Справа № 349/1944/19
Провадження № 2/349/56/20
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

03 березня 2020 року м. Рогатин

Рогатинський районний суд Івано-Франківської області

у складі головуючого судді Лошак О.О.

з участю секретаря судового засідання Сірко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 349/1944/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням,

учасник справи: представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Аннишин С.І.

встановив:

ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням в АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позову зазначено, що позивачка по справі є власницею домоволодіння в АДРЕСА_1 . В даному домоволодінні значиться зареєстрованим її колишній чоловік, який за вказаною адресою не проживає. У 2008 році, після розірвання шлюбу, ОСОБА_2 залишив місце проживання. З цього часу відповідач не проживає в житловому будинку, не бере участі в його утриманні, реєстрація ОСОБА_2 носить формальний характер та є перешкодою для реалізації позивачкою майнових прав. Просила позов задовольнити, визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 .

У судове засідання позивачка не прибула, направила на адресу суду письмове клопотання про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю, просить позов задовольнити.

Представник позивачки адвокат Аннишин С.І. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, які зазначені у позовній заяві. Пояснив, що домоволодіння, власником якого є його довірителька, було побудовано у 1978 -1980 роках. Свідоцтво на забудову було видано 28 травня 1978 року батькові позивачки - ОСОБА_3 . У подальшому на підставі рішення виконавчого комітету Підгородянської сільської ради Рогатинського району Івано-Франківської області №14 від 10 березня 1988 року погосподарський номер і план технічної документації за заявою ОСОБА_3 було переписано на його дочку ОСОБА_4 . Право власності на домоволодіння його довірителькою виготовлено у 2003 році. З 2008 року відповідач по справі, який не є співвласником домоволодіння, не проживає у житловому будинку, не бере участі в його утриманні та не сплачує жодних платежів, необхідних для утримання житлового будинку. Добровільно знятися з зареєстрованого місця проживання відмовляється. Просив позовні вимоги задовольнити.

Відповідач у судове засідання не прибув, не повідомив суд про причини своєї неявки, не подав клопотання про відкладення розгляду справи, чи слухання справи без його участі, не подав відзиву на позов, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку.

Участь у судових засіданнях це право, а не обов`язок сторін по справі. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України.

Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що позивачка по справі є власницею домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 15 липня 2019 року. Підстава виникнення права власності - копія свідоцтва про право власності, видане 11 серпня 2003 року Підгородянською сільською радою Рогатинського району Івано-Франківської області.

Згідно довідки виконавчого комітету Підгородянської сільської ради № 424 від 13 вересня 2019 року, ОСОБА_2 зареєстрований в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , проте за вказаною адресою не проживає.

Надаючи правову оцінку викладеним обста винам, суд зазначає наступне.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло.

Кожна особа, згідно з ч.1 ст.15 ЦК України, має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів, до яких, зокрема, належить припинення дії, яка порушує право (п.3 ч.2ст.16 ЦК).

Відповідно до ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним.

Вирішуючи питання щодо правового режиму вищезазначеного нерухомого майна, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з ч. 3 ст. 3 цього Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Державна реєстрація за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок 15 липня 2019 року на підставі свідоцтва про право власності від 11 серпня 2003 року, Підгородянською сільською радою Рогатинського району Івано-Франківської області, не означає, що саме в цей час позивачка набула право власності на нерухоме майно. Державна реєстрація та виготовлення правовстановлюючого документа можуть підтверджувати набуття нерухомого майна у власність, яке мало місце раніше.

Відповідно до правової позиції по справі N 6-137цс13, викладеній Верховним Судом України, право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про власність», який втратив чинність у зв`язку з прийняттям ЦК України 2004 року, об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення.

Громадянин набував права власності на доходи від участі в суспільном виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом (частина друга статті 12 цього Закону).

Таке правове регулювання правовідносин з права власності на майно застосовується до прав, які виникли, або могли виникнути до січня 2004 року.

Стаття 181 ЦК України визначає поняття нерухомої та рухомої речі. Зокрема, до рухомих речей відносяться речі, які можна вільно переміщувати у просторі; до нерухомих належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення, на відміну від рухомих речей, підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

Отже вирішуючи спори, що випливають з правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК України та тривають до цього часу, вирішуючи питання про набуття права власності на майно, відповідно до положень статті 5 цього Кодексу слід виходити з положень законодавства, яке діяло на час виникнення правовідносин, необхідно встановити час та підстави виникнення права власності, з`ясувати, чи відноситься майно до нерухомих речей та чи підлягає воно реєстрації відповідно до законодавства, яке діяло на той час та на момент виникнення спору.

У 1980 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Указ втратив силу згідно указу президії Верховної Ради, ПВР СРСР, від 22 лютого 1988 року, № 8502-XI "Про визнання такими, що втратили чинність, Указу Президії Верховної Ради СРСР "Про право громадян на купівлю та будівництво індивідуальних житлових будинків" і статті 1 Указу Президії Верховної Ради СРСР "Про внесення змін до деяких законодавчих актів СРСР з питань охорони природи та раціонального використання природних ресурсів".

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування особою жилого будинку з додержанням вимог цих актів законодавства. Вищезазначені правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

За ч.3 ст.368 ЦК України, ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Для визнання речей, набутих за час шлюбу, об`єктами спільної сумісної власності подружжя не має значення на чиє ім`я з подружжя оформлено це майно.

Сторони по справі зареєстрували шлюб 17 квітня 1987 року, який було розірвано 14 квітня 2008 року.

Згідно даних, які зазначені у технічному паспорті, довідці КП "Архітектурно-планувальне бюро" №02-50 від 29 грудня 2015 року житловий і господарські будинки були побудовані в 1978-1979 роках.

Як вбачається з свідоцтва на забудову від 26 травня 1978 року, забудівнику ОСОБА_3 виконавчим комітетом Рогатинської міської ради 26 травня 1978 року за №177 було дозволено провести забудову на новому місці в с.Підгороддя. Строк закінчення будівництва 26 травня 1980 року.

Частина 1 ст. 383 ЦК України передбачає, що власник житлового будинку, квартири, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

За ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку.

За ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником будинку або законом.

Згідно ст. 391 ЦК України, п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року із змінами «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» власник має право вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку.

Відповідно до висновків Верховного суду України у справі № 6-709цс16 (аналогічна № 6-158цс14) було висловлено позицію: власник житла усуває перешкоди в користуванні цим житлом зареєстрованою особою шляхом подання позову про визнання такої особи такою, що втратила право на користування житлом та зняття з реєстрації.

За таких обставин та доказів, досліджених і перевірених у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позивачка довела належними та допустимими доказами порушення її права на користування і розпорядження належним їй майном, а також створення відповідачем перешкод щодо здійснення нею цих прав, а тому таке право підлягає захисту судом, шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 .

Керуючись ст.ст. 12,13,81, ч.6 ст.141, 264, 280-282, 352,354 ЦПК,-

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 768,40 грн (сімсот шістдесят вісім грн 40 коп.)

Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду через Рогатинський районний суд Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Сторони по справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя О.О.Лошак

Повне судове рішення складено 06 березня 2020 року