ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 161/14544/17

провадження № 61-42747 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу адвоката Гаврилюк Оксани Омелянівни, яка діє в інтересах публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 березня 2018 року у складі судді Подзірова А. О. та постанову апеляційного суду Волинської області від 09 липня 2018 року у складі колегії суддів Грушицького А. І., Здрилюк О. І., Шевчук Л. Я.,

ВСТАНОВИВ :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

22 вересня 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 та з урахуванням уточнених позовних вимог просило стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 19 148,45 доларів США, з яких 13 141,63 доларів США заборгованості по кредиту, що становить 344 174,48 грн, та 6 006,82 доларів США заборгованості по процентах, що становить 157 316,42 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 27 грудня 2005 року АКБ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 070-22-168, відповідно до умов якого останній отримав 18 000 доларів США зі сплатою 12,75 % річних за встановленим графіком погашення заборгованості з кінцевим терміном до 20 грудня 2015 року.

Позичальник ОСОБА_1 своїх зобов`язань не виконав належним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість за договором, яка станом на 13 червня 2017 року становила 29 196,89 доларів США, частину якої позивач просить стягнути у судовому порядку.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 березня 2018 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із того, що строк виконання основного зобов`язання було змінено, а в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених правом з урахуванням переривання строку позовної давності до 10 лютого 2012 року, в тому числі шляхом пред`явлення позову до основного боржника.

Банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише 22 вересня 2017 року, тобто зі спливом позовної давності, про застосування якої просив відповідач, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

Постановою апеляційного суду Волинської області від 09 липня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» залишено без задоволення, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 березня 2018 року залишено без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що позивачем пропущено позовну давність, про застосування якої заявлено стороною у спорі, у зв`язку з чим суд першої інстанції ухвалив законне та справедливе рішення.

Посилання позивача на ту обставину, що банк має право на стягнення процентів за період з 20 вересня 2014 року по 20 вересня 2017 року, уважав необгрунтованими, оскільки строк виконання основного зобов`язання було змінено кредитором у 2008 році, а позовна давність спливла 10 лютого 2012 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У серпні 2018 року адвокат Гаврилюк О. О., яка діє в інтересах ПАТ «Укрсоцбанк», подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення судів першої та апеляційної інстанцій.

Ухвалою Верховного Суду від 30 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Позивач зазначає, що у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Посилається на позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14.

Вважає, що оскільки відповідач не повернув кошти за кредитним договором, то позивач має право нараховувати проценти та пеню до повного належного виконання зобов`язань по кредитному договору, і такі платежі підлягають стягненню у межах позовної давності.

Заперечення/відзив на касаційну скаргу

У жовтні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на дану касаційну скаргу від ОСОБА_1 , у якому відповідач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Зазначає, що пунктом 4.5 кредитного договору передбачено, що у разі невиконання позичальником обов`язків з повернення кредиту протягом більш ніж 60 днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, а позичальник повинен протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти та штрафні санкції.

Стверджує, що у квітні та у листопаді 2008 року отримував вимогу від банку про погашення заборгованості у повному обсязі.

Вважає, що позивач змінив строки виконання зобов`язання у 2008 році, у зв`язку з чим втратив право нараховувати проценти, посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 (провадження № 14-154цс18) та постанову Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 564/2199/15 (провадження № 61-2404св18).

Оскільки строк виконання основного зобов`язання змінено, а в позивача виникло право на звернення до суду з урахуванням переривання позовної давності до 10 лютого 2012 року, вважає, що позовна давність спливла.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 27 грудня 2005 року АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 уклали договір кредиту № 070-22-168.

За умовами кредитного договору банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 18 000 доларів США зі сплатою 12,75 % річних за встановленим графіком погашення заборгованості з кінцевим терміном до 20 грудня 2015 року.

Відповідно до підпунктів 3.3.8, 3.3.9 договору позичальник також був зобов`язаний сплачувати проценти за використання кредиту в порядку визначеному пунктами 2.4, 2.5 договору, а також своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливу неустойку в порядку, визначеному пунктом 1.1 кредитного договору.

Згідно пункту 4.5 кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених підпунктами 3.3.8, 3.3.9, протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

У забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором від 27 грудня 2005 року № 070-22-168 банк та ОСОБА_2 уклали іпотечний договір від 27 грудня 2005 року, за умовами якого іпотекодавець передала в іпотеку трьохкімнатну квартиру загальною площею 68,3 м2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Останній платіж за спірним кредитним договором був здійснений відповідачем 29 серпня 2008 року.

Відповідно до матеріалів цивільної справи № 2-2667/09 за позовом банку до іпотекодержателя про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у квітні та листопаді 2008 року банк направив іпотекодавцю претензії про погашення заборгованості у повному обсязі, які отримані нею поштою.

Позивач скористався своїм правом іпотекодержателя та кредитора на дострокове погашення всієї суми заборгованості, зокрема у позовній заяві від 10 лютого 2009 року по справі № 2-2667/09 позивач наголошував на використання ним права, яке передбачене у пунктах 4.4, 4.5 кредитного договору та просив про дострокове погашення всієї суми боргу.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 вересня 2009 року у справі № 2-2667/09 позовні вимоги банку задоволені частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь АКБ СР «Укрсоцбанк» заборгованість в сумі 106 471,98 грн за договором кредиту від 27 грудня 2005 року № 070-22-168 та 4 604,11 грн за договором відновлювальної кредитної лінії від 12 листопада 2007 року № 070-22-86/07 шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - трьохкімнатну квартиру загальною площею 68,3 м2, житловою площею 39,3 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , згідно договорів іпотеки від 27 грудня 2005 року в реєстрі за № 9242 та від 12 листопада 2007 року в реєстрі за № 8982.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», від 15 січня 2020 року № 460-ІХ, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.

Згідно з положеннями статті 389 ЦПК України у редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам статті 263 ЦПК України, відповідно до якої вони мають ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законними і обґрунтованими.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Звернення банку з позовом, вимогою про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом (заявою) вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором платежі припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Такі правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц та від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили, що пунктом 4.5 кредитного договору передбачено зміну строку виконання основного зобов`язання у разі невиконання позичальником зобов`язань протягом 60-денного строку, банк використав можливість, передбачену статтею 1050 ЦК України, направивши відповідні вимоги до іпотекодержателя та звернувшись з позовом до іпотекодержателя про дострокове погашення заборгованості за спірним кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

У зв`язку з цим суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погодився апеляційний суд, що 10 лютого 2009 року позовна давність перервалася у силу частини другої статті 264 ЦК України у зв`язку з пред`явленням банком позову до іпотекодавця, а спливла 10 лютого 2012 року.

Відповідач у судовому засіданні заявив про застосування позовної давності, тому суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог банку.

Доводи касаційної скарги щодо обчислення позовної давності з моменту настання строку погашення чергового платежу є необґрунтованими, оскільки у 2008 році банк використав право на дострокове стягнення кредиту, у зв`язку з чим змінив порядок, умови і строк дії кредитного договору, у тому числі порядок сплати, замінивши передбачені графіком періодичні платежі на сплату всієї суми боргу по кредитному договору.

Позивач просив стягнути проценти за період з 20 вересня 2014 року по 20 вересня 2017 року. Відповідно до вищенаведених правових норм та висновків Великої Палати Верховного Суду така вимога про стягнення процентів є безпідставною, оскільки у банку припинилося право нараховувати проценти внаслідок зміни строку виконання основного зобов`язання, яка відбулася у 2008 році.

Висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні позову в частині вимоги про стягнення процентів відповідає встановленим обставинам і вимогам закону.

Помилкове посилання апеляційного суду на пропуск позовної давності щодо вказаної частини позовних вимог не призвело до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу адвоката Гаврилюк Оксани Омелянівни, яка діє в інтересах публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 березня 2018 року та постанову апеляційного суду Волинської області від 09 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

М. М. Русинчук