П О С Т А Н О В А

іменем України

03 грудня 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 наухвалу судді Шевченківського районного суду м.Києва від 15 квітня 2020 року про забезпечення позову та ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 30 квітня 2020 року про виправлення описки у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову, поданої до подання позовної заяви,-

в с т а н о в и в:

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 15 квітня 2020 року (з урахуванням ухвали цього ж суду від 30 квітня 2020 року про виправлення описки) задоволена частково заява ОСОБА_2 про забезпечення позову, яка подана до подання позовної заяви. Ухвалено накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_3 .

Не погоджуючись із ухвалою, ОСОБА_1 , який не зазначений у заяві ОСОБА_2 як учасник справи, проте вважає, що оскаржуваною ухвалою порушено його права і законні інтереси як власника вказаної квартири, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову в повному обсязі,посилаючись на необгрунтованість ухвали, порушення при її постановленні норм матеріального і процесуального права.

Скарга мотивована тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , яку успадкував після смерті дружини, що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 15 травня 2006 року Восьмою Київської держнотконторою реєстровий № 4-305 та зареєстрованою в Київському БТІ 17 травня 2006 року. У липні 2017 року він дізнався про реєстрацію його квартири за ОСОБА_3 . Після звернення до суду і витребування документів з`ясувалося, що начебто власником його квартири був громадянин Угорщини ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 15 травня 2006 року Восьмою Київської держнотконторою реєстровий № 4-305, реєстрація якого здійснена 29 грудня 2015 року. Цей документ підроблений, бо дане свідоцтво за цією ж датою і цим же номером видавалося йому. Пізніше ОСОБА_4 начебто позичив гроші у ОСОБА_3 та передав їй в іпотеку спірну квартиру, на яку та звернула

- 2 -

стягнення 19 лютого 2016 року та зареєструвала за собою. Вказував, що рішенням Печерського районного суду м.Києва від 04 лютого 2020 року (справа № 757/51379/17-ц), яке не набрало законної сили, його позов задоволено, визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім`я ОСОБА_4 15 травня 2006 року Восьмою Київської держнотконторою реєстровий № 4-305 та витребувано на його користь квартиру АДРЕСА_1 . Вважає, що оскільки за ним зареєстроване право власності на спірну квартиру в БТІ м.Києва і він є її власником, то підстави для накладення арешту відсутні. Окрім того даний арешт перешкодить у виконанні рішення Печерського районного суду м.Києва від 04 лютого 2020 року щодо витребуванян квартири на його користь від ОСОБА_3 . Вважає, що даний позов ОСОБА_2 штучний з метою перешкодити реєстрації його парва власності.

Позивачка ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно вжив заходів забезпечення позову за її заявою у відношенні квартири, яка належить відповідачці ОСОБА_3 , а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Відповідачка ОСОБА_3 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

В суді апеляційної інстанції представник скаржника ОСОБА_1 адвокат Рибитва О.А. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва як незаконну та постановити нову, якою відмовити у вжитті заходів забезпечення позову.

Представник позивачки ОСОБА_2 адвокат Великоречанін П.О. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судової ухвали та відсутність підстав для її скасування.

Представник відповідачки ОСОБА_3 адвокат Баца К.В. в суді апеляційної інстанції вважала апеляційну скаргу безпідставною, оскільки право власності на спірну квартиру зареєстроване за її довірителем, а відтак арешт не порушує прав скаржника.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість ухвали судді першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним вимогам оскаржувана судова ухвала не відповідає.

Судом встановлено, що 15 квітня 2020 року ОСОБА_2 подала до суду заяву про забезпечення позову, яка подана нею до подання позовної заявиі мотивована тим, що 21 березня 2019 року вона позичила ОСОБА_3 кошти у розмірі 250000 доларів США, які позичальниця зобов`язалася повернути 02 березня 2020 року. В обумовлений розпискою строк ОСОБА_3 кошти не повернула, а тому вона має намір подати позов про стягнення боргу за договором позики. Просить вжити заходів забезпечення позову до подачі заяви, шляхом накладення арешту на належну ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 та заборони суб`єктам реєстрації прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії щодо цієї квартири, в тому числі із відкриттям розділу.

- 3 -

Задовольняючи частково заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову, яка подана до подання позовної заяви,суддя першої інстанції обгрунтовував свої висновки наявністю підстав для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки невжиття таких заходів у випадку відчуження спірного нерухомого майна ОСОБА_3 призведе до затягування розгляду справи та неможливості відновлення прав та законних інтересів заявника і їх ефективного судового захисту.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками судді, поскільки вони зроблені в результаті неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до положень ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи.

Види забезпечення позову, які може вжити суд, передбачені ч.1 ст.150 ЦПК України, згідно якої позов в тому числі забезпечується накладенням арешту та забороною вчиняти певні дії. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову (ч.2 ст.150 ЦПК).

Згідно ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до ч.5 ст.153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, який визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру у вигляді обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, у випадку прийняття його на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, або ефективний захист його прав.

За змістом вказаних норм, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.4 постанови ПВСУ № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Тобто, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або

- 4 -

невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Окрім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів ст.ст.11, 12, 81 ЦПК України (змагальність сторін та пропорційність у цивільному судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді заборони третім особам вчиняти певні дії щодо предмета спору тощо) права відповідача або вказаних осіб, а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та чи спроможний позивач захистити їх в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Постановлюючи ухвалу про забезпечення позову, суддя виходив з того, що відновлення законних прав та інтересів позивачки ОСОБА_2 неможливе без вжиття заходів забезпечення позову у зв`язку із існуванням ризиків відчуження ОСОБА_3 нерухомого майна у вигляді квартири, яка належить останній на праві власності.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, поскільки вони є передчасними та невірними.

Із доданого до апеляційної скарги свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 15 травня 2006 року Восьмою Київської держнотконторою реєстровий № 4-305 та зареєстрованого в Київському БТІ 17 травня 2006 року, реєстровий № 5633, власником квартири АДРЕСА_1 є скаржник ОСОБА_1 , який успадкував квартиру після смерті дружини ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказана фізична особа станом на 15 квітня 2020 року, тобто на час постановлення ухвали про забезпечення позову, не була зазначена ОСОБА_2 як учасник справи у поданій нею заяві, правомірність набуття ОСОБА_1 права власності заявниця не оспорюється і заявник не зазначає у заяві про можливе заявлення вимог та яких саме до ОСОБА_1 , а відтак накладення судом арешту на належне скаржнику майно, за відсутності до нього вимог, порушує його права як власника майна, передбачені законом (ст.41 Конституції України, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.317, 319, 321 ЦК України).

Суддя вказаних обставин не врахував і постановив помилкову ухвалу.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального

- 5 -

права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до п.4 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі.

З огляду на приписи п.4 ч.3 ст.376 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом обов`язкових підстав для скасування ухвали судді першої інстанції в частині накладення арешту на спірну квартиру та ухвалення нового судового рішення, поскільки суддя постановив ухвалу про накладення арешту, яка стосується прав, інтересів та обов`язків ОСОБА_1 , який має документи щодо наявності у нього зареєстрованих у встановленому законом порядку прав власності, однак не був залучений до участі у справі і вимог щодо правомірності набуття яким права власності на спірну квартиру позивач не оспорює.

З викладених вище підстав ухвала судді підлягає до скасування.

Вирішуючи заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову, суд апеляційної інстанції вважає, що заява не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 після смерті дружини ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у встановленому законом порядку спадкував квартиру АДРЕСА_1 та отримавсвідоцтво про право на спадщину за законом, видане 15 травня 2006 року Восьмою Київської держнотконторою реєстровий № 4-305.

Вказане свідоцтво про право на спадщину за законом зареєстроване в Київському БТІ 17 травня 2006 року, реєстровий № 5633, а відтак ОСОБА_1 набув права власності на квартиру.

Також встановлено, що із 2016 року право власності на спірну квартиру зареєстроване за ОСОБА_3 , що стверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, має місце факт подвійної реєстрації права власності на один і той ж об`єкт за різними особами.

Згідно ч.2 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Водночас згідно ч.4 ст.3 цього Закону будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з ч.3 цієї статті.

Відповідно до ч.3 ст.3 цього Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Судом встановлено, що реєстрація права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру була проведена у 2006 році відповідно до діючого на той час законодавства, а відтак згідно ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є дійсною і у встановленому порядку не скасована.

Наведене у свою чергу поза всяким сумнівом свідчить про те, що у будь-якому

випадку накладення арешту на спірну квартиру, яка в тому числі зареєстрована за ОСОБА_1 , до якого не заявлено позовних вимог, порушує його права.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Ухвалу судді Шевченківського районного суду м.Києва від 15 квітня 2020 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову, поданої до подання позовної заяви.

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 30 квітня 2020 року про виправлення описки скасувати.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: