ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3641/20 Справа № 214/8064/19 Суддя у 1-й інстанції - Прасолов В. М. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2020 року м.Кривий Ріг

Справа № 214/8064/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.,

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.,

секретар судового засідання: Євтодій К.С.

сторони

стягувач: ОСОБА_1 ,

боржник: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадженняапеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 грудня 2019 року, яка ухвалена суддею Прасоловим В.М. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 20 грудня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою про визнання неправомірними дій Головного держаного виконавця Саксаганського відділу державної виконавчої служби міста Кривого Рогу Головного територіального управління юстиції Дніпропетровській області Замараєвої Ірини Юріївни щодо винесення постанови про тимчасове обмеження в праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів в повному обсязі, скасування постанови.

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що постановою державного виконавця Саксаганського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції від 03.03.2014 року відкрито виконавче провадження ВП 42312152 з примусового виконання виконавчого листа № 2/214/1413, виданого 14.05.2013 року Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області про стягнення з нього аліментів у розмірі 1/4 частини щомісячно з усіх видів його заробітної плати (доходу) на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_3 .

Вказує, що, починаючи з 2014 року по вересень 2019 року ні стягувач, а ні державний виконавець не повідомляли його про наявність боргу зі сплати аліментів.

При цьому, позивач постійно (щомісячно) надсилав кошти дочці ОСОБА_4 на картку-рахунок, яку їй передав, крім цього, вона тривалий період проживала разом з ним, також вони разом відпочивали в літній період, придбав їй телефон, планшет та іншу техніку. Він у 2015 році направив на адресу стягувача пропозицію оформити 1/3 квартири на користь дочки, яка належить йому на праві приватної власності. Стягувачку влаштовував порядок виплати ним аліментів на користь дочки в добровільному порядку.

В кінці жовтня 2019 року, його представник, ознайомившись з матеріалами провадження, повідомив, що державним виконавцем 18.06.2019 року здійснено розрахунок за період з 01.08.2015 року по 18.06.2019 року та ним визначено борг в сумі 86 272,93 грн. Також державним виконавцем у відношенні нього, винесено постанову ВП № 42312152 від 18.06.2019 року про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості по аліментах в повному обсязі. На його адресу постанова не надсилалась, в інший спосіб не вручалась. Вказана заборгованість виникла до 2018 року.

Вказує, що працює водієм, що пов`язано з постійним перетинанням кордону України, робота є джерелом його існування. Позбавлення водійських прав чи заборона виїжджати за межі України, призведе лише до збільшення заборгованості по аліментах.

Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 грудня 2019 року у задоволенні скарги ОСОБА_2 про визнання неправомірними дій Головного держаного виконавця Саксаганського відділу державної виконавчої служби міста Кривого Рогу Головного територіального управління юстиції Дніпропетровській області Замараєвої Ірини Юріївни щодо винесення постанови про тимчасове обмеження в праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів в повному обсязі, скасування постанови відмовлено.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та ухвалити нове рішення про задоволення його скарги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що постанова державного виконавця від 03.03.2014 року про примусове виконання виконавчого листа № 2/214/1413, виданого 14.05.2013 року Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області та постанова державного виконавця від 18.06.2019 року про тимчасове обмеження його у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості по аліментах в повному обсязі вручені йому не були, на його адресу не надсилались.

Вказує, що він постійно надсилає донці гроші, купує техніку, крім того він працює водієм та його робота пов`язана з постійним перетинанням кордону України, отже тимчасове обмеження його у виїзді за межі України призведе лише до збільшення заборгованості.

Зазначає, що державним виконавцем з моменту відкриття виконавчого провадження не було вчинено жодної дії, спрямованої на виконання судового рішення. Законом не передбачене обов`язкового обмеження за наявності невиконаних зобов`язань, а встановлена лише така можливість при наявності відповідних підстав.

На думку боржника, тимчасові обмеження є такими, що суперечать закону, тому що відсутня підстава, як ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього відповідними рішеннями, що виконуються у виконавчому провадженні. Крім того, державним виконавцем наводиться сума боргу за сукупний період з 01.08.2015 року по 01.08.2019 року, такий підхід є хибним, оскільки відлік терміну заборгованості по аліментам повинен відраховуватись з 06.02.2018 року (з часу, коли дана норма закону почала діяти).

У відзиві на апеляційну скаргу стягувач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу Саксаганський відділ ДВС у місті Кривому Розі Південно-Східного межрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, як законне та обґрунтоване.

Заслухавши суддю-доповідача, боржника ОСОБА_2 та його представника - адвоката Вако М.Ю., які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, Головного державного виконавця Саксаганського відділу державної виконавчої служби міста Кривого Рогу Південно-Східного межрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Замараєву І.Ю., яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та відзивів на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27.03.2013 року, по справі № 214/1271/13-ц, з ОСОБА_2 було стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти, на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.02.2013 року і до досягнення донькою ОСОБА_4 18-річного віку.

14 травня 2013 року Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області видано виконавчий лист по справі 214/1217/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини.

Постановою державного виконавця Саксаганського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції від 03.03.2014 року відкрито виконавче провадження ВП № 42312152, з виконання виконавчого листа № 2/214/1413 виданого 14 травня 2013 року Саксаганським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.02.2013 року і до досягнення донькою ОСОБА_4 18-річного віку.

Постановою державного виконавця Саксаганського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції від 04.08.2015 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ВП № 42312152, накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, яке належить боржнику ОСОБА_2 , заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке йому належить.

Постановою Головного державного виконавця Саксаганського відділу державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Замараєвою І.Ю. від 18.06.2019 року при примусовому виконанні виконавчого листа № 2/214/1413, виданого 14 травня 2013 року Саксаганським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.02.2013 року і до досягнення донькою ОСОБА_4 18-річного віку, встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі згідно виконавчого листа № 2/214/1413, виданого 14 травня 2013 року ( а.с.7).

Згідно пояснення ОСОБА_2 від 26.03.2014 року він обізнаний щодо обов`язку сплачувати щомісячно аліменти та надавати квитанції про їх сплату до державної виконавчої служби, від сплати аліментів не відмовляється ( а.с.40).

Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам ОСОБА_2 , згідно листа № 2/214/1413, виданого Саксаганським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області 14 травня 2013 року, заборгованість станом на 01.11.2019 року складає 98799,93 грн. ( а.с. 60,61- зворот).

Відмовляючи в задоволенні скарги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець прийняв постанову, якою встановив тимчасове обмеження боржника ОСОБА_2 у виїзді за кордон, в межах своїх повноважень, оскільки на час винесення оскаржувальної постанови заборгованість ОСОБА_2 перевищувала суму відповідних платежів за чотири місяці, тому право боржника не було порушено.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так само, згідно ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 20.07.2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Відповідно до ст.447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 ст. 5 вказаного Закону передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»

Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про виконавче державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

06 лютого 2018 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання, шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів», яким внесено зміни до ряду законодавчих актів, у тому числі й до Закону України «Про виконавче провадження». Зокрема, посилено відповідальність платників аліментів у разі допущення заборгованості, введено відповідні заходи та порядок їх застосування з наданням відповідних повноважень державному виконавцю.

Згідно з пунктом 1 частини дев`ятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції чинної на час винесення державним виконавцем постанови від 18 червня 2019 року, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що державний виконавець, який діяв виключно в межах своїх повноважень та вимог Закону України «Про виконавче провадження», зобов`язаний вживати заходів щодо примусового виконання рішення, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Встановивши, що за боржником рахується заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини, розмір якої перевищує сукупну суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець правомірно виніс постанови про обмеження боржника у встановленні тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, відносно ОСОБА_2 до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що державний виконавець при винесенні оскаржуваної постанови діяв в межах наданих йому законом повноважень, відповідає обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які суд правильно застосував.

Аналізуючи норми права, якими керувався державний виконавець при винесенні оскаржуваної постанови, вбачається, що достатньою підставою для застосування тимчасових обмежень є встановлення факту наявності заборгованості за певний період, передбачений законом та в певному розмірі.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що державним виконавцем наводиться сума боргу за сукупний період з 01.08.2015 року по 01.08.2019 року, такий підхід є хибним, оскільки відлік терміну заборгованості по аліментам повинен відраховуватись з 06.02.2018 року (з часу, коли дана норма закону почала діяти), колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року у справі № 639/1140/18-ц (провадження № 61-6208 св 19) вказано, що «посилання касаційної скарги на те, що оскільки закон зворотної дії в часі не має, то строк несплати аліментів за шість місяців для винесення постанови державного виконавця повинен був обчислюватися з дня набрання чинності Закону України «Про виконавче провадження» у відповідній редакції, тобто з 06 лютого 2018 року, не заслуговують на увагу, так як підставами для винесення постанови, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» є саме наявність заборгованості зі сплати аліментів, яка утворилася після винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців».

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвала є обґрунтованою, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є правильними у зв`язку з чим вона повинна бути залишена без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу на ухвалу Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 06 березня 2020 року.

Головуючий:

Судді: