсів, за умовами якого позичальник сплачує банку винагороду за резервування ресурсів в розмірі , зазначеному у статті 8.1 договору, зокрема 3% річних від суми зарезервованих ресурсів та розмір яких за час кредитування визначено в графіку платежів (т.1 а.с.12-15, 159-160).

16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України N 3795-VI від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) сформовано правовий висновок такого змісту: надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

З огляду на зазначене, колегія суддів зазначає про те, що положення спірної додаткової угоди про сплату позичальником на користь банку винагороди за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок.

Разом з тим, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діянням наслідкам.

Визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. Належним способом захисту у подібному випадку є саме визнання відповідного права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України) або застосування наслідків недійсності правочину.

Вказані висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що в межах заявлених позовних вимог суд першої інстанції правильно встановив, що передбачені законом підстави для визнання додаткової угоди недійсною відсутні, однак в зв`язку з неврахуванням судом першої інстанції норм матеріального права щодо нікчемності правочинів рішення суду першої інстанції підлягає зміні в мотивувальній частині з підстав, зазначених у цій постанові.

При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). Відмовляючи в позові суд першої інстанції дав належну правову оцінку кожному доводу позовної заяви щодо підстав визнання недійсною додаткової угоди.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376,381,382,384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10 грудня 2019 року змінити у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 06 березня 2020 року.

Головуюча суддя Т. М. Авраменко

Судді: Л. В. Суровицька

В. В. Черненко