Провадження № 2/161/304/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2020 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючої судді Плахтій І.Б.,

з участю секретаря судових засідань Жаловаги І.П.,

позивача ОСОБА_1 ,

представників відповідача ОСОБА_2 В. ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Радомишльської сільської ради Луцького району Волинської області про визнання права власності на спадкове майно, --

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно.

Вимоги позову мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його тітка ОСОБА_5 . Оскільки остання була одинокою, догляд за нею здійснювала сім`я позивача. На випадок своєї смерті ОСОБА_5 залишила заповіт від 26.11.2007, яким належне їй майно заповіла ОСОБА_1 . У встановлений строк позивач звернувся до нотаріуса для оформлення спадкових прав, отримав свідоцтво про право власності на спадкове майно житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Однак до складу спадщини не були включені земельні ділянки, на яких розташований будинок, через відсутність правовстановлюючих документів на земельні ділянки на ім`я спадкодавця. З відповіді сільської ради було встановлено, що спадкодавець ОСОБА_5 земельні ділянки не приватизувала.

З відповіді Державного архіву Волинської області встановлено, що рішенням сесії Радомишльської сільської ради народних депутатів Луцького району від 04.04.1996 було вирішено надати право на приватизацію садибних ділянок ОСОБА_6 0,62 га ОСОБА_7 0,63 га. ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , надану їй земельну ділянку приватизувати не встигла. Після її смерті єдиним спадкоємцем був її син ОСОБА_6 , який прийняв спадщину після смерті матері. Земельну ділянку до складу спадщини включено не було за відсутності правовстановлюючих документів. ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_6 , заповіту на випадок своєї смерті не лишив, єдиним спадкоємцем за законом була дружина ОСОБА_5 . Спадкоємець ОСОБА_5 вступила в спадкові права шляхом фактичного управління спадковим майном, оскільки на момент смерті була зареєстрована та проживала разом із спадкодавцем.

Просить визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,63 га, яка розташована в с. Романівка Луцького району, та передана у власність ОСОБА_7 рішенням сесії Радомишльської сільської Ради народних депутатів від 04.04.1996 №5 «Про приватизацію присадибних земельних ділянок» в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 ; визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,62 га, яка розташована в с. Романівка Луцького району, та передана у власність ОСОБА_6 рішенням сесії Радомишльської сільської Ради народних депутатів від 04.04.1996 №5 «Про приватизацію присадибних земельних ділянок» в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 .

Позивач в судовому засіданні вимоги позову підтримав з підстав викладених в заяві. Просив позов задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідача, кожен зокрема, в судовому засіданні вимоги позову не визнали, заперечували щодо його задоволення. Суду пояснили, що позивач прийняв спадщину по заповіту, земельні ділянки до складу спадщини не входять. Оскільки право на приватизацію не було реалізоване, відтак втрачене. Окрім того, не були визначені межі земельних ділянок, ділянки не оброблялися. Частина земельної ділянки, на яку претендує позивач, передана рішенням сільської ради для приватизації його доньці. Сам позивач не має права на приватизацію приналежної до спадкового будинку земельної ділянки, оскільки вже раніше реалізував таке своє право, а повторно не можна.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази в справі, суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає.

Архівним витягом з рішення сесії Радомишльської сільської Ради народних депутатів Луцького району від 04.04.1996 №5 (а.с. 19) стверджується обставина, що громадянам ОСОБА_6 та ОСОБА_7 надано право приватизувати земельні ділянки площею 0,62 га та 0,63 га відповідно.

Як вбачається з копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 8).

Після смерті ОСОБА_7 , спадщину прийняв її син ОСОБА_6 , що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом (а.с. 14). До складу спадкового майна увійшла частина будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в с. Романівка Луцького району.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , що стверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 (а.с. 8).

З відповіді Радомишльської сільської ради Луцького району від 07.06.2019 №196/01.11 (а.с. 20), встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не виготовили правовстановлюючих документів на передані їм у власність земельні ділянки, кадастрові номери земельним ділянкам не присвоєні.

Після смерті ОСОБА_6 , спадщину прийняла його дружина ОСОБА_5 . До складу спадкового майна увійшла частина будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в с. Романівка Луцького району.

При спадкуванні майна, після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , в обсяг спадкового майна було включено лише частку в житловому будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в с. Романівка Луцького району. Земельні ділянки не успадковувалися за відсутності правовстановлюючих документів на них.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , що стверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 (а.с. 10).

За життя ОСОБА_5 склала заповіт від 26.11.2007, посвідчений секретарем Радомишльської сільської ради Луцького району Волинської області Довгун Л.Я., яким все належне їй майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що за законом матиме право заповіла ОСОБА_1 (а.с. 9).

А тому, в даному випадку спадкування здійснюється за заповітом.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповіт є розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Позивач прийняв спадщину шляхом звернення до нотаріальної контори, що відповідає вимогам ст. 1269 ЦК України.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с. 15) ОСОБА_1 як спадкоємець ОСОБА_5 за заповітом, успадкував житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 .

Постановою приватного нотаріуса Луцького районного округу Максим`як Ж.В. (а.с. 17) відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку загальною площею 0,6300 га, що розташована в с. Романівка Луцького району і належать ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємцем якої був ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , який спадщину прийняв, але не оформив своїх спадкових прав, спадкоємцем якого була ОСОБА_5 , яка спадщину прийняла, але не оформила своїх спадкових прав та земельну ділянку загальною площею 0,6200 га, яка належала ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкоємцем якого була ОСОБА_5 , яка спадщину прийняла, але не оформила своїх спадкових прав, у зв`язку із відсутністю державної реєстрації права власності вищезазначеного нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Приватизація земельних ділянок передбачена постановою Верховної Ради України від 13 березня 1992 року №2200-ХІІ «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» та Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року №15-92 «Про приватизацію земельних ділянок».

Статтею 9 ЗК України від 22.06.1993 (у редакції, чинній станом на 1996 рік) установлювалось, що до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 22 ЗК України від 22.06.1993 (у редакції, чинній станом на 1996 рік), право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) виконують землевпорядні органи за замовленням Рад народних депутатів.

Після встановлення меж земельних ділянок, що передаються у приватну власність, громадяни одержують Державний акт на право приватної власності на землю, який видається і реєструється відповідною Радою народних депутатів.

Згідно з пунктом 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Законом України від 25 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ прийнято нову редакцію ЗК України, який набрав чинності 01 січня 2002 року.

Відповідно до пункту 1 розділу Х «Перехідні положення ЗК України 2002 року» рішення про надання в користування земельних ділянок, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. Установлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету, є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку.

Разом із тим порядок виготовлення та видачі державних актів на право власності на земельну ділянку було зазначено в Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державногокомітету України по земельних ресурсах 04травня 1999року №43 (далі - Інструкція № 43).

Згідно з пунктом 2.1 Інструкції №43 роботи зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку виконуються в такій послідовності:

- підготовчі роботи;

- встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки;

- складання кадастрового плану земельної ділянки;

- заповнення бланка державного акта.

Отже, право власності на землю виникає після одержання документа, що посвідчує це право, яким як станом на час отримання спадкодавцем спірної земельної ділянки, так і в подальшому є державний акт на право власності на землю.

Таку правову позицію Верховний Суд виклав в постановах від 6 березня 2018 року у справі № 299/2534/15-ц та від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/ 15-ц.

В ході розгляду справи судом достовірно встановлено, що ні ОСОБА_7 , ні ОСОБА_6 за життя не зверталися до землевпорядних організацій для встановлення меж земельної ділянки в натурі, не отримували державного акта на спірну земельну ділянку.

За таких обставин суд вважає, що позивачем в судовому засіданні не доведено належними та допустимими доказами факту набуття права власності ОСОБА_7 , ОСОБА_6 на земельні ділянки у встановленому законом порядку. А відтак, зазначені у вимогах позову земельні ділянки не входять до складу спадщини, право позивача на спадкування даних земельних ділянок відсутнє.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 17, 77, 78, 81, 141, 247, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, на підставі ст.ст. 9, 22 ЗК України в редакції від 22.06.1993, Декрету КМУ «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992, ст.ст. 529, 548, 549 ЦК УРСР, ст. ст. 1216, 1218, 1222, 1268, 1269, 1270 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Радомишльської сільської ради Луцького району Волинської області про визнання права власності на спадкове майно відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Луцький міськрайонний суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 02.03.2020.

Суддя Луцького міськрайонного суду І.Б. Плахтій