ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2992/20 Справа № 199/8105/19 Суддя у 1-й інстанції - Руденко В. В. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Петешенкової М.Ю., Деркач Н.М.

за участю секретаря судового засідання Бондаренка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позову зазначив, що 22 листопада 2006 року між сторонами був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулінічем С.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 2316.

Згідно умов договору позивач надав відповідачу в борг 30300,00 грн. за умови їх повернення до 22 листопада 2016 року, однак станом на 23 вересня 2019 року кошти відповідачем не повернуті.

Враховуючи, що позика не повернута, а договором не встановлений розмір процентів, сума процентів, що нараховані на рівні облікової ставки НБУ за весь час користування позикою становить 45 974,43 грн, розмір інфляційних втрат за період з 22 листопада 2016 по 23 вересня 2019 становить 9162,72 грн., розмір 3% річних за період з 22 листопада 2016 по 23 вересня 2019 становить 2579,79 грн.

Позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 22 листопада 2006 на загальну суму 88 016,94 грн, з якого основна сума боргу становить 30 300,00 грн, проценти за користування позикою 45 974,43 грн, інфляційні втрати 9 162,72 грн, 3% річних від простроченої суми 2579,79 грн та судові витрати по справі (а.с.1-3).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 22 листопада 2006 року в розмірі 30300,00 грн., проценти за користування позикою в розмірі 735,98 грн., 3% річних у розмірі 2577,31 грн. та інфляційні збитки в розмірі 9162,72 грн., а також судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 768,40 грн., всього 43544 (сорок три тисячі п`ятсот сорок чотири) 41 копійка.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо стягнення судового збору (а.с.57-60).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Зазначає, що з березня 2006 року по 22 жовтня 2009 року сторони проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, хоч на той час і не перебували у шлюбі. Після трьох років проживання однією сім`єю, 23 листопада 2009 року сторони зареєстрували шлюб. Свого житла сторони не мали, тому прийшли до рішення про необхідність придбання квартири. Частину коштів для придбання квартири пообіцяв надати батько позивача, а другу половину відповідач повинна була отримати за кредитним договором в ТАСкомбанку, де на той час працювала та використати ці кошти на придбання квартири. Сторонами була спільно підшукана квартира АДРЕСА_1 . Квартиру домовились придбати за 196950 грн., що по курсу валют НБУ на листопад 2006 складало 39000 доларів США. Оскільки на той час сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі, то домовились оформити квартиру в рівних частках. Кредитний договір із банком було укладено з відповідачем на суму 96800,00 грн., решту коштів дав батько позивача. Під час оформлення та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири позивач наполягав, щоб нотаріус вказав в договорі суму коштів на придбання квартири, яка була надана батьком позивача та вкладена відповідачем за рахунок кредитних коштів. Однак нотаріус відмовився визначати співвідношення власників згідно вкладених грошових коштів, вказав, що розмір співвласників повинен бути визначений лише в частках, інакше право власності не буде зареєстроване в МБТІ, а для підтвердження рівності часток співвласників потрібно укласти між сторонами договір позики на суму 30300,00 грн.

Після придбання квартири протягом 13 років позивач про договір позики не згадував, але всі оформлені при придбанні квартири оригінали документів позивач зберігав у себе окремо, не дивлячись на спільне проживання. Викладене свідчить, що насправді грошові кошти в сумі 30300 грн. відповідачем у позивача не отримувалися, а, тобто цей договір безгрошовий і ніякої заборгованості перед позивачем не існує.

Вказує, що кошти зазначені в цьому договорі підлягають визнанню спільним борговим зобов`язанням, оскільки договір укладений в період спільного їхнього проживання однією сім`єю, в інтересах сім`ї і використаний в інтересах сім`ї для придбання квартири, в якій вони мешкали на протязі 12 років разом.

Крім того, зазначає, що судом першої інстанції не вірно стягнуто судовий збір (а.с. 63-67).

Відповідач в суді першої інстанції зазначала про пропуск позивачем строку позовної давності при вирішенні питання щодо стягнення процентів, 3% річних.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 листопада 2006 року між сторонами був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулінічем С.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 2316, згідно до умов якого позивач передав відповідачу гроші у сумі 30300,00 грн.

Відповідно до п.3 договору позики відповідач зобов`язалась повернути позивачу суму боргу у строк до 22 листопада 2016 року (а.с.4).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що між сторонами укладено договір позики, за яким відповідач отримав у борг грошові кошті, зобов`язання за укладеним договором відповідач не виконав, а тому порушене право позивача підлягає захисту.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

В постановах Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі 6-1103 цс 16, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 02 липня 2014 року у справі №6-79 цс 14, від 18 вересня 2013 року № 6 - 63 цс 13 висловлена правова позиція про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, у постанові у справі № 6-50цс16 від 24 лютого 2016 року.

Договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 8 червня 2016 року у справі № 6-1103цс16, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, позивачем на підтвердження укладення між сторонами договору позики та його умов, надано письмовий договір позики від 22 листопада 2016 року, який власноручно підписаний позикодавцем ОСОБА_3 та позичальником ОСОБА_4 , відповідно до якого вказана сума грошей 30 300 гривень, передається позичальнику при підписанні цього договору (п.2 договору).

Зазначений договір є належним і допустимим доказом на підтвердження факту укладення між сторонами договору позики і передачі грошей за цим договором. А тому доводи апеляційної скарги про те, що договір позики було укладено без передачі коштів відповідачу, тому ніякої заборгованості перед позивачем не існує, за наведених вище обставин не заслуговують до уваги.

Врахувавши наведені обставини, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики у розмірі 30 300 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення процентів, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Таким чином право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку позики чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Про це ж зазначено у правовій позиції судової палати у цивільних справах Верховного суду України у справі № 444/9510/12 від 28 березня 2018 року.

Відповідно до п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», передбачено, що зобов`язання припиняється із підстав, передбачених договором або законом.

Таким чином, є обґрунтованими доводи позивача щодо нарахування процентів за користування позикою за період з 22 листопада 2006 року по 22 листопада 2016 року.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, враховуючи, що відповідачем заявлено про строк позовної давності, а позивач до суду звернувся 23 вересня 2019 року, дійшов до правильно висновку про стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування позикою під час дії договору, а саме за період з 23 вересня 2016 року по 22 листопада 2016 року в сумі 735,98 грн.

Щодо стягнення 3% річних та інфляції, колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, частиною першою вказаної статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Отже, законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних витрат, починаючи з 23 листопада 2016 року по день звернення до суду (23 вересня 2019 року), в наступному розмірі: 9162,72 грн. інфляційні втрати та 2 577,31 грн. 3% річних.

Посилання відповідача на те, що до вимог про стягнення 3% річних застосовується спеціальна позовна давність строком один рік, є помилковим, оскільки cтаттею 258 ЦК України передбачений перелік вимог, для яких встановлена спеціальна позовна давність, і заявлені позивачем позовні вимоги у цьому переліку не зазначені.

За своїм правовим змістом нарахування 3% річних за несвоєчасне виконання зобов`язання є додатковою мірою цивільно-правової відповідальності та не віднесені законом до неустойки, тому відповідач безпідставно стверджує про річний строк позовної давності для вимог про стягнення 3% річних.

Не можуть бути взяті до уваги доводи апеляційної скарги, що судом не враховано, що договір укладений в інтересах сім`ї і використаний в інтересах сім`ї для придбання квартири, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України, договір укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

З аналізу даної норми можна зробити висновок, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною(боржником) за наявності двох умов: договір укладено другим з подружжя в інтересах сім`ї; майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

З матеріалів справи вбачається, що на момент укладення договору позики, сторони не перебували у шлюбі.

З договору позики, вбачається, що відповідач отримав у борг кошти, при цьому у договору позики не зазначено, на які цілі була отримана позика.

Доводи апелянта про те, що між сторонами фактично не було укладено договір позики належними, допустимими та достовірними доказами суду не підтверджені.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів.

Однак, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції хоча і посилається на положення ст.141 ЦПК України щодо стягнення судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, проте стягнув з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Так, позивач просив стягнути на свою користь 88016, 94 грн та сплатив 880,17 грн судового збору. Судом першої інстанції позов задоволено частково у розмірі 42 776, 01 грн.

З врахуванням вищевикладеного та посилаючись на приписи ч.1,13 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір у розмірі 427,76 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2019 року в частині розподілу судових витрат змінити, зменшивши судовий збір, який стягнутий з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , з 768, 40 грн до 427,76 грн.

В решті рішення, в оскаржуваній частині, залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: