Справа № 482/1830/18
Номер провадження 2/482/93/2020

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2020 року м. Нова Одеса

Новоодеський районний суд Миколаївської області у складі: головуючого судді Баранкевич В.О., секретаря судового засідання Шведової Я.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Нова Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Фермерського Господарства «Зоряне» про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Фермерського Господарства «Зоряне» про стягнення боргу за договором позики.

На обґрунтування позову вказано, що 19.07.2018 року між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким остання отримала в борг грошові кошти в розмірі 2 000 (дві тисячі) доларів США, строком до 01.09.2018 року.

Крім того, 24.07.2018 року між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким остання отримала в борг грошові кошти в розмірі 12 550 (дванадцять тисяч п`ятсот п`ятдесят) доларів США, строком до 01.11.2018 року.

Крім того, 25.07.2018 року між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким остання отримала в борг грошові кошти в розмірі 7000 (січ тисяч ) доларів США, строком до 01.11.2018 року.

Також, 27.07.2018 року між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким остання отримала в борг грошові кошти в розмірі 14 464 (чотирнадцять тисяч чотириста шістдесят чотири ) доларів США, строком до 01.09.2018 року.

Окрім того, 30.08.2018 року між ОСОБА_1 та відповідачем Фермерським господарством «Зоряне» в особі голови господарства ОСОБА_2 , було укладено договір позики, за яким остання отримала в борг грошові кошти в розмірі 843 660 (вісімсот сорок три тисячі шістсот шістдесят) гривень, строком до 01.12.2018 року.

Також, 13.09.2018 року між ОСОБА_1 та відповідачем Фермерським господарством «Зоряне» в особі голови господарства ОСОБА_2 , було укладено договір позики, за яким остання отримала в борг грошові кошти в розмірі 430 000 (чотириста тридцять тисяч) гривень, строком до 01.10.2018 року.

У встановлені у договорах позики строки, відповідачі не повернули позивачу суми позик, всупереч взятому на себе зобов`язанню, ухиляються від його виконання, у зв`язку із чим, позивач просить стягнути:

- з відповідача ОСОБА_2 на його користь грошові кошти у загальному розмірі 66 014 (шістдесят шість тисяч чотирнадцять) доларів США, та 2058 (дві тисячи п`ятдесят вісім) доларів США відсотків за прострочення сплати боргу;

-з відповідача Фермерського Господарства «Зоряне» на його користь боргу у загальній сумі 1 273 660 (один мільйон двісті сімдесят три тисячі шістсот шістдесят) гривень;

-стягнути з відповідачів на його користь по 8 810 (вісім тисяч вісімсот десять) грн. судового збору.

В судове засідання позивач не з`явився, надавши на адресу суду заяву, якою підтримав свої позовні вимоги в повному обсязі, просив суд розглядати справу у його відсутність.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили. Але під час підготовчого судового засідання відповідач ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та імені ФГ "Зоряне", як його голова, не заперечувала факт отримання грошових коштів від позивача згідно наданих ним договорів, але вказувала на те, що позивач повернув собі грошові кошти, зібравши врожай на полях відповідача.

В матеріалах справи наявні заяви відповідача ОСОБА_2 , яка виступає від свого імені та як голова ФГ, якими вона то просить суд про отримання копій позову з додатками, то просить суд про відкладення слухання справи на іншу дату.

Відповідно, відповідачі обізнані про те, що в провадженні суду перебуває зазначена цивільна справа, в якій вони мають статус відповідачів.

В зв`язку з неявкою всіх учасників справи, у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи та оцінивши досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Судом встановлено, що 19.07.2018 року між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким остання отримала в борг грошові кошти в розмірі 2 000 (дві тисячі) доларів США, строком до 01.09.2018 року.

Крім того, 24.07.2018 року між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким остання отримала в борг грошові кошти в розмірі 12 550 (дванадцять тисяч п`ятсот п`ятдесят) доларів США, строком до 01.11.2018 року.

Крім того, 25.07.2018 року між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким остання отримала в борг грошові кошти в розмірі 7000 (січ тисяч ) доларів США, строком до 01.11.2018 року.

Крім того, 27.07.2018 року між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким остання отримала в борг грошові кошти в розмірі 14 464 (чотирнадцять тисяч чотириста шістдесят чотири ) доларів США, строком до 01.09.2018 року.

Відповідач ОСОБА_2 прийняла спадщину після смерті батька - ОСОБА_3 , який за життя був головою ФГ «Зоряне» ( свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 1-1774 11.08.2018 року, видане державним нотаріусом Новоодеської державної нотаріальної контори), та була призначена головою ФГ «Зоряне» ( рішення №1 від 15.08.2018 року та Наказ №10 ВІД 15.08.2018 р.).

Вищевказані кошти відповідач ОСОБА_2 брала у позивача на потреби ФГ, головою якого вона стала в подальшому.

Набувши статус голови ФГ «Зоряне», відповідач продовжувала отримувати у позивача позики вже як голова ФГ на його потреби.

Так, 30.08.2018 року між ОСОБА_1 та відповідачем Фермерським господарством «Зоряне» в особі голови господарства ОСОБА_2 , було укладено договір позики, за яким остання отримала в борг грошові кошти в розмірі 843 660 (вісімсот сорок три тисячі шістсот шістдесят) гривень, строком до 01.12.2018 року.

Також, 13.09.2018 року між ОСОБА_1 та відповідачем Фермерським господарством «Зоряне» в особі голови господарства ОСОБА_2 , було укладено договір позики, за яким остання отримала в борг грошові кошти в розмірі 430 000 (чотириста тридцять тисяч) гривень, строком до 01.10.2018 року.

Проте, у встановлені у вищевказаних договорах позики строки, відповідачі не повернули позивачу суми позик, всупереч взятому на себе зобов`язанню. Оригінали договорів позик наявні у позивача та надані до суду.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, договір позики як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року №6-63цс13, від 24 лютого 2016 року №6-50 цс 16.

Крім того, статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.

Аналогічна правовапозиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

У відповідності до ч. 1 та 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, дати повернення коштів, зазначені у договорах позики, є тими строками, зі спливом яких у відповідача виникають обов`язки, а у позивача права, щодо повернення грошових коштів за договором позики.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

При цьому доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригіналу боргового документа позичальникові або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач такі докази суду не надав, договір позики відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальником не оспорювався. Крім того в договорах позики відсутні будь-які інші способи повернення боргу, окрім як повернення коштів.

У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісячно до дна повернення позики.

Відповідно до умов договорів позики від 19.07.2018 р.., 24.07.2018 р., 25.07.2018 р., 27.07.2018 р., 30.08.2018 р., 13.09.2018 р., встановлено, що у випадку неповернення грошових коштів в термін вищевказаної дати (зазначеної в договорові), позичальник зобов`язується за кожен прострочений день сплачувати 0,5% від отриманої суми до дня остаточної сплати позики.

Таким чином, розмір не сплачених відсотків за прострочення сплати боргу відповідно до умов договору позики від 19.07.2018 р. у сумі 250,00 доларів США ( 2000 х 0,5% х 25 днів = 250,00), відповідно до умов договору позики від 27.07.2018 р. у сумі 1808 доларів США ( 14464 х 0,5% х 25 днів = 1808) у загальній сумі 2058,00 доларів США підлягає стягненню, що стверджується розрахунком наданим позивачем.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати на сплату судового збору в розмірі по 8 810,00 грн. з кожного.

Керуючись ст. ст. 7,10,89,137, 258,259,263-265, 279, 280, 281 ЦПК України суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Фермерського Господарства «Зоряне» про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 - суму боргу за договорами позик від 19.07.2018 р.., 24.07.2018 р., 25.07.2018 р., 27.07.2018 р., в сумі 66 014 (шістдесят шість тисяч чотирнадцять) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 - 2058 (дві тисячи п`ятдесят вісім) доларів США відсотків за прострочення сплати боргу.

Стягути з Фермерського господарства «Зоряне», ідентифікаційний код юридичної особи 31740486, адреса місця знаходження: Миколаївська область, Новоодеський район, м. Нова Одеса, вул. Центральна, 355 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 - суму боргу за договорами позик від 30.08.2018 р., 13.09.2018 р ., в сумі 1 273 660 (один мільйон двісті сімдесят три тисячи шістсот шістдесят) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 судовий збір у розмірі 8 810 (вісім тисяч вісімсот десять) грн.

Стягути з Фермерського господарства «Зоряне», ідентифікаційний код юридичної особи 31740486, адреса місця знаходження: Миколаївська область, Новоодеський район, м. Нова Одеса, вул. Центральна, 355 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 - судовий збір у розмірі 8 810 (вісім тисяч вісімсот десять) грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду через Новоодеський районний суд Миколаївської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Головуючий: