Справа №393/231/19
Провадження №2/403/14/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2020 року Устинівський районний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого: Годованець І. А.

при секретарі: Дорошенко В.В.

з участю:

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача (адвокат): Заболотнього П.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Устинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину щодо розпорядження транспортними засобами (автомобілем «Volvo-FX 440» та автомобілем «Оpel-Vivaro») та зобов`язати іншу особу у володінні, власності та користуванні якої перебувають транспортні засоби повернути рухоме майно,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачем ОСОБА_1 подано до суду позов до відповідача ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину щодо розпорядження транспортними засобами (автомобілем «Volvo-FX 440» та автомобілем «Оpel-Vivaro») та зобов`язати іншу особу у володінні, власності та користуванні якої перебувають транспортні засоби повернути рухоме майно. Позовні вимоги мотивуються тим, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.Неподільні речі присуджуються одному з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається за його згодою.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 вважає, що позовні вимоги до ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину щодо розпорядження транспортними засобами (автомобілем «Volvo-FX 440» та автомобілем «Оpel-Vivaro») та зобов`язати іншу особу у володінні, власності та користуванні якої перебувають транспортні засоби повернути рухоме майно є належним чином обґрунтовані письмовими доказами і правовими нормами сімейного законодавства та підлягають задоволенню у повному обсязі.

У судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, про день та час судового засідання повідомлений, заяви про відкладення судового засідання не подано. У судовому засіданні представник відповідача (адвокат) Заболотній Павло Леонідович вважає, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину щодо розпорядження транспортними засобами (автомобілем «Volvo-FX 440» та автомобілем «Оpel-Vivaro») та зобов`язати іншу особу у володінні, власності та користуванні якої перебувають транспортні засоби повернути рухоме майно задоволенню не підлягають. ОСОБА_2 набув право власності на автомобіль «Оpel-Vivaro» в порядку спадкування, а отже цей транспортний засіб не може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягати поділу. Ухвалою Устинівського районного суду Кіровоградської області у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 провадженням закрито цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині про поділ в натурі спільної сумісної власності подружжя - транспортних засобів: автомобіль «Volvo - FX 440» та автомобіль «Оpel - Vivaro», та зобов`язати ОСОБА_2 повернути рухоме майно. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Без проведення поділу в натурі спільної сумісної власності подружжя не можуть бути задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , які, в тому числі, є необгрунтованими. Заслухавши учасників справи, ознайомившись з матеріалами справи, судом встановлено наступні обставини.

У цивільній справі: номер провадження: 2/393/46/19; номер справи: 393/671/18; встановлено, що 02 листопада 2018 року до Новгородківського районного суду Кіровоградської області позивачем ОСОБА_1 подано позов до відповідача ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності подружжя та зобов`язати ОСОБА_2 передати рухоме майно законному власнику. Предметом спірних правовідносин між сторонами є автомобіль «Volvo - FX 440», 2007 року випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_1 , дата реєстрації: 10 лютого 2018 року та автомобіль «Оpel - Vіvaro», 2012 року випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_2 , дата реєстрації: 03 травня 2018 року. Позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі (ч.ч.1-3 ст.206 ЦПК України). У цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності подружжя та зобов`язати ОСОБА_2 передати рухоме майно законному власнику, ухвалою Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 18 квітня 2019 року прийнято письмову відмову позивача ОСОБА_1 від позову до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності подружжя та зобов`язати ОСОБА_2 передати рухоме майно законному власнику. Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності подружжя та зобов`язати ОСОБА_2 передати рухоме майно законному власнику закрито за відмовою позивача від позову (автомобіль «Volvo - FX 440» 2007 року випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_1 , дата реєстрації: 10 лютого 2018 року та автомобіль «Оpel - Vsvaro», 2012 року випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_2 , дата реєстрації: 03 травня 2018 року). Судом сторонам роз`яснено, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору. Пунктом 4 ч.1, ч.3 ст.255 ЦПК України визначено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена. У цивільній справі: номер провадження: 2/393/46/19; номер справи: 393/671/18; встановлено, що до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем судом роз`яснено сторонам наслідки відповідних процесуальних дій. Ухвала Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 18 квітня 2019 року сторонами не оскаржена та набрала законної сили в установленому законом порядку.

18 квітня 2019 року позивачем ОСОБА_1 подано до Новгородківського районного суду Кіровоградської області позов до відповідача ОСОБА_2 про поділ в натурі спільної сумісної власності подружжя (транспортні засоби: автомобіль «Volvo - FX 440» та автомобіль «Оpel - Vivaro»), визнання недійсним правочину щодо розпорядження транспортними засобами та зобов`язати ОСОБА_2 або особу у якої перебувають у власності, володінні та користуванні транспортні засоби повернути рухоме майно.

Ухвалою Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 31 липня 2019 року задоволено самовідвід судді Рачкелюка Юрія Васильовича, з підстав передбачених п.5 ч.1 ст.36 ЦПК України. Відповідно до положень ст.33 ЦПК України, цивільну справу передано до канцелярії суду для автоматизованого розподілу (повторного розподілу).

Розпорядженням виконуючого обов`язки голови Новгородківського районного суду Кіровоградської області Рачкелюка Юрія Васильовича від 02 серпня 2019 року, на підставі протоколу щодо неможливості автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 про поділ в натурі спільної сумісної власності подружжя (транспортні засоби: автомобіль «Volvo - FX 440» та автомобіль «Оpel - Vivaro»), визнання недійсним правочину щодо розпорядження транспортними засобами та зобов`язати ОСОБА_2 або особу у якої перебувають у власності, володінні та користуванні транспортні засоби повернути рухоме майно передано на судовий розгляд до Устинівського районного суду Кіровоградської області.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Устинівського районного суду Кіровоградської області, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 про поділ в натурі спільної сумісної власності подружжя (транспортні засоби: автомобіль «Volvo - FX 440» та автомобіль «Оpel - Vivaro»), визнання недійсним правочину щодо розпорядження транспортними засобами та зобов`язати ОСОБА_2 або особу у якої перебувають у власності, володінні та користуванні транспортні засоби повернути рухоме майно, визначено головуючого суддю: Годованець Іван Алімович.

Ухвалою Устинівського районного суду Кіровоградської області від 15 серпня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 про поділ в натурі спільної сумісної власності подружжя (транспортні засоби: автомобіль «Volvo - FX 440» та автомобіль «Оpel - Vivaro»), визнання недійсним правочину щодо розпорядження транспортними засобами та зобов`язати ОСОБА_2 або особу у якої перебувають у власності, володінні та користуванні транспортні засоби повернути рухоме майно призначено підготовче засідання на 18 вересня 2019 року о 09:30 хвилин.

Пунктом 10 ч.2 ст.197 ЦПК України передбачено, що у підготовчому засіданні суд:вирішує заяви та клопотання учасників справи. У справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ в натурі спільної сумісної власності подружжя, визнання недійсним правочину щодо розпорядження транспортними засобами та зобов`язати ОСОБА_2 або особу у якої перебувають у власності, володінні та користуванні транспортні засоби повернути рухоме майно предметом спірних правовідносин між сторонами є автомобіль «Volvo - FX 440», 2007 року випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_1 , дата реєстрації: 10 лютого 2018 року, та автомобіль «Оpel -Vivaro», 2012 року випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_2 , дата реєстрації: 03 травня 2018 року. 16 вересня 2019 року у підготовчому засіданні представником відповідача (адвокат) Заболотнім Павлом Леонідовичем подано до Устинівського районного суду Кіровоградської області клопотання про закритття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділв натурі спільної сумісної власності подружжя (транспортні засоби), визнання недійсним правочину щодо розпорядження транспортним засобом та зобов`язати ОСОБА_2 або особу у якої перебувають у власності, користуванні транспортні засоби повернути рухоме майно, з підстав: набрала законної сили ухвала суду про закриття провадження у справі, постановлена з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. У розумінні цивільного процесуального закону предмет спору - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

При визначенні підстави позову, як елементу його змісту, суд повинен перевірити на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права. Таким чином, закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. На підставі матеріалів цивільної справи встановлено, що позови ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині про поділ спільної сумісної власності подружжя (транспортних засобів) та зобов`язати ОСОБА_2 передати рухоме майно є тотожними, оскільки вони повністю збігаються за складом учасників справи, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Частиною 1, п.2 ч.2 ст.200 ЦПК України передбачено, що у підготовчому засіданні суд постановляє ухвалу (ухвали) про процесуальні дії, що необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті. За результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про: закриття провадження у справі.

Ухвалою Устинівського районного суду Кіровоградської області від 10 грудня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ в натурі спільної сумісної власності подружжя (транспортні засоби: автомобіль «Volvo - FX 440» та автомобіль «Оpel - Vivaro»), визнання недійсним правочину щодо розпорядження транспортними засобами та зобов`язати ОСОБА_2 або особу у якої перебувають у власності, користуванні транспортні засоби повернути рухоме майно задоволено частково клопотання представника відповідача (адвокат) Заболотнього Павла Леонідовича про закриття провадження у справі. Провадженням закрито цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині про поділ в натурі спільної сумісної власності подружжя - транспортних засобів: автомобіль «Volvo - FX 440», 2007 року випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_1 , дата реєстрації: 10 лютого 2018 року; автомобіль «Оpel - Vivaro», 2012 року випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_2 , дата реєстрації: 03 травня 2018 року, та зобов`язати ОСОБА_2 повернути рухоме майно.

Статтею 3 СК України встановлено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 20 липня 2017 року, після укладення шлюбу присвоєно прізвище: чоловікові: ОСОБА_2 ; дружині: ОСОБА_1 ; (актовий запис про укладення шлюбу Кропивницького міського віділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області за №564 від 20 липня 2017 року).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 24 липня 2018 року проведено державну реєстрацію розірвання шлюбу. Після державної реєстрації розірвання шлюбу присвоєно прізвище: чоловікові: ОСОБА_2 ; дружині: ОСОБА_1 ; (актовий запис про укладення шлюбу Кропивницького міського віділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області за №77 від 24 липня 2018 року).

Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання (ч.1 ст.2 СК України).

У позовній заяві зазначено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від шлюбу набуто у власність наступні транспортні засоби: автомобіль «Volvo - FX 440», 2007 року випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_1 , дата реєстрації: 10 лютого 2018 року та автомобіль «Оpel - Vivaro», 2012 року випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_2 , дата реєстрації: 03 травня 2018 року, власник: ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу та відомостями з Єдиного державного реєстру МВС України. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» за №11 від 21 грудня 2007 року судам роз`яснено, що при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено частиною четвертою статті 65 СК України. Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям буде поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція передбачена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснються у порядку, встановленому статтею 364 ЦК України (ч.3 ст.370 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1,2 ст.364 ЦК України, кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Згідно з п.п.22,25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» за №11 від 21 грудня 2007 року судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. При поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Таким чином, у разі, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, особа (співвласник), яка зацікавлена в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації звертається до суду із позовом на підставі ст.364 ЦК України.

На підставі письмових матеріалів справи встановлено, що предметом спірних правовідносин між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 є транспортні засоби. Згідно позовної заяви, транспортні засоби є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки на його придбання були використані спільні кошти, що були їх спільною сумісною власністю. Судом враховується презумпція спільності майна, набутого за час шлюбу, яка повинна бути спростована стороною відповідача.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою цієї статті. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Об`єктом захисту порушене є, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. У ч.2 ст.16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно з ч.1 ст.20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть, якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Частинами 2,3 ст.13 ЦПК України передбачено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною 1 ст.84 ЦПК України встановлено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Частиною 1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до норм ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину щодо розпорядження транспортними засобами (автомобілем «Volvo-FX 440» та автомобілем «Оpel-Vivaro») та зобов`язати іншу особу у володінні, власності та користуванні якої перебувають транспортні засоби повернути рухоме майно розглянуто справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи та витребуваних судом.

У п.23 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» за №5 від 07 лютого 2014 року зазначено, що відповідно до статті 387 ЦК України та частини третьої статті 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

ОСОБА_2 є власником автомобіля «Volvo - FX 440», 2007 року випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_1 , дата реєстрації: 10 лютого 2018 року та автомобіля «Оpel - Vivaro», 2012 року випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_2 , дата реєстрації: 03 травня 2018 року, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу та відомостями з Єдиного державного реєстру МВС України.

Згідно письмового повідомлення начальника територіального сервісного центру МВС 3541 (ТМЦ МВС 3541) РСР МВС в Кіровоградській області за №31/11/3541-2330 від 22 листопада 2019 року, 25 вересня 2018 року у територіальному сервісному центрі 4841 РСЦ МВС в Миколаївській області здійснено перереєстрацію на нового власника автомобіля «Volvo-FX 440», 2007 року випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_1 .

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст.ст.317, 319 ЦК України, власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). У п.19 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» за №5 від 7 лютого 2014 року передбачено, що застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Відповідно до ст.387 ЦК України, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Згідно ст.388 ЦК України, випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Таким чином, стаття 388 ЦК України може застосовуватись, як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15.

Однією з підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

У цивільній справі ОСОБА_1 до ОСОБА_2 пред`явлено позовну вимогу про визнання недійсним правочину щодо розпорядження транспортними засобами (автомобілем «Volvo-FX 440» та автомобілем «Оpel-Vivaro») та зобов`язати (зобов`язальна вимога) іншу особу у володінні, власності та користуванні якої перебувають транспортні засоби повернути рухоме майно, тобто по суті про застосування реституції, як правовий наслідок визнання недійсним правочину щодо розпорядження транспортними засобами, які укладені у передбачений законодавством спосіб за відсутності її волевиявлення. Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Застосування реституції почергово до усіх правочинів відчуження майна іншим особам у результаті позбавить добросовісного набувача гарантій дотримання його прав, закріплених у ст.388 ЦК України, що є неприпустимим. До відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору застосовується віндикація. Таким чином, у справі рухоме майно не може бути витребуване від особи, яка не є стороною правочину, шляхом подання віндикаційного позову до добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15. У цивільній справі встановлено, що у ОСОБА_1 відсутні належні повноваження на представництво заявляти до суду такі позовні вимоги та діяти в інтересах ОСОБА_2 . ОСОБА_2 , відповідно до державної реєстрації права власності на рухоме майно, є власником транспортних засобів, на підставі укладеного правочину, який не визнаний недійсним, здійснив відчуження окремого майна на користь третьої особи. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину. Зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 60 СК України та чинне цивільне процесуальне законодавство не надає права одному із подружжя заявляти позов в інтересах другого із подружжя за відсутності належних повноважень, оформлених у виді довіреності (договору на представництво, тощо).

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Ухвалою Устинівського районного суду Кіровоградської області від 10 грудня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 провадженням закрито цивільну справу в частині про поділ в натурі спільної сумісної власності подружжя - транспортних засобів: автомобіль «Volvo - FX 440», 2007 року випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_1 , дата реєстрації: 10 лютого 2018 року; автомобіль «Оpel - Vivaro», 2012 року випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_2 , дата реєстрації: 03 травня 2018 року, та зобов`язати ОСОБА_2 повернути рухоме майно.

При встановлених обставинах, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину щодо розпорядження транспортними засобами (автомобілем «Volvo-FX 440» та автомобілем «Оpel-Vivaro») та зобов`язати іншу особу у володінні, власності та користуванні якої перебувають транспортні засоби повернути рухоме майно задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У позовних вимогах відмовити.

Відмовити у позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину щодо розпорядження транспортними засобами (автомобілем «Volvo-FX 440» та автомобілем «Оpel-Vivaro») та зобов`язати іншу особу у володінні, власності та користуванні якої перебувають транспортні засоби повернути рухоме майно.

Позивачу ОСОБА_1 судові витрати у справі відшкодуванню не підлягають, так як у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу на протязі тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Кропивницького Апеляційного суду.

Суддя: І. А. Годованець