Дата документу 01.12.2020 Справа № 334/6521/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/6521/19
Провадження №22-ц/807/3562/20
Головуючий в 1-й інстанції Гнатюк О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарБєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Працевитого Геннадія Олександровича на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 травня 2020 року у справі за заявою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» адвоката Сердюка Р.В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія», про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ТОВ «Українська факторингова компанія» в особі представника адвоката Сердюка Р.В. звернулось до суду із заявою про заміну заходів забезпечення позову.

В обґрунтування заяви зазначено, що судом першої інстанції розглядається справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ТОВ «Українська факторингова компанія», про стягнення заборгованості за договором позики.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язань по поверненню позики, ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 в заставу нежитлові приміщення №13 та №14 загальною площею 102,3 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Договір вказаної застави нотаріально не посвідчений, застава до реєстру не внесена.

ОСОБА_3 подав до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на вказані нежитлові приміщення, у задоволенні якої ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2019 року відмовлено. Постановою Запорізького апеляційного суду від 14 січня 2020 року вказана ухвала суду скасована та прийнята постанова про накладення арешту на нежитлові приміщення.

Однак, 26 червня 2008 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк» укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В. За умовами договору предметом іпотеки є нежитлові приміщення №13 та №14 за адресою: АДРЕСА_1 .

У подальшому, на підставі Договору про відступлення права вимоги 5620 від 07.06.2010 іпотекодержателем вказаних нежитлових приміщень є ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

12 серпня 2019 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «Українська факторингова компанія» укладений договір відступлення прав вимоги за Договором іпотеки від 26 червня 2008 року. Новим іпотекодержателем нежитлових приміщень є ТОВ «Українська факторингова компанія».

Зазначає, що вказаний арешт апеляційним судом накладений напередодні звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є вказані нежитлові приміщення, чим фактично штучно та протиправно заблоковано звернення стягнення на майно боржника та відповідно створено умови для уникнення цивільної відповідальності боржником за несплату кредиту.

ТОВ «Українська факторингова компанія» вважає, що заходи забезпечення позову, застосовані постановою Запорізького апеляційного суду від 14 січня 2020 року, мають бути змінені в порядку ч.1 ст. 156 ЦПК України, оскільки суд наклав арешт на нежитлові приміщення, які вже перебувають під забороною відчуження на підставі договору іпотеки, що порушує права третьої особи в цій справі, яка є іпотекодержателем цих приміщень. Крім того, згідно з відомостями реєстру нерухомості у власності відповідача ОСОБА_2 перебуває не менше восьми об`єктів нерухомості.

Ураховуючи викладене, просив суд в порядку заміни одного заходу забезпечення позову іншим, замінити накладений арешт на заборону вчинення дій:

скасувати арешт нежитлових приміщень №13 та №14 загальною площею 102,3 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , накладений постановою Запорізького апеляційного суду від 14 січня 2020 року в справі № 334/6521/19;

заборонити ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії щодо відчуження: - машиномісця № НОМЕР_1 в паркінгу житлового будинку в приміщенні № НОМЕР_2 по АДРЕСА_2 , площею 13,2 кв.м., р.№33205191; та - будинку, жилий недобудований за адресою: АДРЕСА_3 , загальною вартістю НОМЕР_3 , 00 грн., р.№14154092.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 травня 2020 року заяву представника ТОВ «Українська факторингова компанія» - адвоката Сердюка Р.В. про заміну заходів забезпечення позову задоволено частково.

Замінено заходи забезпечення позову скасувавши арешт нежитлових приміщень №13 та №14 загальною площею 102,3 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , накладений постановою Запорізького апеляційного суду від 14 січня 2020 року.

Заборонено ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії щодо відчуження будинку, жилий недобудований за адресою: АДРЕСА_4 .

В іншій частині заяви відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду ОСОБА_1 в особі представника адвоката Працевитого Г.О. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким залишити без задоволення заяву ТОВ «Українська факторингова компанія» про заміну заходів забезпечення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту саме на майно відповідача за адресою: м. Запоріжжя, вул.. Трегубенко, буд. 6, прим. 13.14, є доцільним для ефективного захисту прав та інтересів позивача, співмірним із заявленими позовними вимогами, оскільки невжиття вказаних заходів істотно ускладнить відновлення порушених прав позивача. Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд не врахував, що ТОВ «Українська факторингова компанія» не є іпотекодержателем нерухомого майна, на яке постановою Запорізького апеляційного суду від 14 січня 2020 року накладено арешт. Оскаржувана ухвала унеможливлює ефективний захист прав позивача.

Від представника ТОВ «Українська факторингова компанія» - адвоката Сердюка Р.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Заслухавши в засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи заяву про заміну заходів забезпечення позову, виходив з того, що застосування забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлові приміщення за умови існування інших обтяжень, зокрема іпотечних, може ускладнити виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог, оскільки обтяження за іпотечним договором мають пріоритет перед іншими.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що в провадженні Ленінського районного суду м. Запоріжжя перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики від 15 квітня 2008 року в розмірі 250 000, 00 гривень.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 14 січня 2020 року скасовано ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2019 року та за завою ОСОБА_1 накладено арешт на нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_5 , які належать ОСОБА_2 (а.с. 18-20)

26 червня 2008 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк» укладено Договір іпотеки № РМ-SME202/309/2008, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В., зареєстрований в реєстрі за №5099. Відповідно до п. 3.1 Договору іпотеки предметом Іпотеки є нежиле приміщення №13, 14 загальною площею 102,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, що підтверджується Договором купівлі-продажу приміщення від 16.04.2008 (а.с. 21-24).

Згідно з інформаційною довідкою з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 12 липня 2019 року № 173639933, 26 червня 2008 року внесено запис про обтяження нерухомого майна - нежитлове приміщення №13, 14 загальною площею 102,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Підстава виникнення обтяження Договір іпотеки, р. №5099, виданий 26 червня 2008 року (а.с. 9-11).

12 серпня 2019 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (первісний іпотекодержатель) та ТОВ «Українська факторингова компанія» (новий іпотекодержатель) укладено Договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки, відповідно до п.1 якого предметом договору є Договір іпотеки № РМ-SME202/309/2008 від 26 червня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В., зареєстрований в реєстрі за №5099, який був укладений з ОСОБА_2 ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право вимоги за Договором іпотеки набуло на підставі Договору купівлі-продажу кредитного портфеля від 28.06.2010, укладеного з ПАТ «ОТП Банк» та Договору про відступлення прав вимоги від 07.06.2010, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., за реєстровим № 5620 (а.с. 12-13, 29-30).

Згідно з частиною першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», під забезпеченням позову слід розуміти сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі, з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Згідно з частинами першою-третьою статті 156 ЦПК України за клопотанням учасника справи суд може допустити заміну одного заходу забезпечення позову іншим. Питання про заміну одного заходу забезпечення позову іншим вирішується судом у судовому засіданні не пізніше наступного дня після надходження до суду відповідного клопотання учасника справи. За наслідками розгляду клопотання про заміну одного заходу забезпечення позову іншим постановляється ухвала.

Так, ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом в цій справі просив суд стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 15 квітня 2008 року в сумі 250 000, 00 грн.

Підставою для задоволення постановою Запорізького апеляційного суду від 14 січня 2020 року заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлові приміщення АДРЕСА_6 , було те, що невжиття такого заходу забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, за захистом якого позивач звернувся до суду.

З матеріалів справи вбачається, що нежитлові приміщення, на які постановою Запорізького апеляційного суду від 14 січня 2020 року накладено арешт, є предметом іпотеки, за якою іпотекодержателем є ТОВ «Українська факторингова компанія».

За правилом частин п`ятої, шостої статті 3 Закону України "Про іпотеку" іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Таким чином, забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлові приміщення, що перебувають в іпотеці у ТОВ «Українська факторингова компанія», не забезпечить виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки в першу чергу зазначене нерухоме майно слугуватиме забезпеченню виконання зобов`язань за Договором іпотеки № РМ-SME202/309/2008 від 26 червня 2008 року.

Ураховуючи зазначене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на вказані нежитлові приміщення є ефективним захистом прав позивача.

З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги обставини справи та наявний баланс інтересів учасників спору, суд першої інстанції, враховуючи принцип співмірності заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, дійшов обґрунтованого висновку, що заява ТОВ «Українська факторингова компанія», яке є учасником справи, про заміну заходу забезпечення позову є обґрунтованою та підлягає частковому задоволенню шляхом заборони ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії щодо відчуження будинку, жилий недобудований за адресою: АДРЕСА_3 , р.№14154092. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вказаний будинок належить ОСОБА_2 на праві приватної власності (а.с. 27).

Крім того, чинна редакція ЦПК України не вимагає надання згоди позивачем на заміну заходу забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги, що ТОВ «Українська факторингова компанія» не є іпотекодержателем вищевказаних нежитлових приміщень є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Ураховуючи викладене, вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, апеляційна скарга не містить.

Висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Отже, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваної ухвали суду не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для її скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Працевитого Геннадія Олександровича залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 травня 2020 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 03 грудня 2020 року.

Судді: С. В. Кухар

О.В. Крилова

О.З. Поляков