КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
єдиний унікальний номер справи №376/1474/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача: Білич І.М.

суддів: Коцюрби О.П., Іванченка М.М.

при секретарі: Кемському В.В.

за участю: представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Тугоркан» на рішення Сквирського районного суду Київської області від 30 січня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Сквирського районного суду Київської області Клочка В.М.,

у цивільній справі № 376/1474/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Тугоркан», третя особа: ОСОБА_4 , про скасування державної реєстрації права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

в с т а н о в и л а :

У червні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 , ТОВ «Тугоркан», в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 та ТОВ «Тугоркан» на нежитлову будівлю магазин-кафетерій загальною площею 303,6 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; витребувати у ТОВ «Тугоркан» на її користь спірну нежитлову будівлю та визнати за нею право власності на вказане нерухоме майно.

Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що починаючи з серпня 2014 року по вересень 2018 року вона орендувала у Великополовецькій сільській раді Сквирського району Київської області, земельну ділянку по АДРЕСА_1 . 19.06.2015 року їй як ФОП було надано дозвіл для провадження підприємницької діяльності у тимчасовій споруді в місці організованого відпочинку населення.

Крім того, у 2015 році на її замовлення було виготовлено проект розміщення групи павільйонів на орендованій земельній ділянці.

Вважала, що дані обставини підтверджують факт, що нежитлова будівля магазин-кафетерій загальною площею 303,6 кв.м. була збудована на її замовлення та належить саме їй, як орендарю відповідної земельної ділянки.

Разом з тим, їй стало відомо, що ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 16.11.2018 року було затверджено мирову угоду між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , згідно якої за ОСОБА_4 було визнано право власності на нежитлову будівлю (кафетерій), яка розташована по АДРЕСА_1 .

Постановою Київського апеляційного суду від 27.05.2019 року ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 16.11.2018 року скасовано.

Незважаючи на скасування ували Сквирського районного суду Київської області від 16.11.2018 року ОСОБА_4 відчужила спірну нежитлову будівлю - продала ОСОБА_5 , яка в подальшому спірне нежитлове приміщення внесла до статного капіталу ТОВ «Тугоркан».

Незважаючи на те, що правова підстава виникнення права власності скасована, ОСОБА_5 безпідставно не повертає збудований нею спірний магазин-кафетерій.

У зв'язку з викладеним, ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом в порядку ст. 388 ЦК України.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 30 січня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Скасовано право власності на нежитлову будівлю магазин-кафетерій, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Уіншій частині позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Сквирського районного суду Київської області від 13 березня 2020 року судові витрати по справі покладено на сторони.

Не погодившись з рішенням суду, відповідачі та третя особа подали спільну апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої ставили питання про його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Посилаючись на те, що позивач при зверненні до суду не обґрунтувала яким чином порушуються її права та, відповідно, не довела факт наявності охоронюваного законом інтересу. Будь-яких доказів на підтвердження того факту, що ОСОБА_2 є власником нежитлової будівлі магазину-кафетерію, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , позивачем, на думку скаржників, не надано. Крім того, позивачем не було заявлено вимогу про «скасування права власності» на спірне нерухоме майно, а тому суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог. Скаржники також вважають, що суд дійшов безпідставного висновку про те, що спірна нежитлова будівля є об`єктом самочинного будівництва. Також посилалися на порушення судом норм процесуального права в частині незалучення до участі у справі ОСОБА_6 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

ОСОБА_2 також подала апеляційну скаргу на рішення Сквирського районного суду Київської області від 30 січня 2020 року, в якій просила рішення скасувати в частині відхилених позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на майно,ухваливши в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Посилаючись на те, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи в тій частині, що спірна нежитлова будівля є об`єктом самочинного будівництва, а також не є об`єктом права власності, оскільки є тимчасовою спорудою. Позивач вважала, що в повній мірі довела належність їй нежитлової будівлі магазину-кафетерію, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а тому позовні вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, на думку скаржника, безпідставно залишені судом без задоволення.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу відповідачів та третьої особи, в якому ставиться питання про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог - без змін, з посиланням на законність і обґрунтованість висновків суду у відповідній частині.

Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 від інших учасників справи не надходило.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав подану апеляційну скаргу ОСОБА_2 та не визнав подану апеляційну скаргу відповідача та третіх осіб.

Інші учасники справи будучи належним чином повідомленим про розгляд справи в судове засідання не з`явилися , поважність причин своєї неявки суду не повідомили.

Колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність осіб що не з`явилися в силу вимог ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Тугоркан» підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Частково задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що жодною стороною у справі суду не було надано доказів про те, що спірна нежитлова будівля збудована у встановленому законом порядку тобто з дотриманням будівельних норм і правил на земельній ділянці відведеній для цієї мети і введена в експлуатацію, тобто є самочинним будівництвом.

В усіх учасників справи відсутні дозвільні документи та проектна документація на самочинне будівництво, споруда в експлуатацію не введена, а тому з огляду на ці обставини, визнання права власності на такий об`єкт нерухомого майна за позивачем, на думку суду першої інстанції, буде суперечити вимогам чинного законодавства.

Відмовляючи в задоволенні вимог в частині щодо витребування майна із чужого незаконного володіння суд першої інстанції вказував на те, що позивач просить витребувати на її користь нежитлову будівлю, але в розумінні ст. 331 ЦК України, дана будівля не є об`єктом права власності, тому позивач має право ставити питання про визнання права власності лише на будівельні матеріали.

Вирішуючи питання, щодо скасування державної реєстрації на спірну нежитлову будівлю, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки спірна нежитлова будівля є самочинною, у сторін по справі відсутні первинні правовстановлюючі документи на неї та те, що дана будівля може створювати реальну загрозу життю і здоров`ю громадянам, то суд вважав за необхідне скасувати на неї право власності.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставинах, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням 47 сесії 6 скликання Великополовецької сільської ради Сквирського району Київської області за № 4-47-06 від 21 серпня 2014 року було надано погодження ОСОБА_2 на реконструкцію зупинки громадського транспорту для влаштування торгового павільйону по АДРЕСА_2 . ( том 1 а.с. 12).

Рішенням 48 сесії 6 скликання Великополовецької сільської ради Сквирського району Київської області за № 6/5-48-06 від 08 жовтня 2014 року фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки, орієнтованою площею 0, 07 га, із земель житлової та громадської забудови в межах населеного пункту АДРЕСА_2 ( біля будівлі АДРЕСА_2 для створення озелененої території загального користування та спорудження об`єктів стаціонарної рекреації з метою влаштування місця організованого відпочинку населення ( том 1 а.с. 14).

Рішенням Великополовецької сільської ради Сквирського району Київської області від 19 червня 2015 року № 05/06/19.06.2015. надано дозвіл фізичній особі підприємцю ОСОБА_2 для провадження підприємницької діяльності ( роздрібної торгівлі) в тимчасовій споруді в місці організованого відпочинку населення ( том 1 а.с. 16).

Рішенням 60 сесії 06 скликання Великополовецької сільської ради Сквирського району Київської області від 17 липня 2015 року № 04/3-60-06 ( пункт 1) - надано в оренду земельну ділянку площею 0,07 га несільськогосподарського призначення із земель запасу житлової та громадської забудови для створення озелененої території загального користування та спорудження об`єктів стаціонарної рекреації з метою влаштування організованого місця відпочинку населення по АДРЕСА_3 ) в межах населеного пункту села Великополовецьке на території Великополовецької сільської ради Сквирського району Київської області до затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, але не більше ніж на 1 рік з дати реєстрації договору ( том 1 а.с. 18).

Рішенням 08 сесії 07 скликання Великополовецької сільської ради Сквирського району Київської області від 15 квітня 2016 року № 3-08-07 «Про перейменування назв вулиць і провулку в населених пунктах: село Мала Михайлівка та село Великополовецьке на території Великополовецької сільської ради Сквирського району Київської області»

у п. 1 серед інших вулиць села Великополовецьке було перейменовано АДРЕСА_3 на АДРЕСА_3 ( том 1 а.с. 21).

Рішенням 19 сесії 07 скликання Великополовецької сільської ради Сквирського району Київської області від 12 вересня 2017 року № 07.10-19-07 ( пункт 1)- надано в оренду ФОП ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,07 га несільськогосподарського призначення із земель запасу житлової та громадської забудови для влаштування місця організованого відпочинку населення по АДРЕСА_4 ) в межах населеного пункту села Великополовецьке на території Великополовецької сільської ради Сквирського району Київської області до затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, але не більше ніж на 1 рік з дати реєстрації договору ( том 1 а.с. 22).

Рішенням 25 сесії 07 скликання Великополовецької сільської ради Сквирського району Київської області від 12 липня 2018 року № 3.10-25-07 ( пункт 1) - надано в оренду ФОП ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,07 га несільськогосподарського призначення із земель запасу житлової та громадської забудови для влаштування місця організованого відпочинку населення по АДРЕСА_4 ) в межах населеного пункту села Великополовецьке на території Великополовецької сільської ради Сквирського району Київської області до затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, але не більше ніж на 1 рік з дати реєстрації договору ( том 1 а.с. 29).

З наведеного вище вбачається що протягом 2014-2018 років за рішеннями Великополовецької сільської ради Сквирського району Київської області ФОП ОСОБА_2 виділялися земельні ділянки площею 0,07 га для влаштування місця організованого відпочинку населення за адресами: АДРЕСА_5 )).

Та було надано погодження ОСОБА_2 на реконструкцію зупинки громадського транспорту для влаштування торгового павільйону по АДРЕСА_3 . ( том 1 а.с. 12).

Відтак, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в частині того, що зазначені вище рішення підтверджують правомірність набуття нею права власності на магазин-кафетерій, загальною площею 303, 6 кв.м. за адресою : АДРЕСА_1 , не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного розгляду з урахуванням відсутності надання позивачем доказів щодо виділення їй сільською радою земельної ділянки розташованої за адресою - АДРЕСА_1 в межах зазначеного вище населеного пункту.

Не можуть бути підставою для задоволення вимог позивача і доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в частині не взяття судом до уваги Рішення 08 сесії 07 скликання Великополовецької сільської ради Сквирського району Київської області від 15 квітня 2016 року № 3-08-07 «Про перейменування назв вулиць і провулку в населених пунктах село Мала Михайлівка та село Великополовецьке на території Великополовецької сільської ради Сквирського району Київської області», за яким на думку позивача була внесена невідповідність щодо зазначення фактичного місця розташування об`єкта нерухомості що належить їй на праві власності.

Так як зазначеним рішенням, а саме за п. 1 відбулася зміна в назві вулиць в селі Великополовецьке, а саме було перейменовано АДРЕСА_3 на АДРЕСА_3. При цьому зазначене вище рішення сільської ради не свідчить про прийняття змін у нумерації житлових будівель та нежитлових приміщень що знаходились(ться) на зазначеній вулиці.

Доводами апеляційної скарги ОСОБА_2 є також не взяття до уваги наданого нею у ході розгляду справи доказу, а саме виготовленого на її замовлення проекту розміщення групи тимчасових споруд - павільйону по АДРЕСА_6 в складі зупинки громадського транспорту в селі Великополовецьке Сквирського району Київської області, що на її думку повністю підтверджує належність магазину-кафетерію за адресою АДРЕСА_1 саме їй.

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи.

Так, за змістом п.п.1.3, 1.10 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України - тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Згідно проекту розміщення групи ТС по АДРЕСА_3 в складі зупинки громадського транспорту в с. Великополовецьке Сквирського району Київської області (замовник ОСОБА_2 ) - вбачається, що група тимчасових споруд складається із п`яти павільйонів ( том 1 а.с.35 -50).

Відтак, даний проект підтверджує лише факт належного дотримання ОСОБА_2 правил розташування 5 павільйонів, як групи тимчасових споруд за адресою АДРЕСА_6 , і ніяким чином не є підтвердженням розробки проектної документації щодо магазину-кафетерію за адресою АДРЕСА_1 .

Посилання ОСОБА_2 на те, що замовлення нею проекту розміщення групи тимчасових споруд-павільйону по АДРЕСА_6 в складі зупинки громадського транспорту в селі Великополовецьке сквирського району Київської області, і є підтвердженням належності їй на праві власності магазину-кафетерію за адресою АДРЕСА_1 , не ґрунтується на нормах діючого законодавства з урахуванням діючих вимог щодо набуття права власності на об`єкти нерухомості.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження будівництва, та введення нею ( ОСОБА_2 ) об`єкта ( магазин-кафетерій) в експлуатацію за адресою АДРЕСА_1 не було надано. Хоча у відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Також у ході розгляду справи було встановлено, що ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 16 листопада 2018 року затверджено мирову угоду між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , за умовами якої;

Визнано за ОСОБА_4 право власності на нежитлову будівлю магазин-кафетерій, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики.

Не погодившись з ухвалою суду ОСОБА_2 , як особа яка не брала участі у справі подала апеляційну скаргу. Вказуючи, що даним судовим рішенням вирішено питання про її права, оскільки згадана вище нежитлова будівля магазин-кафетерій належить саме їй.

Постановою Київського апеляційного суду від 27 травня 2019 року ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 16 листопада 208 року було скасовано.

У затверджені мирової угоди, складеної 12 листопада 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 за умовами якої визнано за ОСОБА_4 право власності на нежитлову будівлю магазин-кафетерій, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , відмовлено.

Справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Звертаючись з апеляційною скаргою, ОСОБА_2 як на доказ щодо підтвердження належності їй на праві власності об`єкта нерухомості магазину-кафетерію, а відтак і підстав для задоволення вимог щодо витребування цього майна із чужого незаконного володіння посилалася на постанову Київського апеляційного суду від 27 травня 2019 року .

У той же час скасовуючи ухвалу про затвердження морової угоди за апеляційною скаргою ОСОБА_2 суд апеляційної інстанції виходив з того, що « в матеріалах справи відсутні документи, які підтверджують право власності ОСОБА_6 на нежитлову будівлю ( кафетерій) що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто судом першої інстанції не перевірено документи, що підтверджують право власності ОСОБА_6 на вказане вище майно, не з`ясовано чи не мають треті особи права власності на дане майно, та чи не порушує дана мирова угода права, свободи чи охоронюванні законом інтереси інших осіб, чи взагалі вказане майно має правовий статус як об`єкта нерухомого майна.

Посилання ОСОБА_4 на те, що вона є власником нежитлової будівлі « магазин -кафетерій» по АДРЕСА_1 , колегія суддів до уваги не приймала, оскільки згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, право власності на нежитлову будівлю « магазин-кафетерій» по АДРЕСА_1 у ОСОБА_4 виникло на підставі ухвали від 16 листопада 2018 року, яка є предметом апеляційного оскарження.»

Вищевикладене, на думку колегії суддів, свідчить про те, що зазначеним судовим рішенням не було також встановлено належності на праві власності ОСОБА_2 спірного майна (магазин-кафетерій по АДРЕСА_1 ).

Слід також зазначити, що як в позовній заяві так і в апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує на те, що магазин - кафетерій ( АДРЕСА_1 ) є тимчасовою спорудою для провадження підприємницької діяльності. Відтак, подальші вимоги позивача пов`язані з доведенням наявності права власності на такий об`єкт ( тимчасову споруду), як і витребування його з чужого незаконного володіння не ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Беручи до уваги заявлені вимоги позивача ( скасування державної реєстрації права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння), висновки суду першої інстанції в частині того, що:

спірна нежитлова будівля збудована у встановленому законом порядку тобто з дотриманням будівельних норм і правил на земельній ділянці відведеній для цієї мети і введена в експлуатацію, тобто є самочинним будівництвом;

відтак, у розумінні ст. 331 ЦК України, дана будівля не є об`єктом права власності, тому позивач має право ставити питання про визнання права власності лише на будівельні матеріали;

суд вважав за необхідне, оскільки спірна нежитлова будівля є самочинною (у сторін по справі відсутні первинні правовстановлюючі документи) і дана будівля може створювати реальну загрозу життю і здоров`ю громадянам, то скасувати на неї право власності.

На думку колегії суддів, виходять за межі заявлених позовних вимог, у зв`язку з чим постановлене судове рішення не можна вважати законним та обґрунтованим. Воно підлягає скасуванню з постановленням нового рішення у справі у відповідності до положень ст. 367 ЦПК України про відмову у задоволенні заявлених вимог позивача з зазначених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 368, 372,374,376, 381-383, 384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Тугоркан» задовольнити.

рішення Сквирського районного суду Київської області від 30 січня 2020 року скасувати та постановити нове за яким;

ОСОБА_2 відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог до ОСОБА_5 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Тугоркан», третя особа: ОСОБА_4 про скасування державної реєстрації права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя - доповідач:

Судді: