КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 22-ц/824/3492/2020 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коцюрби О.П.,

суддів: Нежури В.А., Сержанюка А.С.

при секретарі - Перебитюку А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 03 вересня 2019 року про забезпечення позову ОСОБА_2 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шнирьова Галина Миколаївна, Служба у справах дітей Дарницької в місті Києві районної державної адміністрації про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

В Дарницький районний суд міста Києва звернувся ОСОБА_2 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шнирьова Г.М., Служба у справах дітей Дарницької в місті Києві районної державної адміністрації про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.

Також, в серпні 2019 року ОСОБА_2 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з заявою про забезпечення позову, в якій просив: заборонити органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав за нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії (реєстрацію прав власності, скасування реєстрації прав права власності та інших речових прав, у тому числі реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам, внесення до статутних капіталів юридичних осіб, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження та інше) та відчуження щодо об`єкта нерухомості квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності, оскільки невжиття таких заходів, на думку позивача, може унеможливити реальне виконання рішення суду.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 03 вересня 2019 року заяву ОСОБА_2 задоволено.

Заборонено органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії (реєстрацію прав власності, скасування реєстрації прав права власності та інших речових прав, у тому числі реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам, внесення до статутних капіталів юридичних осіб, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження та інше) та відчуження щодо об`єкта нерухомості квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 03 вересня 2019 року та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовити, посилаючись на незаконність і необґрунтованість ухвали суду першої інстанції, порушення при її постановленні норм процесуального права. Скарга мотивована відсутністю підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Зазначив, що судом не враховано дотримання збалансованості інтересів сторін, проігноровано міжнародні норми та принципи верховенства права, справедливості і змагальності. Суд не врахував судову практику, зокрема висновки Верховного Суду у постанові від 16 квітня 2019 року по справі № 753/9604/18, у постанові від 21 січня 2019 року по справі № 756/15212/18.

У скарзі посилається на ту обставину, що суд першої інстанції не звернув уваги, що позивач ОСОБА_2 не проживає та не зареєстрований за зазначеною у позові адресою, що підтверджується копією довідки про зняття з реєстрації місця проживання від 29 травня 2017 року. Також вказав, що позивач не має майнових прав на нерухоме майно - спірну квартиру, а суд заборонив власнику використання його квартири третіми особами, у тому числі членами його сім`ї, чим порушив права його малолітньої доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім того зазначає, що предметом даного позову є визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 22 лютого 2005 року, а не визнання права власності на квартиру. При цьому ОСОБА_2 не є стороною оскаржуваного договору купівлі-продажу квартири.

У зв`язку з цим просив скасувати ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 03 вересня 2019 року, та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову.

Позивач та треті особи відзиву на апеляційну скаргу не подали.

В суді апеляційної інстанції скаржник та представник скаржникаадвокат Клочко С.В. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримали, просили апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 03 вересня 2019 року - скасувати,ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову.

Позивач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_3 належним чином повідомлені про час, місце розгляду справи, що підтверджується телефонограмами від 30 листопада 2020 року, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали судді першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним вимогам оскаржувана судова ухвала не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просив вжити заходи забезпечення позову, шляхом заборони органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії (реєстрацію прав власності, скасування реєстрації прав права власності та інших речових прав, у тому числі реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам, внесення до статутних капіталів юридичних осіб, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження та інше) та відчуження щодо об`єкта нерухомості квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності.

Свою заяву ОСОБА_2 обґрунтовував тим, що в провадженні Дарницького районного суду міста Києва перебуває позовна заява подана ним в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шнирьова Г.М., Служба у справах дітей Дарницької в місті Києві районної державної адміністрації про визнання договору купівлі-продажу квартири від 22 лютого 2005 року недійсним.

Позивач посилався на те, що є всі підстави вважати, що відповідачем можуть бути вчинені дії щодо подальшого відчуження квартири, що може призвести до утруднення чи навіть до неможливості виконання рішення суду у разі задоволення його позову. У зв`язку з цим просив суд вжити заходи забезпечення позову.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що з урахуванням предмету спору та наявності об`єктивної можливості відчуження відповідачем квартири, невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи.

Види забезпечення позову, які може вжити суд, передбачені ч.1 ст. 150 ЦПК України, згідно якої позов в тому числі забезпечується накладенням арешту та забороною вчиняти певні дії. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову (ч. 2 ст. 150 ЦПК України).

Згідно ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Приписами ч. 5 ст. 153 ЦПК України передбачено, що залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, який визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру у вигляді обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, у випадку прийняття його на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, або ефективний захист його прав.

За змістом вказаних норм, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Тобто, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Окрім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів ст.ст. 11, 12, 81 ЦПК України (змагальність сторін та пропорційність у цивільному судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді заборони третім особам вчиняти певні дії щодо предмета спору тощо) права відповідача або вказаних осіб, а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та чи спроможний позивач захистити їх в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, Дарницький районний суд обґрунтовував свої висновки наявністю передбачених ст. 149 ЦПК України підстав для застосування заходів забезпечення позову, і невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або зробити неможливим виконання судового рішення, поновлення порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на предмет спору. В даному випадку, заборона вчиняти будь-які реєстраційні дії та відчуження щодо об`єкта нерухомості квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності, які не є предметом спору, незаконно обмежить права відповідача як власника, оскільки не відповідатиме закону та не буде пропорційним переслідуваній меті.

Також, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про немотивованість ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 03 вересня 2019 року, що суперечить ст. 265 ЦПК України щодо змісту судового рішення, в тому числі оцінки аргументів, наведених учасником.

Суд, при вирішенні заяви ОСОБА_2 не зазначив мотивованої оцінки наведених заявником доводів про наявність підстав для застосування забезпечення позову.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. … Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (п.п. 34-35).

Такі ж вимоги щодо обгрунтування судових рішень і необхідності відповіді на доводи сторін містить і практика Європейського суду з прав людини, яка вказує, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» від 27 вересня 2001 року; «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Окрім того, має місце неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинами справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З`ясування цих обставин має істотне значення для вирішення заяви.

Колегія суддів вважає, що неповне з`ясування Дарницьким районним судом міста Києва обставин справи та необґрунтованість висновків суду щодо наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову призвели до неправильного вирішення заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову.

Судом першої інстанції при вжитті заходів забезпечення позову не було враховано вимоги ч. 3 ст. 150 ЦПК України щодо співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами.

Щодо необхідності врахування співмірності вжитих заходів із позовними вимогами містяться у роз`ясненнях п.п. 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

Вирішуючи заяву позивача про забезпечення позову, суд першої інстанції не звернув уваги, що ОСОБА_2 просить визнати договір купівлі-продажу квартири від 22 лютого 2005 року недійсним, в той же час, вимог про визнання права власності на нерухоме майно - спірну квартиру, позивачем не заявлялось.

За таких обставин, вжиття заходів забезпечення позову у запропонований спосіб не відповідає приписам закону щодо співмірності заходів забезпечення позову позовним вимогам.

Вирішуючи апеляційну скаргу, колегія суддів відповідно до приписів ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст. 10 ЦПК України застосовує при розгляді даної справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї як джерело права.

Так, згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Отже, дана норма Конвенції дозволяє втручатися у здійснення особою права власності і обмежувати його згідно закону, в тому числі для захисту прав і свобод інших осіб, якщо таке втручання було пропорційним.

Суд наведеного не врахував і постановив необґрунтовану ухвалу.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Вирішуючи заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , колегія суддів вважає, що заява не підлягає до задоволення з вищевикладеного, а саме у зв`язку із відсутністю підстав для вжиття заходів забезпечення позову та їх непропорційністю щодо втручання у здійснення відповідачем права власності на належне йому нерухоме майно.

Зважаючи на наведене, та з урахуванням вимог процесуального закону щодо співмірності заходів забезпечення позову, заявленим ОСОБА_2 вимогам, апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, а ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 03 березня 2019 року про забезпечення позову скасувати, прийняти у справі постанову про відмову позивачу, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 03 вересня 2019 року скасувати, ухвалити у справі нове судове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову ОСОБА_2 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шнирьова Галина Миколаївна, Служба у справах дітей Дарницької в місті Києві районної державної адміністрації про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П. Коцюрба

Судді: В.А. Нежура

А.С. Сержанюк