ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/87/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/2034/18 Категорія: 301030000 Демчик Р. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2020 року м. Черкаси:

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
суддіГончар Н.І., Сіренко Ю.В.
секретар Попова М.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (скаржник), ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

третя особа - приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 на рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 28.10.2019 (ухвалене у залі судових засідань Придніпровського районного суду о 16 год. 03 хв., повний текст складено 07.11.2019, суддя в суді першої інстанції Демчик Р.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Романій Наталія Василівна, про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсним договору іпотеки та скасування держаної реєстрації прав,

в с т а н о в и в :

16.03.2018 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, яким просила витребувати у ОСОБА_4 на свою користь квартиру АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір іпотеки від 23.11.2017, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу, серія та номер 11574; скасувати державну реєстрацію записів: №13612205 від 04.03.2016 про реєстрацію права власності на зазначену квартиру за ОСОБА_3 ; №13612164 від 04.03.2016 про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_2 ; №13765330 від 18.03.2016 про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_4 ; про іпотеку №23538306 від 23.11.2017; про обтяження №23537582від 23.11.2017; стягнути з відповідачів судові витрати.

В обґрунтування вказано на те, що 06.03.2007 ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу придбав у громадянина ОСОБА_6 однокімнатну квартири АДРЕСА_1 .

23.04.2010 ОСОБА_3 на підставі договору дарування подарував ОСОБА_1 1 / 2 частку цієї квартири. 19.03.2012 ОСОБА_3 на підставі договору дарування подарував ОСОБА_1 іншу 1 / 2 частку квартири. Вона стала її одноосібним власником.

З метою повернення квартири ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_3 та позивача у даній справі ОСОБА_1 про визнання договорів дарування недійсними, визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права на 1 / 2 частку квартири. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.12.2015 у справі № 711/3681/15-ц цей позов задоволено повністю - спірна квартира визнана об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , вищевказані договори дарування від 23.04.2010 та від 19.03.2012 визнано недійсними, визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на 1 / 2 частку спірної однокімнатної квартири. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено повністю. Визнано за ОСОБА_3 право приватної власності на 1 / 2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Зазначене рішення суду набрало законної сили після його апеляційного перегляду 26.01.2016. Однак ухвалою ВССУ від 19.02.2016 відкрито касаційне провадження у справі, та зупинено виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.12.2015.

Попри зупинення виконання судового рішення ОСОБА_3 та ОСОБА_7 04.03.2016 зареєстрували право власності на квартиру (записи в державному реєстрі №13612205 та №13612164 відповідно).

Ухвалою ВССУ від 20.09.2017 скасовано ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 26.01.2016, якою залишено в силі рішення суду першої інстанції у зазначеній справі, а справу передано на новий розгляд до апеляційного суду.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 12.12.2017 при повторному розгляді апеляційної скарги на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.12.2015 у справі №711/3681/15-ц вказане рішення скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_2 та зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено. За таких обставин правовстановлюючий документ, на підставі якого відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрували право власності на квартиру, - скасовано.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 18.03.2016, в період перегляду рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.12.2015 в касаційному порядку, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 18.03.2016, посвідченого приватним нотаріусом Левицькою Е.А., здійснили відчуження квартири на ім`я ОСОБА_4 , номер запису про право власності 13765330.

Згодом, ОСОБА_4 на підставі договору іпотеки від 23.11.2017, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу, передав квартиру в іпотеку ОСОБА_5 .. При цьому передача квартири в іпотеку сталась на наступний день, після отримання відповідачем ОСОБА_3 повідомлення від апеляційного суду Черкаської області про повторне судове засідання у справі №711/3681/15-ц (розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 після направлення справи на повторний розгляд ухвалою ВССУ).

Подальші власники квартири ( ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ) не користувались квартирою та не здійснювали її утримання, не переоформлювали на себе особові рахунки та не оплачували комунальні послуги. Про зміну власників позивач дізналася тільки з інформаційної довідки.

Враховуючи те, що правовстановлюючий документ ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на спірну квартиру (рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.12.2015 у справі №711/3681/15-ц) скасовано, в процесі судових спорів квартира відчужена на користь ОСОБА_4 , після чого обтяжена іпотекою на користь ОСОБА_5 , позивач вважає за можливе захистити свої порушене право власності на квартиру шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання договору іпотеки недійсним та скасуванням відповідних записів в державному реєстрі речових прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Позивач вказує, що договір іпотеки стосовно спірної квартири, укладено без згоди належного власника (позивача). Сторони договору іпотеки жодного разу не перебували в квартирі. Формальний власник ОСОБА_4 з моменту реєстрації права власності (18.03.2016) жодного разу не відвідав квартиру, не проводив оплату комунальних послуг, не переоформляв особові рахунки. Вказане підтверджується письмовим опитуванням консьєржа та доказами оплати за комунальні послуги, котрі по даний час оформлені на позивача ОСОБА_1 .

Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 28.10.2019 позовні вимоги у справі задоволено та визнано недійсним договір іпотеки від 23.11.2017, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В., серія та номер 11574.

Витребувано у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Скасовано державну реєстрацію записів: №13612205 від 04.03.2016 про реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_3 ; №13612164 від 04.03.2016 про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_2 ; №13765330 від 18.03.2016 про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_4 ; про іпотеку №23538306 від 23.11.2017; про обтяження №23537582 від 23.11.2017.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з кожного на користь ОСОБА_1 по 635,60 грн. судового збору.

Суд виходив з того, що право власності на спірну квартиру у відповідачів виникало у ході виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.12.2015 у справі №711/3681/15-ц, виконання якого зупинено касаційним судом та в послідуючому скасованого. Отже майно має бути витребувано на користь законного власника, а відповідні записи в державних реєстрах - скасовані.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_3 подав 06.12.2019 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та новим рішенням позовні вимоги залишити без задоволення. Скаржник зазначає, що рішення апеляційного суду Черкаської області від 12.12.2017, яким скасовано рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.12.2015 у справі №711/3681/15-ц, є неконкретним, нечітким та неясним. На момент реєстрації права власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на спірну квартиру на це майно жодних зареєстрованих обтяжень не існувало. Усі послідуючі дії по відчуженню спірного майна власники ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вчиняли законно. Суд не вказав у чому саме полягає незаконність набуття ОСОБА_4 права власності на спірну квартиру. Ухвала ВССУ про зупинення виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.12.2015 у справі №711/3681/15-ц не була зареєстрована як обтяження. Позивач не є власником спірної квартири та не має права заявляти позовні вимоги в цій справі. Після скасування рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.12.2015 позивач не зареєструвала своє право власності. Договір, за яким останній власник квартири ОСОБА_4 набув її у власність, судом не визнавався недійним та є чинним. На момент укладення договору іпотеки щодо квартири її власником був саме ОСОБА_4 ЗУ «Про іпотеку» не передбачає такої підстави для припинення іпотеки як витребування майна від добросовісного набувача (правовий висновок ВС від 11.11.2019 у справі №756/15538/15-ц). Суд не мав підстав для скасування записів про власність у державному реєстрі, адже для цього потрібне звернення позивача до відповідних органів державної реєстрації із такими вимогами. Скасування рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.12.2015 є підставою для внесення записів про скасування державної реєстрації прав.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка просила суд апеляційну скаргу відхилити , рішення суду першої інтонації - залишити без змін, оскільки вважає його законним та належним чином обґрунтованим.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

При розгляді справи встановлено, що 06.03.2007 ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу придбав у громадянина ОСОБА_6 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с.16 т.1) - спірна квартира.

23.04.2010 ОСОБА_3 на підставі договору дарування подарував ОСОБА_1 1 / 2 частку спірної квартири (а.с.17 т.1). Згідно витягу про державну реєстрацію прав КП «ЧООБТІ» 132012 ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 23.04.2010 набула право приватної власності на 1 / 2 частку вищевказаної квартири (а.с.18 т.1).

19.03.2012 ОСОБА_3 на підставі договору дарування подарував ОСОБА_1 іншу 1 / 2 частку спірної квартири (а.с.19-20 т.1). Згідно витягу про державну реєстрацію прав КП «ЧООБТІ» 13.04.2012 ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 19.03.2012 набула право приватної власності на 1 / 2 частку вищевказаної квартири (а.с.21 т.1).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з 13.04.2012 за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності (1/1 частка власності) на квартиру АДРЕСА_1 на підставі: договір дарування, 927, 19.03.2012, приватний нотаріус Вінніченко Ж.В.; договір дарування, 1262, 23.04.2010, приватний нотаріус Вінніченко Ж.В. Реєстраційний номер майна: 17402881 (а.с.24-28 т.1).

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.12.2015 у справі №711/3681/15-ц визнано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Договір дарування від 23.04.2010 на 1 / 2 частку в праві власності на цю квартиру, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , - визнано недійсним. Договір дарування від 19.03.2012 на 1 / 2 частку в праві власності на спірну квартиру, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , - визнано недійсним. Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 1 / 2 частку однокімнатної квартири АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на іншу 1 / 2 частку цієї ж однокімнатної квартири.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 26.01.2016 вказане рішення Придніпровського районного суду залишено без змін.

Ухвалою ВССУ від 19.02.2016 відкрито касаційне провадження та зупинено виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.12.2015 у справі №711/3681/15-ц (а.с.7 т.1).

Однак ОСОБА_3 та ОСОБА_7 04.03.2016 на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.12.2015 (виконання якого на той момент було зупинено) зареєстрували право власності на спірну квартиру. Записи про реєстрацію права власності №13612205 та №13612164 відповідно (а.с.24-28 т.1).

Ухвалою ВССУ від 20.09.2017 скасовано ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 26.01.2016, а справу передано на новий розгляд до апеляційного суду (а.с.8-11 т.1).

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 12.12.2017 при повторному розгляді апеляційної скарги рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.12.2015 у справі №711/3681/15-ц скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_2 та зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання права власності на спірну квартиру відмовлено (а.с.12-14 т.1).

За таких обставин правовстановлюючий документ, на підставі якого відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрували право власності на квартиру - скасовано.

Разом з тим, 18.03.2016, в період перегляду рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.12.2015 в касаційному порядку, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Левицькою Е.А., здійснили відчуження квартири ОСОБА_4 , номер запису про право власності 13765330 (а.с.24-28 т.1).

У послідуючому ОСОБА_4 на підставі договору іпотеки від 23.11.2017, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу, передав квартиру в іпотеку ОСОБА_5 (а.с.24-28 т.1).

Позивач у справі вказує на те, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , реалізовуючи свої права власності, які виникли з рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.12.2015, у період, коли виконання цього рішення було зупинене касаційним судом, порушили право власності позивача у справі. Крім того, рішення суду, яким відповідачі обґрунтовують наявність у них права власності, у послідуючому було скасоване, а в задоволенні вимог відповідачів про визнання за ними права власності на спірну квартиру було відмовлено. Отже позивач порушує питання про захист свого права власності на спірну квартиру шляхом витребування її від поточного володільця та скасування відповідних записів в державному реєстрі про права стосовно цієї квартири, які виникли внаслідок реалізації відповідачами свого права на підставі скасованого судового рішення.

Правовідносини, наявні між сторонами справи на підставі вищенаведених фактичних обставин, мають наступне правове регулювання.

Як вірно вказав суд першої інстанції в цій справі, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

У свою чергу згідно п.3 ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише, зокрема, у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Віндикаційний позов ґрунтується перед усім на тому, що право власності на річ є абсолютним і слідує за річчю, зберігаючись навіть у випадку незаконного вибуття з володіння власника та в період перебування в незаконному володінні іншої особи. Віндикація - витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника.

Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (п.3 ч.1 ст.388 ЦК України)

Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11., «Булвес" АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

При розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути власник майна (фізичні, юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів), який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом.

Відповідачем у справах цієї категорії є особа, яка на момент подання позову фактично володіє майном без підстав, передбачених законом, адміністративним актом чи договором. Позов про витребування майна від особи, у незаконному володінні якої це майно перебувало, але в якої його на момент розгляду справи в суді немає, не підлягає задоволенню, що не виключає можливості стягнення з цієї особи відшкодування завданих збитків, якщо про це заявлено вимогу.

Незаконним володільцем може бути і добросовісний, і недобросовісний набувач.

Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати.

Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і який на її відчуження не має права.

Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку. Від добросовісного - лише в передбачених законом випадках (для України - ст.388 ЦК), а саме: у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі інших шляхом; у всіх випадках добросовісного заволодіння річчю на підставі безвідплатного договору з особою, яка не мала права на її відчуження.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК.

У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Так, витребування майна на підставі ч.1 ст.388 ЦК України можливо і в тому випадку, коли угоди, за якими набувач набув право власності на майно, не визнані недійсними і фактичний власник майна є добросовісним набувачем. Сумлінне придбання, відповідно до частини 1 статті 388 ЦК України, можливо і тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація), що передбачено положеннями ст.388 ЦК України.

Отже, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційним позовом).

Таким чином, з системного аналізу вищевикладених норм законодавства та встановлених при розгляді цієї справи фактичних обставин вбачається, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 під час зупинення касаційним судом виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.12.2015, яке в подальшому було скасоване, реалізовуючи своє право власності на спірну квартиру, що виникло з цього рішення суду, відчужили її на користь відповідача ОСОБА_4 , який, у свою чергу, передав цю ж квартиру в іпотеку відповідачу ОСОБА_5 .

Отже спірна квартира вибула з власності позивача в цій справі, яка ґрунтуються на положеннях чинних договорів дарування, поза її волею внаслідок виконання скасованого рішення суду.

Відповідно, на підставі вищенаведених положень ст.388 ЦК України власник (позивач) вправі витребувати своє майно (спірну квартиру) з володіння добросовісного набувача, що свідчить про обґрунтованість позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Апеляційні доводи скаржника про те, що рішення апеляційного суду Черкаської області від 12.12.2017, яким скасовано рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.12.2015 у справі №711/3681/15-ц, є неконкретним, нечітким та неясним, слід відхилити, адже згідно ст.129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Отже всі суб`єкти правовідносин зобов`язані дотримуватись вказівок суду, що містяться у судовому рішенні, яке набрало законної сили.

Крім того, у разі необхідності, скаржник вправі у порядку, визначеному цивільним процесуальним законодавством, звернутися до суду із заявою про роз`яснення відповідного судового рішення. При цьому докази звернення відповідачів з відповідним клопотання про роз`яснення рішення суду в матеріалах даної справи відсутні.

Право власності позивача на спірну квартиру було зареєстроване, що підтверджується відповідними витягами про державну реєстрацію прав, виданих КП «ЧООБТІ», які наявні у матеріалах справи, та підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на нерухоме майно №17402881 від 13.04.2012.

Отже доводи скаржника про те, що після скасування рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.12.2015 позивач не зареєструвала своє право власності та про те, що вона не є законним власником спірного майна, слід оцінити критично, так як відповідна реєстрація прав відповідачів у справі на спірну квартиру була проведена з незаконних підстав - скасованого рішення суду у період, коли його виконання було зупинене касаційним судом, що фактично позбавило позивачку можливості реалізувати своє право.

Договори дарування, на підставі яких виникло право власності у позивача на спірну квартиру, як вже зазначалося були предметом оцінки суду у справі 711/3681/15-ц та є чинними, отже саме позивач ОСОБА_1 є власником квартири.

Апеляційні посилання скаржника на те, що на момент реєстрації права власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на спірну квартиру на це майно жодних зареєстрованих обтяжень не існувало та всі послідуючі дії по відчуженню спірного майна власники вчиняли законно, на увагу не заслуговують, так як сама підстава такої реєстрації є незаконною - скасоване судове рішення, отже прав щодо спірного майна у вказаних відповідачів не виникало.

Доводи скаржника про те, що ухвала ВССУ про зупинення виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.12.2015 у справі №711/3681/15-ц не була зареєстрована як обтяження також слід відхилити, оскільки даною ухвалою було зупинено виконання рішення суду про наявність у відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 прав на спірну квартиру та не вирішувалося ніяких питань про встановлення чи зняття обтяжень щодо неї.

Посилання скаржника на те, що суд не вказав у чому саме полягає незаконність набуття ОСОБА_4 права власності на спірну квартиру та про те, що договір, за яким останній власник квартири ОСОБА_4 набув її у власність, судом не визнавався недійним та є чинним апеляційний суд відхиляє, оскільки зі змісту ст.388 ЦК України, яка регламентує захист права власності шляхом витребування власником майна у його добросовісного набувача, не передбачає обов`язкового визнання недійсними усього комплексу договорів, які передували набуттю останнім володільцем майна його у власність. Крім того, як уже зазначалось раніше, право власності на спірну квартиру у відповідача ОСОБА_4 виникло внаслідок незаконного розпорядження цим майном його попередніми власниками (відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ), що саме по собі не може свідчити про існування у вказаної особи права власності на майно із законних підстав.

Далі, оскільки державна реєстрація прав на спірну квартиру усіма відповідачами у справі проводилась без законних підстав (за відсутності волевиявлення дійсного власника майна на його відчуження чи передачу в іпотеку), суд першої інстанції прийшов до вірного висновку в цій справі про необхідність скасування відповідних записів у Державному реєстрі про реєстрацію права власності на зазначену квартиру, про іпотеку та про обтяження.

Слід врахувати, що згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст.1 ЗУ «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель.

Згідно ч.1 ст.3 ЗУ «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду, а відповідно до ст.5 ЗУ «Про іпотеку» - однією з умов при якій предметом іпотеки може бути нерухоме майно є те, що нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності.

Згідно ч.1 ст.17 ЗУ «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним.

Договір іпотеки, предметом обтяження якої є квартира позивача, укладено без згоди належного власника та не за її волею. За таких обставин спірний договір іпотеки від 23.11.2017 не відповідає вимогам ч.1 ст.203 ЦК України та має бути визнаний недійсним у зв`язку з відсутністю волевиявлення власника майна на передачу його в іпотеку.

Посилання скаржника на те, що ЗУ «Про іпотеку» не передбачає такої підстави для припинення іпотеки як витребування майна від добросовісного набувача (правовий висновок ВС від 11.11.2019 у справі №756/15538/15-ц) апеляційний суд відхиляє, адже в даному випадку визнається недійсним сам договір іпотеки, оскільки його укладено не тією особою, яка може розпоряджатися предметом іпотеки (не законним власником), про що вказано вище, а не вирішується питання про припинення іпотеки як виду забезпечення виконання зобов`язання .

Крім того, згідно ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Частиною 2 статті 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" п.2 ч.6 ст.37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Правовстановлюючий документ, котрим визнано право власності на квартиру за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.12.2015 у справі №711/3681/15-ц) скасовано. За таких обставин мають бути скасовані і відповідні записи про державну реєстрацію прав, які виникли на підставі цього скасованого судового рішення та послідуючого розпорядження незаконними власниками спірним майном, що свідчить про правильність вирішення судом першої інстанції позовних вимог про скасування державної реєстрації прав.

Апеляційний суд відхиляє доводи скаржника про те, що суд не мав підстав для скасування записів про власність у державному реєстрі для чого потрібне звернення позивача до відповідних органів державної реєстрації із такими вимогами та про те, що скасування рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.12.2015 є підставою для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, адже за змістом ч.2 ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» скасування підстави державної реєстрації прав, як у цій справі, тягне за собою скасування відповідних записів про державну реєстрацію.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Отже за наявності спору стосовно законності відповідних записів у державному реєстрі про наявність прав на спірну квартиру, що вбачається, зокрема, із позиції відповідачів, які заперечують проти позовних вимог у справі, позивач має право ставити перед судом питання про захист її прав саме шляхом скасування відповідних записів у державному реєстрі про наявність прав на її майно в інших осіб, що буде ефективним способом захисту.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є вирішення цивільних справ з метою, зокрема, ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 28.10.2019 у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

На підставі положень ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 28.10.2019 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Романій Наталія Василівна, про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсним договору іпотеки та скасування держаної реєстрації прав - залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді залишити за особою, що подала апеляційну скаргу.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 05.03.2020.

Суддя-доповідач

Судді