Єдиний унікальний номер судової справи: 488/339/20
Провадження № 22-ц/812/1835/20 Доповідач апеляційного суду - Самчишина Н.В.
Постанова

іменем України

04 грудня 2020 року м. Миколаїв Справа № 488/339/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі: позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21 вересня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Чернявської Я.А., в приміщенні цього ж суду, вступну та резолютивну частину якого проголошено того ж дня о 10 год. 07 хв., повний текст рішення складено 01 жовтня 2020 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про скасування наказу та стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі,

встановив:

04 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду до Акціонерного товариства «Державна продовольчо - зернова корпорація України» (далі - АТ«ДПЗКУ») з вищезазначеним позовом, який обґрунтовувала наступним.

З 10 вересня 2012 року вона працювала у відокремленому структурному підрозділі ПАТ «ДПЗКУ» - Філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор» заступником директора з виробництва.

Наказом №724-к від 26 жовтня 2015 року її було звільнено із займаної посади за скороченням штату працівників відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Не погоджуючись із звільненням вона звернулася до суду із відповідним позовом, який рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2016 року було частково задоволено та, зокрема, поновлено її на посаді та стягнуто з відповідача на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 28 жовтня 2015 року по день ухвалення рішення в сумі 24 737 грн. 30 коп. та 10 000 грн. моральної шкоди.

На підставі цього рішення, відповідач видав наказ від 27 травня 2016 року № 361 к про поновлення її на посаді з 05 лютого 2016 року.

Наказом № 640 К від 16 вересня 2016 року її вдруге було звільнено з посади з 19 вересня 2016 року за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Вказувала, що 16 лютого 2017 року рішенням Апеляційного суду Миколаївської області рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2016 року в частині вимог про поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

01 червня 2017 року відповідачем видано наказ №324/1-к про скасування свого наказу № 361-к від 27 травня 2016 року про поновлення позивача на посаді.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року рішення апеляційного суду від 16 лютого 2017 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

16 січня 2018 року постановою Апеляційного суду Миколаївської області рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2016 року змінено.

Ухвалено про зменшення розміру компенсації моральної шкоди до 3 000 грн., із виключенням з мотивувальної частини рішення суду висновків про порушення відповідачем вимог частини другої статті 40, статей 43, 252 КЗпП України. В іншій частині рішення залишено без змін.

Отже, з ухваленням цієї постанови апеляційного суду рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2016 року набрало законної сили і підлягало виконанню в силу частини першої статті 129-1 Конституції України та пункту 7 частини третьої статті 2 та статті 18 ЦПК України. Крім того, постановою Верховного суду від 02 грудня 2019 року рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2016 року, в частині, що залишена без змін постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 16 січня 2018 року, та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 16 січня 2018 року залишено без змін.

Не дивлячись на відновлення порушеного права позивача - визнано її звільнення, за наказом № 724-к від 26 жовтня 2015 року, з роботи незаконним, наказу про скасування цього наказу про припинення трудового договору або фактичне виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі за результатами остаточного апеляційного та касаційного перегляду АТ «ДПЗКУ» не видав та рішення судів не виконав.

Неодноразові звернення позивача про поновлення на роботі відповідачем залишені без задоволення. Запис у трудовій книжці № 9 про звільнення з посади за наказом №724 к від 26 жовтня 2015 року не скасовано. У зв`язку з тим, позивач вважала зазначений наказ незаконним, оскільки з часу її поновлення на роботі вона перебувала із відповідачем у трудових відносинах з 28 жовтня 2015 року.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2016 (справа №488/4844/15-ц) про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 28 жовтня 2015 року по 05 лютого 2016 року у розмірі 24 737 грн. 30 коп. виконано. Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 25 квітня 2017 року (справа №488/3841/16-ц) про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 20 вересня 2016 року по 16 лютого 2017 року у розмірі 47 843 грн. 25 коп. виконано. Постанову Миколаївського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року (справа №488/3511/18) про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 червня 2017 року по 10 вересня 2019 року у розмірі 259 720 грн. 50 коп. виконано.

Посилаючись на викладене та те, що вона має право на виплату середнього заробітку з часу звільнення до дня фактичного поновлення на роботі, позивач просила скасувати наказ АТ «ДПЗКУ» № 724 к від 26 жовтня 2015 року про звільнення та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за періоди: з 06 лютого 2016 року по 31 травня 2016 року, з 17 лютого 2017 року по 31 травня 2017 року та з 11 вересня 2019 року по день ухвалення рішення суд на підставі положень статті 236 КЗпП України.

У відзиві на позовну заяву, представник відповідача ОСОБА_3 , заперечуючи проти позову, посилався, як на необґрунтованість її доводів, наявність підстав для закриття провадження у справі в частині вимог про скасування оскаржуваного наказу, оскільки з тим самим предметом та з тих самих підстав Корабельним районним судом м. Миколаєва вже вирішено спір між сторонами та 05 лютого 2016 року ухвалено рішення, яке набрало законної сили, так і те, що позивач пропустила встановлений статтею 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21 вересня 2020 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_4 до АТ «ДПЗКУ» про скасування наказу № 724-к від 26 жовтня 2015 року.

В частині позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «ДПЗКУ» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Закриваючи провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України в частині вищезазначених позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з 16 січня 2018 року постановою апеляційного суду рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2016 року, яким ОСОБА_1 поновлена на роботі, набрало законної сили і підлягає виконанню, тому підстави для ухвалення судового рішення про скасування наказу №724-к від 26 жовтня 2015 року відсутні.

Відмовляючи в частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з того, що з такими вимогам позивач звернулася із порушенням строків, передбачених статтею 233 КЗпП України.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на невірне встановлення обставин справи та порушення судом норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

Позивач зазначала, що ухвала суду про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про скасування наказу №724-к від 26 жовтня 2015 року не спрямована на захист її права (законного інтересу) тому, що скасування цього наказу є єдиним законним способом у відновленні трудових відносин.

Строк звернення до суду із вказаними вимогами, нею не пропущено, оскільки такі вимоги слід прирівнювати до вимог про стягнення заробітної плати та відповідних гарантій, стосовно яких строк звернення до суду не є обмеженим.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги представник відповідача надав письмовий відзив, в якому вважав її доводи необґрунтованими. Наполягав на тому, що позивачем пропущено строк для звернення до суду з цим позовом, та звертав увагу суду на безпідставність її вимог внаслідок виконання рішень судів відповідачем.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які брали участь у судовому засіданні, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 10 вересня 2012 року ОСОБА_1 обіймала посаду заступника директора (з виробництва) філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Миколаївський портовий елеватор». Наказом № 724-К від 26 жовтня 2015 року позивача звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (а.с.16).

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2016 року у справі №488/4844/15-ц ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника директора (з виробництва) філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Миколаївський портовий елеватор» та на її користь стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 24 737,30 грн., а також моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. (а.с. 22-25).

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 12 травня 2016 року у справі №488/4844/15-ц рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2016 року в частині поновлення на роботі, залишено без змін. В частині розміру моральної шкоди змінено з 10 000 грн. до 1000 грн., виключено з мотивувальної частини рішення суду висновок про порушення відповідачем вимог частини другої статті 40, статей 43, 252 КЗпП України.

На виконання вказаного рішення суду першої інстанції, 27 травня 2016 року відповідачем видано наказ № 361-К про поновлення позивача на роботі з 05 лютого 2016 року, а у її трудовій книжці зроблений запис № 10 про недійсність запису № 9 про звільнення з роботи, згідно наказу від 26 жовтня 2015 року (а.с. 13, 88).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 12 травня 2016 року скасоване, а справу направлено на новий розгляд до апеляційної інстанції.

Після нового апеляційного перегляду рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 16 лютого 2017 року рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 05 лютого 2016 року в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та судових витрат скасоване, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог (а.с.26-29).

У зв`язку з цим рішенням суду апеляційної інстанції, відповідачем 01 червня 2017 року видано наказ №324/1-к, яким скасовано раніше виданий наказ від 27 травня 2016 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 08 листопада 2017 року рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 16 лютого 2017 року скасоване, а справу направлено на новий розгляд до апеляційної інстанції.

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 16 січня 2018 року рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2016 року змінено, ухвалено про зменшення розміру моральної шкоди, яка стягується з ПАТ «ДПЗКУ» на користь ОСОБА_1 з 10 000 грн. до 3 000 грн., та виключено з мотивувальної частини рішення суду висновки про порушення ПАТ «ДПЗКУ» вимог частини другої статті 40, статей 43, 252 КЗпП України.

В іншій частині рішення залишено без змін (а.с.33-37).

Постановою Верховного суду від 02 грудня 2019 року рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2016 року, в частині, що залишена без змін постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 16 січня 2018 року, та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 16 січня 2018 року залишено без змін.

Після поновлення на роботі, наказом № 640-к від 16 вересня 2016 року позивача вдруге звільнено з роботи з 19 вересня 2016 року за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 25 квітня 2017 року у справі №488/3841/16-ц змінено рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2017 року, яким на користь ОСОБА_1 з ПАТ «ДПЗКУ» стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 вересня 2016 року по 16 лютого 2017 року в сумі 47 843,25 грн., а рішення в частині вирішення вимог стосовно визнання незаконним та скасування наказу № 640-к від 16 вересня 2016 року та відмови у поновленні на роботі залишено без змін (а.с.30-32).

Ці судові рішення залишені без змін постановою Верховного Суду від 13 червня 2018 року, яким встановлено, що порушене право позивача поновлено, так як її звільнення з роботи, що відбулося 26 жовтня 2015 року, визнано незаконним, а тому роботодавець зобов`язаний видати наказ про скасування наказу про припинення трудового договору з позивачем. З ухваленням 16 січня 2018 року постанови апеляційного суду рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 05 лютого 2016 року, яким ОСОБА_1 поновлена на роботі, набрало законної сили і підлягає виконанню. Тому підстав для ухвалення судового рішення про повторне поновлення позивача на роботі на тій же посаді відсутні.

Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 05 лютого 2016 року встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача становила 353 грн. 39 коп.

За змістом листа АТ «ДПЗКУ» від 23 жовтня 2019 року №130-2-19/6546, позивача повідомлено, що її за судовим рішенням від 05 лютого 2016 року поновлено на роботі, а звільнено з посади на підставі наказу №640 від 16 вересня 2016 року, а тому відсутні підстави для допуску позивача до роботи за посадою.

12 грудня 2019 року позивач знову звернулася до роботодавця з вимогою повторно поновити її на роботі та скасувати наказ №724-к від 26 жовтня 2015 року.

Звертаючись 04 лютого 2020 року до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що відповідач не скасував наказ про її звільнення, яке відбулося 27 жовтня 2015 року та визнано незаконним, та фактично не виконав остаточних судових рішень про її поновлення на роботі, а тому просила скасувати наказ про звільнення № 724-к від 26 жовтня 2015 року, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за періоди: з 06 лютого 2016 року по 31 травня 2016 року, з 17 лютого 2019 року по 31 травня 2017 року та з 11 вересня 2019 року по день ухвалення рішення суду на підставі положень ст. 236 КЗпП України. При цьому вважала, що строк для звернення її до суду у відповідності до статті 233 КЗпП України нею не пропущений.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо закриття провадження у справі в частині позовних вимог про скасування наказу про звільнення за пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Предметом розгляду по цивільній справі № 488/4844/15-ц було визнання незаконним та скасування оскаржуваного наказу про звільнення позивача, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В свою чергу, по даній цивільній справі, є вимога позивача про скасування наказу про звільнення, який після визнання за остаточними судовими рішеннями звільнення незаконним, відповідачем не скасований та порушує її права та інтереси.

Отже, як вбачається із матеріалів справи, як сторони, так і предмет позову у справі у зазначеній частині, яка переглядається, та у розглянутій справі, на яку посилався суд, є однаковими, проте підстави позовних вимог різні.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача.

Підстава позову це посилання позивача на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права та правове обґрунтування необхідності його захисту (тобто сукупність фактичних обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги).

За такого, апеляційний суд вважає, що відсутні законні підстави, передбачені пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України, для закриття провадження у справі у зазначеній частині позову.

Оскільки суд першої інстанції був іншої думки та закрив провадження у справі в частині позовних вимог про скасування оскаржуваного наказу, то на підставі пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового рішення.

Відповідно до частини сьомої статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави. Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою-підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.

Оскільки належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі є видання власником про це наказу, то саме по собі скасування судом оскаржуваного наказу про звільнення, на думку колегії суддів, не відновлює права (законний інтерес) позивача за захистом яких вона звернулася до суду. Тому у задоволенні зазначеної позовної вимоги ОСОБА_1 слід відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилалася на те, що вона наділена правом звертатися до суду із заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі, яке не виконано, а саме за періоди з 06 лютого 2016 року по 31 травня 2016 року, з 17 лютого 2017 року по 31 травня 2017 року та з 11 вересня 2019 року по день ухвалення рішення суду на підставі положень статті 236 КЗпП України.

Згідно із положеннями статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

За змістом норм вищезазначеної статті затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати не видання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.

Затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 236 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після поновлення працівника на роботі незалежно від тривалості такої затримки.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторони. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строку.

Установлено та не заперечувалось позивачем, що на виконання рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2016 року у справі №488/4844/15-ц, яким ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника директора (з виробництва) філії АТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор», відповідачем 27 травня 2016 року видано наказ № 361-К про поновлення на роботі з 05 лютого 2016 року, з яким вона була ознайомлена 01 червня 2016 року, та у її трудовій книжці зроблений запис № 10 про недійсність запису № 9 про звільнення з роботи, згідно наказу від 26 жовтня 2015 року. До 19 вересня 2016 року позивач працювала, обіймаючи посаду на яку була поновлена. Отже, вищезазначене рішення суду від 05 лютого 2016 року про поновлення позивача на посаді відповідачем виконано 27 травня 2016 року. З даним позовом про стягнення за період з 06 лютого 2016 року до 31 травня 2016 року оплати вимушеного прогулу за статтею 236 КЗпП України позивач звернулася лише 04 лютого 2020 року, тобто з пропуском тримісячного строку, що встановлений статтею 233 КЗпП України.

Позивач в апеляційній скарзі зазначала, що за своєю правовою природою середній заробіток за час вимушеного прогулу є нічим іншим, як неотриманою заробітною платою не з вини працівника, а тому відповідно до приписів частини другої статті 233 КЗпП України її стягнення не обмежене будь-яким строком. Однак, на думку апеляційного суду, такі доводи є помилковими.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (частина перша статті 24 КЗпП України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (частина третя статті 24 КЗпП України).

Припинення, розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника.

З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем.

До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку із цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.

Отже, на думку колегії суддів, строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Вказаний правовий висновок узгоджується із правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18). Аналогічний правовий висновок викладено й Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15 (провадження № 61-25545сво18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За такого, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звернувшись до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період з 06 лютого 2016 року по 31 травня 2016 року лише 04 лютого 2020 року ОСОБА_1 пропустила встановлений статтею 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду з даними вимогами. Тому суд вірно відмовив в задоволенні вказаних позовних вимог з цих підстав.

Між тим, встановлено, що на підставі рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 16 лютого 2017 року, яким було скасовано рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2016 року, відповідач 01 червня 2017 року видав наказ №324/1-к про скасування наказу від 27 травня 2016 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі, проте постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 16 січня 2018 року рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2016 року, зокрема щодо поновлення на роботі, залишено без змін.

Отже, з ухваленням вказаної постанови апеляційного суду від 16 січня 2018 року рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 05 лютого 2016 року, яким ОСОБА_1 поновлена на роботі, набрало законної сили і підлягало виконанню.

Враховуючи те, що станом на день ухвалення судом апеляційної інстанції відповідачем не виконане рішення суду про поновлення позивача на роботі, то позовні вимоги ОСОБА_1 про оплату середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі, за період з 17 лютого до 31 травня 2017 року (68 робочих днів) та з 11 вересня 2019 року до дня ухвалення судом рішення (333 робочих днів) є обґрунтованими та підлягають задоволенню у сумі 141 709 грн. 93 коп. (333 + 68 робочих днів) х 353 грн. 39 коп.), яка визначена без утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів. При цьому посилання відповідача на те, що позивач була звільнення з посади у зв`язку з скороченням штату працівників згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України наказом №640 від 16 вересня 2016 року є необґрунтованими, оскільки незаконність звільнення вдруге позивача було предметом розгляду судами в іншій справі, якими встановлена відсутність підстав для ухвалення судового рішення про повторне поновлення позивача на роботі на тій же посад, у зв`язку з ухваленням рішення Апеляційним судом Миколаївської області від 16 лютого 2017 року.

Оскільки суд першої інстанції був іншої думки та відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення оплати вимушеного прогулу за затримку виконання рішення про поновлення на роботі за період з 17 лютого 2017 року до 31 травня 2017 року та з 11 вересня 2019 року до дня ухвалення рішення суду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, то на підставі пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового рішення про задоволення зазначених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У на підставі викладеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в обох судових інстанціях у сумі 1 749 грн. 49 коп. пропорційно розміру задоволених вимог 83,23%.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21 вересня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про скасування наказу та стягнення оплати вимушеного прогулу за затримку виконання рішення про поновлення на роботі за період з 17 лютого 2017 року до 31 травня 2017 року та з 11 вересня 2019 року до дня ухвалення рішення суду скасувати на ухвалити нове рішення.

Стягнути з Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (01033 м. Київ, вул. Саксаганського 1, ЄДПОУ 37243279) на користь ОСОБА_1 (проживаючого за адресою АДРЕСА_1 ) оплату вимушеного прогулу за затримку виконання рішення про поновлення на роботі за періоди з 17 лютого 2017 року до 31 травня 2017 року та з 11 вересня 2019 року до 04 грудня 2020 року включно в сумі 141 709 (сто сорок одна тисяча сімсот дев`ять ) грн. 39 коп., що визначена без утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів та судовий збір в розмірі 1 749 (одна тисяча сімсот сорок дев`ять) грн. 49 коп. сплачений в обох судових інстанціях.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про скасування наказу №724-к від 26 жовтня 2015 року.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадку та з підстав, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 04 грудня 2020 року.