Дата документу 21.01.2020
Справа № 334/7534/17
Провадження № 2/334/249/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого: судді Баруліної Т.Є.

за участю секретаря: Сагайдак Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання боргових розписок недійсними,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення боргу. В позові зазначили, що починаючи з 2005 року вони підтримували дружні стосунки з сім`єю відповідачів. У жовтні 2013 року до них звернувся ОСОБА_4 з проханням надати їм в борг на сімейні потреби грошові кошти на погашення заборгованості перед банком за кредитним договором. Позивачі погодились, та в жовтні 2013 року особисто ОСОБА_4 написав розписку про те, що вони з дружиною ОСОБА_3 отримали у ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , грошові кошти в сумі 25000 доларів США, та вказана розпискам була підписана обома відповідачами, подружжям ОСОБА_5 . В жовтні 2015 року відповідачка ОСОБА_3 наполягла на тому, щоб розписка в отриманні ними 25000 доларів США була переписана, а саме: щоб розписки в отримання боргу були написані і нею, ОСОБА_3 на суму 15000 доларів США, і ОСОБА_4 - на суму 10000 доларів США. Позивачі погодились на ці умови, та ОСОБА_4 власноруч написав розписку про те, що він отримав в борг від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 10 000,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 24.12.2014 року. 15.10.2015 року ОСОБА_3 написала розписку про отримання нею в борг у ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 15 000,00 доларів США, які вона зобов`язалась повернути 01.10.2016 року, а також ОСОБА_3 зобов`язувалась сплатити, крім основної суми боргу, і грошові кошти за користування боргом, а саме: по 150 доларів США за кожен місяць користування боргом. В забезпечення повернення боргу ОСОБА_3 в розписці вказала про те, що заставою повернення нею загальної суми боргу є частина будинку АДРЕСА_1 , що належить їй на праві приватної власності. Починаючи із листопада 2016 року по теперішній час позивачі неодноразово усно звертались до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з вимогами щодо повернення ними боргу, але останні відмовлялись повертати борг посилаючись на відсутність у них «вільних» грошових коштів.

Станом на 15.11.2017 року за відомостями офіційного сайту Національного Банку України (далі - НБУ), курс долару США до гривні України становить: 2649,6 грн за 100 доларів США (1 долар США дорівнює 26,496 гривні України). Сума основного боргу ОСОБА_4 перед ними, в особі ОСОБА_1 , становить 264 960,00 грн. із розрахунку: 10 000,00 доларів США X 26,496. Сума основного боргу ОСОБА_3 перед ними, в особі ОСОБА_2 , становить 397 440,00грн із розрахунку: 15000 доларів США X 26,496.

При цьому, загальна сума боргу відповідачки ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 за договором позики, оформленого письмовою розпискою від 15.10.2015 року становить: 554 826,24 грн., із розрахунку: 397 440,,00 грн.(основна заборгованість) + 99360,00 грн. (пеня за 25 місяців) + 58026,24 грн.(інфляційні витрати). Загальна сума боргу відповідача ОСОБА_4 перед ОСОБА_1 за договором позики, оформленого письмовою розпискою становить 577689,02 грн., із розрахунку: 264 960,00 грн. (основна заборгованість) + 101 820,86 грн. (пеня за несвоєчасне повернення) + 210908,16 грн. (інфляційні витрати). Загальна сума боргу ОСОБА_3 і ОСОБА_4 перед ОСОБА_1 і ОСОБА_2 складає 1 132 514,26 грн.

Протягом судового розгляду позивачі уточнили свої позовні вимоги, зменшивши їх розмір, зазначили, що борг ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 за договором позики становить 12000,00 доларів США. Станом на 29.05.2018 року за курсом НБУ курс 1 долару США становить 26,149490 грн. Основна сума боргу ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 становить 313 793,88(12000,00 доларів США х 26,149490). Станом на 29.05.2018 року термін прострочення ОСОБА_3 виконання своїх обов`язків з повернення боргу становить 17 місяців (150х17=2550 доларів США). Враховуючи курс долару США станом на 29.05.2018 року, сума пені у гривні України становить 66681,1995грн. (2550,00 доларів США X 26,149490). Інфляційні витрати за несвоєчасне повернення боргу ОСОБА_3 складають 58472,822грн. із розрахунку: (313793,88 X 1,1863415 /сумарний індекс інфляції за 17 міс./) - 313793,88. Таким чином, загальна сума боргу відповідачки ОСОБА_3 перед подружжям ОСОБА_6 в особі ОСОБА_2 становить: 438 947,902 грн.

Сума основного боргу ОСОБА_4 перед позивачами, в особі ОСОБА_1 , становить 261494,90грн. із розрахунку: 10 000,00 доларів США X 26,149490. Термін прострочення відповідачем ОСОБА_4 повернення боргу розраховується за період з 25.12.2014 року по 25.12.2017 року(в межах строку позовної давності), оскільки в розписці ОСОБА_4 не міститься посилання на розмір неустойки у разі невиконання взятих ним на себе обов`язків щодо повернення боргу, тому до відносин ОСОБА_1 із ОСОБА_4 використовуються загальні положення Цивільного законодавства щодо забезпечення виконання зобов`язань (ст.ст. 549,551 ЦК України) та положення ЦК України щодо врегулювання відносин за договором позики (ст. ст. 1048, 1052 ЦК України). Отже, сума процентів за період прострочення повернення боргу становить 126072,781 грн. із розрахунку складання сум процентів за окремі періоди дії облікових ставок НБУ. Інфляційні витрати за несвоєчасне повернення боргу ОСОБА_4 складають 217143,09 грн. із розрахунку: (261494,90 X 1,8303913 /сумарний індекс інфляції за 3 роки/) - 261494,90. Таким чином, загальна сума боргу ОСОБА_4 перед подружжям ОСОБА_6 в особі ОСОБА_1 , за договором позики, оформленого письмовою розпискою становить: 604 710,771грн. Отже, загальна сума боргу ОСОБА_3 і ОСОБА_4 перед ОСОБА_1 і ОСОБА_2 складає 1 043 658,67 грн., яку позивачі просять стягнути з відповідачів за рішенням суду.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позов не визнали у повному обсязі, надали суду зустрічний позов до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання боргових розписок недійсними, який в подальшому уточнили. В обґрунтування зустрічного позову зазначили, що в первісній позовній заяві про стягнення боргу позивачі вказали, що в жовтні 2013 року особисто ОСОБА_4 написав їм розписку про те, що він та ОСОБА_3 отримали в них грошові кошти в сумі 25 000 доларів США, яка нібито була підписана ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , однак це не відповідає дійсності, оскільки, грошові кошти у сумі 25 000 доларів США були отримані від ОСОБА_1 особисто ОСОБА_4 , які він зобовязувався повернути до 24.12.2014 року. 22.12.2016 року ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу у розмірі 25 000 доларів США віддала ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 3000 доларів США, про що свідчить власноруч написана ОСОБА_2 розписка, а також в лютому 2015 року віддавала ОСОБА_2 5000 гривень. Всі фінансові справи ОСОБА_4 та ОСОБА_3 намагались вирішити шляхом переговорів з позивачами за первісним позовом. Для вирішення цієї ситуації, з метою погашення боргу перед родиною ОСОБА_6 навіть пропонувався варіант продажу будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , однак для продажу будинку потрібний час, а позивачі не бажають чекати. Швидкий продаж дуже сильно знижує вартість будинку та родина Цион, не маючи іншого житла, просто залишиться на вулиці.

Стягнення грошових коштів за двома окремими борговими розписками стало для ОСОБА_4 та ОСОБА_3 повною несподіванкою, оскільки ці розписки були складені та передані родині ОСОБА_6 за їхньою вимогою, як вони самі зазначали, як додаткова гарантія по сплаті боргу за розпискою від жовтня 2013 року, за якою ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_1 25 000 доларів США. Подружжя Цион писало свої розписки в себе вдома та без сторонніх осіб, а потім ОСОБА_3 особисто передала обидві розписки ОСОБА_2 . Згодом, ОСОБА_2 повернула ОСОБА_3 боргову розписку на 25 000 доларів США підписану ОСОБА_4 . При цьому, заподаними до позовної заяви розписками, ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_4 реальних грошових коштів не отримували, оскількиосновна боргова сума 25 000 доларів США була отримана від ОСОБА_1 особисто ОСОБА_4 за іншою борговою розпискою.

Розписки, за якими ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимагають стягнення грошових коштів, на їх думку є фіктивними, оскільки не передаючи за цими розписками реальних грошових коштів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заздалегідь знали, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не зможуть повернути те, що за ними не отримували. В свою чергу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розуміли, що за цими фіктивними розписками жодних зобов`язань не виникає, не мали на меті отримати будь-які кошти в позику та жодних дій для виконання договорів позики не вчиняли. Саме на вимогу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були складені дві розписки без наміру створити юридичні наслідки, так як останні не мали наміру передавати за цими розписка гроші. Тому вони просять суд визнати недійсними боргову розписку, укладену між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на суму 10 000 доларів США та боргову розписку укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на суму 15 000 доларів США, без застосування наслідків недійсності правочину та судові витрати зі сплати судового збору.

Також відповідачі за первинним позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надали суду письмовий відзив на первинний позов, а також на уточнення до первинного позову про зменшення позовних вимог, в якому зазначили всі свої заперечення та обставини по суті позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення боргу, в якому в задоволенні уточненого позову просили відмовити у повному обсязі.

Позивачі за первинним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надали суду письмовий відзив на зустрічний позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання боргових розписок недійсними та на уточнений зустрічний позов, в якому підтвердили обставини, викладені в їх первинному позові, та пояснили що відповідачі перекручують фактичні обставини у справі, намагаючись ввести суд в оману з метою не сплачувати їм борг. Підтвердили, що дійсно в рахунок погашення основної суми боргу сім`ї Цион ( 25000 доларів США), 22.12.2016 року ОСОБА_7 передала ОСОБА_2 3000 доларів США. Таким чином, особистий борг ОСОБА_3 зменшився на 3000 доларів США до 12000 доларів США. Фактом повернення ОСОБА_3 частини боргу вона підтвердила факт існування боргу в повному обсязі в розмірі 25000 доларів США, та підтвердила факт дійсності написаних і підписаних нею і її чоловіком, ОСОБА_8 , розписок. Саме ОСОБА_2 і ОСОБА_1 в вересні-жовтні 2017 року, не дочекавшись повернення нам боргу з боку подружжя запропонували їм продати належний будинок в рахунок погашення боргу перед ними. Позивачі за первісним позовом наполягають на тому, що грошові кошти подружжя Цион у них дійсно отримували. Зміна розписок, це зміна умов договору позики, який був оформлений розпискою, тобто фактично - переоформлення договору позики. Підписуючи розписки відповідачі добровільно погодились на зміну умов договору боргу. Позивачі наполягають на своїх позовних вимогах та просять відмовити у прийнятті зустрічного позову до спільного розгляду із первісним позовом.

Ухвалою суду від 18.10.2018 року основний та зустрічний позови були об`єднані в одне провадження та справа призначена до розгляду у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, яким ЦПК України викладено в новій редакції.

У відповідності до п. 9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У судовому засіданні позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та представник позивачів ОСОБА_9 уточнені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити у повному обсязі, зустрічні позовні вимоги не визнали у повному обсязі, просяли відмовити в задоволенні зустрічного позову у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_3 та представник відповідачів ОСОБА_10 в судовому засіданні первісний позов не визнали у повному обсязі, просять відмовити в його задоволенні, на зустрічних позовних вимогах наполягають.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

У відповідності до ч.ч. 5 та 6 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

В судовому засіданні сторони визнали, що дійсно у жовтні 2013 року ОСОБА_4 отримав від подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в борг грошові кошти у сумі 25 000 доларів США для погашення заборгованості за кредитом.

Відповідно до копії розписки, яку було надано суду представником ОСОБА_4 , адвокатом Шумським І.В., у жовтні 2013 року ОСОБА_4 взяв у борг у ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 25 000 доларів США за курсом гривні, яку зобов`язався повернути до 24.12.2014 року. (а.с. 62)

Також сторонами визнано, що кошти за даною розпискою на 25 000 доларів США подружжям Цион не були повернуті подружжю ОСОБА_6 , та що були написані інші розписки, кожним із подружжя Цион окремо, в замін розписки про борг на 25 000 доларів США, яку подружжя ОСОБА_6 повернули подружжю Цион.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 особисто написав розписку, що отримав у борг від ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 10000 доларів США по курсу гривні та зобов`язався повернути суму боргу до 24.12.2014р., що підтверджується оригіналом розписки, власноруч складеної та підписаної відповідачем ОСОБА_4 , яка долучена до матеріалів справи. (а.с.208).

Також, відповідачка ОСОБА_3 , 15.10.2015 року особисто написала розписку, що отримала у борг від ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 15000 доларів США під 12 % річних, строком на 1 рік, під заставу частини будинку по АДРЕСА_1 , та зобов`язалась повернути суму боргу 15000 доларів США з щомісячною сплатою 1% на місяць, що складає 150 доларів США, з кінцевим терміном повернення до 01.10.2016р., що підтверджується оригіналом розписки, підписаної відповідачкою ОСОБА_3 (а.с.207).

Також в судовому засіданні сторонами було визнано, що за зазначеними вище окремими розписками грошові кошти подружжям ОСОБА_6 вже не передавалися подружжю ОСОБА_5 .

Отже, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 написавши особисто нові розписки окремо кожним щодо отримання в борг 10 000 та в борг 15 000 доларів США окремо від кожного із подружжя ОСОБА_6 , без отримання грошових коштів по даним розпискам, провели зміну умов договору позики, який був оформлений розпискою, щодо отримання в борг 25 000 доларів США. Підписуючи власноруч розписки відповідачі добровільно погодились на зміну умов договору боргу. Оскільки вони передали зазначені нові дві розписки на загальну суму 25 000 доларів США подружжю ОСОБА_6 , взамін отримавши оригінал розписки, яка була написана щодо отримання в борг 25 000 доларів США, отримання яких було підтверджено в судовому засіданні ОСОБА_3 .

Вказані розписки написані відповідачами за первісним позовом власноручно, без будь-яких застережень та зауважень, що свідчить про вільне їх волевиявлення при їх складанні та на підставі вказаних розписок сторони фактично переуклали договір позики. Зазначені розписки, є документом, що підтверджує боргове зобов`язання позичальників, містить умови отримання позичальниками у борг грошових коштів та зобов`язання з їх повернення, та із зазначенням строку виконання зобов`язання.

Також сторонами визнано, що ОСОБА_3 повернула ОСОБА_2 3 000 доларів США, про що остання написала власноруч розписку.

Судом встановлено, що 22.12.2016 р. ОСОБА_2 особисто написала розписку ОСОБА_3 , що вона отримала 3 000 доларів США від ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу в розмірі 25 000 доларів США, та що борг на 22.12.2016 року складає 22 000 доларів США,що підтверджується оригіналом розписки. (а.с. 209)

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторон (сторонами).

Відповідно до частини першої ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 1047 Цивільного кодексу України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. п. 3, 4 ч.1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: оплата неустойки та відшкодування збитків.

Згідно правил частини першої ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі №6-79цс14, відповідно до норм 1046, 1047ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Як роз`яснив Верховний суд України у постанові від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц від 13 грудня 2017 року, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Суд враховує, що сторони визнали, що дійсно у жовтні 2013 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_1 в борг грошові кошти у сумі 25 000 доларів США за курсом гривні, для погашення заборгованості за кредитом таяку зобов`язався повернути до 24.12.2014 року.США. Кошти за даною розпискою на 25 000 доларів США не були повернуті подружжю ОСОБА_6 , а натомість були написані дві розписки, кожним із подружжя Цион окремо, взамін розписки про борг на 25 000 доларів США, яку подружжя ОСОБА_6 повернули подружжю Цион, та оригінал якої перебуває саме у ОСОБА_4 . Також у грудні 2016 року, ОСОБА_3 вже за новими розписками повертала 3000 доларів США ОСОБА_2 .

Враховуючи, вищевикладене, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні було підтверджено факт отримання в борг (із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, а саме 25000 доларів США, що також підтверджуються наданими розписками ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , написаниними особисто, щодо отримання в борг 10 000 та 15 000 доларів США, тобто між сторонами було погоджено зміни до договору позики, та первинна розписка на 25000 доларів США була замінена двома новими розписками на 10 000 та 15 000 доларів США.

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на підставі Договору купівлі-продажу №1102 від 31.03.2000 року в рівних частинах належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. (а.с.22, 39-41).

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зобов`язання повернути борг не виконали, оскільки було повернуто всього 3000 доларів США, про що свідчить наявність на руках у позивачів оригіналів спірних розписок як боргового документу, оскільки відповідно до ч. 2ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові.

Сума заборгованості за розпискою ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 за договором позики не повернута та становить 12 000,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 29.05.2018 (1 долар США - 26,149490 грн.), становить 313 793,88 гривень. (12000,00 доларів США х 26,149490).

Сума заборгованості за розпискою ОСОБА_4 перед ОСОБА_1 , за договором позики не повернута та становить 10 000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 29.05.2018 (1 долар США - 26,149490 грн.), 261 494,90 грн. (10000,00 доларів США х 26,149490).

Крім того, позивачи за первісним позовом також просили стягнути з ОСОБА_3 суму пені у гривні України відповідно до умов, зазначених у розписці у розмірі 66 681,1995 грн. (2550,00 доларів США х 26,149490) та інфляційні витрати за несвоєчасне повернення боргу ОСОБА_3 у розмірі 58 472,822грн. із розрахунку: (313793,88 х 1,1863415 /сумарний індекс інфляції за 17 міс./) - 313793,88.

Також, позивачи за первісним позовом просили стягнути з ОСОБА_4 суму пені за несвоєчасне повернення боргу у розмірі 126 072,781 грн. із розрахунку облікових ставок НБУ та інфляційні витрати за несвоєчасне повернення боргу ОСОБА_4 у розмірі 217 143,09 грн. із розрахунку: (261494,90 X 1,8303913 /сумарний індекс інфляції за 3 роки/)-261494,90.

У відповідності до положень частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо в договорі немає умови про розмір процентів, він визначається обліковою ставкою банківського процента (ставкою рефінансування), встановленою Національним банком України

Частиною 2 ст. 1048 ЦК України передбачено, що договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не повязаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 1051 Цивільного кодексу України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленічастинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правовийнаслідків, які обумовлювалися ним правочином. Фіктивний правочин визнаєтьсядим недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлються законами.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що було підтверджено факт отримання в борг грошових коштів у сумі 25000 доларів США, та зазначені розписки написані відповідачами за первісним позовом власноручно, без будь-яких застережень та зауважень, що свідчить про вільне їх волевиявлення при їх складанні та на підставі вказаних розписок сторони фактично переуклали договір позики, тому позовні вимоги позивачів за зустрічним позовом не підлягають задоволенню, та не можуть бути визнані недійсними договір позики укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на суму 10 000 доларів США та договір позики укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на суму 15 000 доларів США, оскільки первинна розписка на 25000 доларів США була замінена відповідачами за первісним позовом двома новими розписками на 10 000 та 15 000 доларів США.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Таким чином, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Отже, норми ч. 2 ст. 625 ЦПК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, яке визначене у гривні. Оскільки між сторонами було укладено розписку на позику у вираженні грошових зобов`язань в іноземній валюті, саме в доларах США, то у задоволенні позовних вимог позивачів за первісним позовим в частині стягнення інфляційних витрат з ОСОБА_3 в сумі 58 472,822грн. та з ОСОБА_4 у сумі 217 143,09 грн. слід відмовити.

Згідно ст.611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Так, посилаючись на вимоги ст. ст.549, 551 ЦПК України позивачі за первісним позовом просять стягнути з ОСОБА_3 пеню в сумі 66 681,1995 грн. та з ОСОБА_4 пеню в сумі 126 072,781 грн., розрахунок якої здійснили відповідно до облікової відсоткової ставки НБУ.

Разом з тим, зобов`язання, яке виникло між сторонами, стосується одержання в борг коштів в іноземній валюті, до нього неможливе застосування облікової ставки Національного банку України для розрахунку розміру пені.

Крім того, до висновку, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти, прийшов у своїй постанові Верховний Суд України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.

А тому, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_3 пені у сумі 66 681,1995 грн. та з ОСОБА_4 пеню в сумі 126 072,781 грн., за прострочення зобовязання.

Таким чином, зясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 необхідно задовольнити частково, стягнувши з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , грошові кошти за договором позики в розмірі 313 793,88 грн. та стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики в розмірі 261 494,90 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання боргових розписок недійсними необхідно відмовити.

Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивачів підлягають стягненню судові витрати у виді судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись ст.ст10, 12, 13, 18, 76, 81, 83, 89, 141, 206, 247, 258, 259, 263-265, 268, п. 9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України, ст.ст. 207,526,612,1046,1047,1049ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - задовольни ти частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , грошові кошти за договором позики від 15.10.2015 року в розмірі 313 793,88 грн. (триста тринадцять тисяч сімсот дев`яносто три гривни 88 коп.)

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН невідомий, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_3 , грошові кошти за договором позики від 24.12.2014 року в розмірі 261 494,90 грн. (двісті шістдесят одна тисяча чотириста дев`яносто чотири гривни 90 коп.).

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 . на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 „ ІПН НОМЕР_2 , витрати по сплаті судового збору в сумі 2 498,50 грн. (дві тисячі чотириста дев`яносто вісім гривень 50 коп.).

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН невідомий, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_3 , витрати по сплаті судового збору в сумі 2 081,66 грн. (дві тисячі вісімдесят одна гривна 66 коп.)

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання боргових розписок недійсними- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Запоріжжя.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення буде складено 31 січня 2020 року.

Суддя: Баруліна Т. Є.