Справа№340/737/18
Провадження № 2/938/8/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2020 року селище Верховина, Верховинський район, Івано-Франківська область

Верховинський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді Бучинського А.Б.,

з участю секретаря судового засідання Фурманюк В.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

третьої особи ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5 про визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

позивач звернулася до суду із позовом про визнання об`єктами права спільної сумісної власності подружжя: земельну ділянку, площею 0,1262 га, кадастровий номер :03:001:0503, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; та поділ майна шляхом визнання за нею право власності на Ѕ ідеальну частину земельної ділянки, площею 0,1262 га, кадастровий номер :03:001:0503, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), та житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 02.11.1983 по 25.02.1997 перебувала у шлюбі із відповідачем ОСОБА_3 . За час спільного проживання ними за спільні кошти та спільною працею в АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, площею 0,1262 га, побудовано житловий будинок та господарські будівлі та споруди, а саме криницю, пивницю, стайню до якої добудовано цегляний комплекс. Право власності на житловий будинок та господарські будівлі та споруди, відповідач оформив тільки в 23.01.2002, а на земельну ділянку 21.04.2008. Після розірвання шлюбу вони залишилися проживати в даному господарстві, та між ними досягнуто усної домовленості про те, що вони спільно будуть користуватися майном і кожен з них буде мати право на половину зазначеного нерухомого майна. Однак, в грудні 2018 року їй стало відомо про те, що відповідач має намір відчужити нерухоме майно, яке являється спільною сумісною власністю подружжя, на підставі договору дарування своїй дочці від другого шлюбу, що порушує її права на частку у спільному майні подружжя. А тому просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою судді Верховинського районного суду від 26.12.2018 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін.

Відповідач ОСОБА_3 11.03.2019 подав відзив на позов, згідно якого позовні вимоги заперечив з підстав наведених в позовній заяві, вважає їх такими, що не відповідають дійсності. Зазначив, що житловий будинок та господарські будівлі він побудував виключно за власні кошти, які заощадив до одруження, зокрема в сумі 10000 карбованців, за які в 1986 році він залив фундамент на будинок та купив стайню в с. Голови з метою використання деревини на будівництво житлового будинку. Також в с. Кривопілля йому тітка подарувала стайню, деревину з якої він використав для будівництва будинку. Подальше будівництво житлового будинку він здійснював виключно за власні кошти та власними силами, з допомогою батька, який допоміг звести дах, накрити будинок та подарував вікна і двері на другий поверх будинку, які також встановив. Після чого в грудні 1987 року він перевіз в будинок дружину з дітьми. В подальшому він викопав криницю, побудував з каміння пивницю, тимчасовий сарай для худоби та купив цеглу за гроші що йому подарував брат. В 1995 році за кошти які отримав від продажу автомобіля, що успадкував після смерті батька, добудував другий поверх будинку, оплатив послуги майстрів в 1997 році, привіз та залив фундамент під комплекс, будівництво якого закінчив 1998 році. Зазначив, що в цей період він з позивачкою вже припинив відносини, оскільки вона знайшла собі іншого чоловіка. Він з позивачкою в 2000 році домовився про те, що вона разом із своїм другим чоловіком буде проживати в будинку тільки до повноліття дітей. В 2001 році він одружився з ОСОБА_6 , з якою фактично і добудував спірний житловий будинок та господарські споруди, про що свідчить свідоцтво про реєстрацію права власності від 2001 року. Що стосується комплексу, то такий за час перебування в шлюбі з позивачкою взагалі не існував навіть на етапі фундаменту. Враховуючи наведене вважає, що спірний житловий будинок та господарські будівлі не відносяться до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, оскільки позивач не вчинила жодних дій, як власною працею, так і коштами, по здійсненню його побудови. Щодо земельної ділянки, то така також не відноситься до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, оскільки набута ним у власність у порядку безоплатної приватизації земель комунальної власності на підставі рішення селищної ради від 25.06.2007 року. Крім того, позивач пропустила строк позовної давності на звернення з позовом до суду. Просить в задоволенні позову відмовити за його безпідставністю.

Відповідачем ОСОБА_3 22.03.2018 подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, яку мотивує тим, що позивачка з часу розірвання шлюбу, а саме з 1997 року, знала про те, що спірне майно належить тільки йому, оскільки він ніколи не визнавав її право на частку у майні, а тому просить відмовити в задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності.

Ухвалою суду від 28.03.2019 залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 та надано строк для подання пояснень щодо позову.

У строк встановлений судом, 02.04.2019 третя особа ОСОБА_5 подала пояснення на позов, згідно яких вважає позов безпідставним та необґрунтованим. Зазначила, що в 1996 році шлюбні відносини між сторонами припинилися, позивач знайшла собі іншого чоловіка і в 1997 році шлюб між ними було розірвано. Вона з відповідачем уклала шлюб 2001 року, де в них народилося троє дітей. Вона разом з відповідачем спільними зусиллями та коштами побудували поряд з житловим будинком в АДРЕСА_1 , а саме літню кухню, сарай та гараж, які також входять до предмету спору. Вказала, що на даний комплекс вона витратила власні кошти, які отримала з продажу спадкового майна. До даних будівель позивач не має жодного відношення, оскільки такі побудовані після розірвання шлюбу між сторонами, та право власності відповідач ОСОБА_3 набув на таке майно в 2001 році. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності. Просить в задоволенні позову відмовити за його безпідставністю.

Ухвалою суду від 02.10.2019 клопотання позивача задоволено частково, призначено по справі будівельно-технічну експертизу, зупинено провадження у справі.

У зв`язку з неможливістю проведення експертизи, ухвалою суду від 16.12.2019 поновлено провадження в справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , її представник заявлені позовні вимоги підтримали з підстав наведених в позовній заяві. Додатково пояснили, що шлюб із відповідачем розірвано на підставі рішення суду від 25.02.1997. Перші роки шлюбного життя, а саме з 1983 року по 1985 рік вони із відповідачем проживали у його батьків, однак життя не складалося, а тому вони переїхали проживати в с.Ільці до матері позивача. Будівництво житлового будинку в АДРЕСА_1 вони розпочали в 1985 році на земельній ділянці, яку їм виділила селищна рада у 1985 році, в розмірі 0,08 га. Для здійснення будівництва будинку, вони купили на розбір хату в с. Голови та 52 бруси в с.Ільці. Також тітка відповідача подарувала їм стайню на розбір в с Кривопілля, Верховинського району. Житловий будинок вони побудували швидко і в грудні 1987 року вже перейшли проживати на його другий поверх. Із залишків деревини побудували тимчасовий сарай. Пізніше, в 1994 році залили фундамент та розпочали будівництво комплексу з цегли, яку заробив відповідач. Вона весь час займалася домашнім господарством та виховувала двох спільних дітей. Відповідач працював у колгоспі та займався будівництвом.

При цьому позивач зазначила, що дійсно у 1997 році вони із відповідачем розлучилися, однак на той момент житловий будинок будівництвом був повністю завершений та придатний до проживання. Крім цього, на момент розірвання шлюбу ними було повністю збудовано частину господарських будівель, а саме: погріб, криницю, огорожу, вбиральню. Також, частково було споруджено гараж та літню кухню із цегли, будівництво яких відповідач завершував уже після розірвання шлюбу та створення нової сім`ї.

Крім цього, представник позивача вважає, що позовна давність для заявлених позивачем вимог не сплила, оскільки не зважаючи на те, що сторони розірвали шлюб у 1997 році, лише у 2018 році позивач дізналася про порушення свого права, оскільки до цього часу вільно проживала, користувалася та володіла майном. Зазначив, що між сторонами існувала усна домовленість щодо порядку володіння спірним майном по Ѕ частині, відповідач фактично визнавав її право на половину подружнього майна, а тому вона довгий час не цікавилася питанням оформлення права власності на це майно. При цьому, позивач визнала, що дійсно реєструвала своє місце проживання в будинку зі згоди відповідача, однак не придавала цьому значення, оскільки на той час її право не порушувалося. Таке порушення відбулося лише у 2018 році, коли вона дізналася, що відповідач має намір відчужити спірне майно на користь дітей від повторного шлюбу. Просять позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні відносно позову заперечив, суду пояснив, що дійсно, в період перебування у шлюбі із позивачем, Верховинська селищна рада йому надала у 1985 році земельну ділянку для будівництва житлового будинку. У 1986 році він залив фундамент та у 1987 році побудував житловий будинок, куди вони в цьому ж році перейшли жити із сім`єю на другий поверх. Перший поверх будинку на той час був не завершений, однак повністю житловий будинок був готовий до експлуатації у 1996 році. Крім цього, в 1997 році він залив фундамент під цегляний комплекс господарських споруд, позначених на плані: літня кухня під літ. Б, гараж під літ. В та сарай під літ. Г, який накрив в 1998 році. Після розірвання шлюбу з позивачем, в 2000 році до нього переїхала жити його друга дружина ОСОБА_5 , з якою вони до 2008 року завершили будівництво зазначеного комплексу господарських споруд облаштувавши на другому поверсі своє житло. Позивач залишилася із його згоди проживати в житловому будинку до моменту повноліття дітей. Також зазначив, що він будував все за власні кошти, оскільки позивач ніде не працювала та в інтересах сім`ї. Вважає, усе майно своєю особистою власністю, а тому просить в задоволенні позову відмовити за його безпідставністю.

Представник відповідача ОСОБА_4 підтримавши позицію свого довірителя, додатково вказав, що земельна ділянка являється приватною власністю відповідача ОСОБА_3 , оскільки набута ним у власність на підставі безоплатної приватизації. Також позивачем пропущено строк позовної давності для звернення з позовом до суду, оскільки шлюб між сторонами розірвано в 1997 році і позивач з цього часу знала про те, що відповідач не визнає її право на частку у майні та тільки із його згоди, як власника, вона була зареєстрована у будинку. Просить в задоволенні позову відмовити.

Третя особа, ОСОБА_5 відносно позову заперечила, вказала, що проживає спільно із відповідачем з 2000 року та в 2001 році уклали шлюб. Спільними зусиллями вони доробили комплекс на території будинковолодіння, в тому числі і за її кошти, які вона заробляла перебуваючи за кордоном. Також вона продала майно отримане в спадщину, кошти від реалізації якого вклала в будівництво комплексу.

Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд позов задовольняє з таких підстав.

Судом встановлено, що сторони у справі ОСОБА_7 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.11.1983, і рішенням Верховинського районного суду від 25.02.1997 шлюб між ними розірвано (а.с.13). Запис в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено 14.04.1997 під №22 (а.с.14).

Згідно з свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 23.01.2002, що видане на підставі рішення Верховинської селищної ради №54 від 23.11.2001 (а.с.61) відповідачу ОСОБА_3 на праві приватної власності належить житловий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 . Даний житловий будинок 23.01.2002 за реєстровим номером № НОМЕР_1 зареєстрований в Коломийському міжрайонному бюро технічної інвентаризації та 04.10.2018 державним реєстратором за ОСОБА_3 здійснено державну реєстрацію права власності на даний житловий будинок (а.с.62).

При цьому, з технічного паспорта вбачається, що будинковолодіння АДРЕСА_2 , складається із житлового будинку, загальною площею 130,1 м.кв., а також господарських будівель і споруд, а саме: літньої кухні під літ. Б, гаража під літ. В, погребу під літ. Д, вбиральні під літ. Ж, криниці під №1 та огорожі під №2. Рік побудови як житлового будинку, так і господарських будівель та споруд вказана 1999 рік.

Крім того, у власності відповідача ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ №853016 від 21.04.2008 виданого на підставі рішення Верховинської селищної ради від 15.06.2007, знаходиться земельна ділянка площею 0,1262 га, кадастровий номер :03:001:0503, цільове призначення якої: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.66-67).

Не зважаючи на той факт, що право власності за відповідачем зареєстровано уже після розірвання шлюбу, позивач вважає зазначене майно спільним майном подружжя, яке було створено або набуто за час перебування у шлюбі.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує, що з 01 січня 2004 року набув чинності новий Сімейний кодекс України. До цього часу сімейні правовідносини були врегульовані Кодексом про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) від 20 червня 1969 року.

Оскільки шлюб між сторонами розірвано у 1997 році, тому до спірних правовідносин застосовуються норми чинного на той час КпШС України.

Відповідно до ст.16 Закону України «Про власність» в редакції чинній на час розірвання шлюбу, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

У відповідності до ст.22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно з ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» передбачено, що розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України). Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодекса про шлюб та сім`ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Таким чином, з наведених норм законодавства випливає, що майно, що було нажите подружжям під час їх перебування у шлюбі, є їх спільною власністю, а частки у такій власності є рівними. При цьому, від рівності часток суд вправі відступити лише враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Як безспірно встановлено у судовому засіданні, і вказані обставини підтверджуються актом №24 про закінчення забудови індивідуальної садиби ОСОБА_3 , затвердженого рішенням виконкому Верховинської Ради народних депутатів від 23.11.2001 №54 (а.с.60), що на підставі рішення Верховинської селищної ради від 26.03.1986 №33, відповідачу ОСОБА_3 , під час його перебування у шлюбі із ОСОБА_1 було надано земельну ділянку по АДРЕСА_1 для будівництва індивідуального житлового будинку.

При цьому, з цього ж акту вбачається, що будівництво індивідуальної садиби, а саме житлового будинку та господарських будівель, споруд розпочато у 1987 році та повністю завершено у 2001 році. Площа присадибної земельної ділянки, яка фактично знаходиться в користуванні ОСОБА_3 дорівнює 700 кв. На присадибній земельній ділянці побудовано: а) мансардний житловий будинок, який має коридор, кладову, кухню, п`ять житлових кімнат, веранду на другому поверсі. Площа забудови 101,8 кв.м., корисна площа 110,4 кв.м., житлова площа 76,7 кв.м. Матеріали ундаментів бетон, стін дерево, перекриття дерево, покрівлі азбестоцементні хв.листи. Опалення пічне, електропостачання від існуючої ЛЕП, водопостачання шахтн.колодязь; б) надвірні будівлі: літня кухня, гараж, сарай, погріб, вбиральня, криниця, огорожа; в) проведено благоустрій ділянки. Комісія прийняла в експлуатацію забудову садиби громадянина ОСОБА_3 , яка знаходиться в АДРЕСА_1 з оцінкою задовільно.

Крім цього, кожною із сторін виготовлено окремі технічні паспорти на будинковолодіння (а.с.21-23 та 63-65), згідно з якими роки побудови житлового будинку та господарських будівель, споруд зазначаються різні. Так, у технічному паспорті, виготовленому на ім`я позивача, рік забудови будинковолодіння зазначено 1988, а в технічному паспорті виготовленому на ім`я відповідача 1999 рік.

Однак, як позивач, так і відповідач в судовому засіданні фактично визнали, що житловий будинок, позначений на плані під літ. А, був розпочатий будівництвом одразу після надання під забудову земельної ділянки та повністю був завершений разом із частиною господарських будівель та споруд станом на 1996 рік, тобто до моменту розірвання шлюбу. Лише частину господарських будівель, а саме: літню кухню під літ. Б, гараж під літ. В та сарай під літ. Г було завершено відповідачем уже після розірвання шлюбу.

Вказані обставини підтвердили суду і допитані свідки, як зі сторони позивача ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , так і з сторони відповідача ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 які суду показали, що під час перебування у шлюбі сторін повністю було збудовано житловий будинок, в якому вони проживали із дітьми з кінця 1980-их років. Після розірвання шлюбу житловий будинок не перебудовувався, однак відповідачем перебудовувалася та добудовувалася стайня, надбудовано над нею другий поверх житлового комплексу, де облаштовано житло для його нової сім`ї. ОСОБА_1 залишилася проживати у раніше побудованому житловому будинку.

Крім цього, з довідки та акту обстеження матеріально-побутових умов від 31.10.2018 (а.с.15, 16) вбачається, що ОСОБА_1 проживає в житловому будинку по АДРЕСА_1 з 1988 року, зареєстрована в даному житловому будинку з 24.09.2002.

За таких обставин, суд приходить до переконання про доведеність в судовому засіданні обставин про те, що житловий будинок АДРЕСА_1 , позначений на плані під літ. А, був нажитий сторонами як подружжям, тобто побудований та завершений будівництвом за час перебування сторін у шлюбі в інтересах сім`ї та з метою проживання, ведення спільного господарства на земельній ділянці, що була відведена під час шлюбу для цієї мети.

При цьому, доводи відповідача про те, що вказане майно є його особистим майном, так як він будував його за власні кошти, а відповідач ніде не працювала, судом до уваги не приймаються, оскільки по перше, такі не підтверджені належними та допустимими доказами, а по друге, на той час чинне законодавство не передбачало можливості визнання особистою власністю майно, яке набуто подружжям під час шлюбу в залежності від вкладу кожного з подружжя у набуття такого майна.

Одночасно, судом враховуються доводи відповідача про те, що ним було добудовано частину господарських будівель уже після розірвання шлюбу, однак виходячи із змісту юридичного поняття «головна річ та її приналежність», враховуючи що житловий будинок під літ. А є головною річчю, а усі господарські будівлі, споруди її приналежністю, щодо яких не може виникати окремих цивільних прав та обов`язків, і відповідачем не вживалося заходів для реєстрації цих будівель, як окремого нерухомого майна, не вбачає можливості виключення частини цих будівель із об`єму спільного сумісного майна подружжя. В той же час, такі обставини, за умови їх належного доведення, можуть бути враховані судом під час визначення ідеальної частки кожного із учасників подружжя у спільному майні, або при реальному поділі спільного сумісного майна.

Таким чином, оскільки нерухоме майно, а саме житловий будинок з приналежними до нього господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 був нажитий сторонами як подружжям, а тому, незалежно від особистої участі кожного з подружжя у його створенні, за правилами чинного на момент розірвання шлюбу законодавства, являвся спільною власністю подружжя. А враховуючи, що на час спірних правовідносин діяв Закон України «Про власність», який не пов`язував виникнення права власності з моментом державної реєстрації права власності на нерухоме майно, тому не зважаючи на ту обставину, що відповідачем зареєстровано право власності на житловий будинок уже після розірвання шлюбу у 2002 році, суд вважає за необхідне визнати вказане майно спільним майном подружжя, як таке що нажите сторонами у шлюбі, а в цій частині позовні вимоги такими, що підлягають до задоволення.

Вирішуючи позовну вимогу про поділ зазначеного майна шляхом визначення ідеальної частки, суд враховує загальні принципи чинного на той час законодавства щодо рівності часток у спільній власності подружжя, при відсутності доказів про наявність іншої домовленості між подружжям або шлюбного договору, чи інших обставин, які б давали суду підстави відступити від рівності часток.

При цьому, суд не вбачає підстав для відступу від рівності часток шляхом збільшення розміру частки відповідача з врахуванням встановлених фактів часткової добудови та надбудови господарських приміщень на території будинковолодіння після розірвання шлюбу, оскільки на час розгляду справи відповідачем не представлено жодних доказів про те, яку частку створене ним майно після розірвання шлюбу становить від об`єму іншого спільного сумісного майна подружжя, та на скільки збільшився розмір його частки внаслідок таких дій.

З метою отримання таких фактичних даних, судом призначалася судова будівельно-технічна експертиза ухвалою суду від 02.10.2019, на вирішення якої пропонувалося питання щодо встановлення переліку, об`ємів фактично виконаних будівельних робіт з реконструкції, добудови як житлового будинку, так і господарських будівель, споруд після розірвання шлюбу між сторонами із визначення відсоткової різниці в порівнянні з об`ємом нерухомого майна до цього моменту.

Однак, 10.12.2019 експертом повідомлено суд про неможливість проведення зазначеної експертизи у зв`язку із ненаданням сторонами технічних документів станом на 1997 рік.

Інших доказів, які б підтверджували обставини, на які відповідач посилається, суду не представлено. При цьому, показання свідків в цій частині, судом не можуть визнаватися достатніми доказами, оскільки не можуть бути джерелом відомостей про об`єм створеного майна, вартість, перелік будівельних робіт.

В той же час, з досліджених доказів, судом встановлено, що за відповідачем за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано право власності на такі об`єкти нерухомості, як житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Інших об`єктів нерухомості, зокрема будинків за відповідачем за даною адресою, не зареєстровано. При цьому, назви та перелік господарських будівель та споруд, які входять до об`єкта нерухомості, а саме житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 з часу їх побудови, не змінилися.

За таких обставин, оскільки відповідачем, в силу вимог ст. 81 ЦПК України, не доведено перед судом обставин, які б були судом визнані істотними при визначенні розміру часток сторін у спільному майні подружжя і надавали суду підстави для відступу від рівності часток, тому слід позовні вимоги про поділ майна в цій частині також задовольнити визнавши право власності за позивачем на засадах рівності часток, а саме Ѕ частину житлового будинку з приналежними до нього господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім цього, судом встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, в АДРЕСА_1 знаходиться на земельній ділянці, площею 0,1262 га, кадастровий номер :03:001:0503, цільове призначення якої: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), право власності на яку відповідач набув в порядку приватизації на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ №853016 від 21.04.2008 виданого згідно з рішенням Верховинської селищної ради від 15.06.2007 (а.с.67).

Дійсно, згідно з положеннями частини першою статті 81, частини третьої статті 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Однак, відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15, та постанові Верховного Суду від 25 лютого 2019 року № 199/2099/17.

З наведеного випливає, що у випадку набуття у власність земельної ділянки одним з подружжя шляхом її приватизації, якщо на такій земельній ділянці розташований житловий будинок, що визнаний судом спільною сумісною власністю подружжя та здійснено його поділ, то до кожного з учасників подружжя переходить право власності на частку у цій земельній ділянці, яка відповідає розміру частки у спільній власності на будинок.

За таких обставин, оскільки судом визнано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, в АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визначено за позивачем право власності на Ѕ частину будинку, і такий знаходиться на земельній ділянці, площею 0,1262 га, кадастровий номер :03:001:0503, що виділена під час шлюбу сторін для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а тому до позивача в момент приватизації земельної ділянки відповідачем перейшло право власності на Ѕ частину цієї земельної ділянки, що відповідає розміру її частки у власності на будинок, що розташований на цій земельній ділянці. Враховуючи наведене, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Щодо заяви відповідача ОСОБА_3 від 22.03.2019 про застосування позовної давності до позовних вимог, суд зазначає наступне.

Згідно з вимогами ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Таким чином, на час розрівняння шлюбу між сторонами, а саме 14.04.1997 діяла імперативна норма ч. 3 ст. 29 КпШС України про трирічний строк позовної давності щодо вимог про поділ майна.

Згідно зі ст. 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в ст. 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Частиною 3 ст. 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі ст.11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суд враховує, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15 та у постанові від 06.11.2019 в справі №203/304/17.

Оскільки, після розірвання шлюбу 14.04.1997 позивач ОСОБА_1 продовжувала проживати у спірному житловому будинку та користувалася господарськими спорудами, з 24.09.2002 позивач зареєструвала своє місце проживання за цією ж адресою, і до 2018 року відповідачем їй не чинилося перешкод у користуванні майном, а тому позивач вважається такою, що не пропустила строки звернення з позовом до суду. У зв`язку із цим підстав для застосування наслідків спливу позовної давності суд не вбачає.

Керуючись ст.ст.10-13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355, Розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати об`єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 :

- земельну ділянку площею 0,1262 га, кадастровий номер :03:001:0503, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- житловий будинок, позначений на плані під літерою А, загальною площею 130,1 м.кв., житловою площею 76,7 м.кв. з господарськими будівлями та спорудами: літньою кухнею, позначеною на плані під літерою Б, гаражем позначеним на плані під літерою В, сараєм позначеним на плані під літерою Г, погребом позначеним на плані під літерою Д, вбиральнею позначеним на плані під літерою Ж, криницею позначеною на плані під №1, огорожею позначеною на плані під №2, що розташовані на земельній ділянці, площею 0,1262 га, кадастровий номер :03:001:0503, за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на:

- Ѕ ідеальну частину земельної ділянки, площею 0,1262 га, кадастровий номер :03:001:0503, цільове призначення якої: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- Ѕ ідеальну частину житлового будинку, позначеного на плані під літерою А, загальною площею 130,1 м.кв., житловою площею 76,7 м.кв. з господарськими будівлями та спорудами, а саме: літню кухню, позначену на плані під літерою Б, гараж позначений на плані під літерою В, сарай позначений на плані під літерою Г, погріб позначений на плані під літерою Д, вбиральню позначену на плані під літерою Ж, криницю позначену на плані під №1, огорожу позначену на плані під №2, що розташовані на земельній ділянці, площею 0,1262 га, кадастровий номер :03:001:0503, за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Івано-Франківського апеляційного суду через Верховинський районний суд Івано-Франківської області або безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; персональний ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; персональний ідентифікаційний номер НОМЕР_3 .

Третя особа: ОСОБА_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; персональний ідентифікаційний номер НОМЕР_4 .

Повний текст судового рішення складено 03 березня 2020 року.

Суддя: Бучинський А.Б.