ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/697/20 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Бершадська Г. В., Ходоровський М. В.,

з участю секретаря - Іванюта О.М.

та сторін представника ОСОБА_1 - адвоката Півторака В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу №607/11822/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2019 року ухваленого суддею Сливкою Л.М., повний текст якого виготовлений 01 листопада 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 5020 доларів США. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 05 серпня 2015 року позичив ОСОБА_4 2000 доларів США, терміном на один місяць, до 05 вересня 2015 року.16 вересня 2015 року позичив ОСОБА_1 ще 5000 доларів США, терміном на один місяць, до 16 жовтня 2015 року. Загальна сума позичених ОСОБА_1 коштів становить 7000 доларів США, на підтвердження чого відповідачкою були надані дві розписки. Крім цього, відповідач зобов`язалась сплатити відсотки у розмірі 800 доларів США. З моменту виникнення у відповідача обов`язку щодо повернення боргу, ОСОБА_1 здійснила декілька платежів на погашення позиченої суми коштів, а саме 2780 доларів США, тому сума неповернутого боргу станом на момент звернення до суду становить 5020 доларів США. Крім того, 26 лютого 2018 року Галицьким ВП ГУНП у Львівській області було внесено відомості в ЄРДР про заволодіння шляхом обману та зловживання довірою, шахрайським способом, грошовими коштами ОСОБА_3 в сумі 5000 доларів США. На підставі вищенаведеного просить стягнути із ОСОБА_1 неповернуту суму боргу з урахуванням процентів у сумі 5020 доларів США.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2019 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 5020 (п`ять тисяч двадцять) доларів США.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1333 (одну тисячу триста тридцять три) гривні судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що в матеріалах справи відсутній доказ укладення сторонами договору про продовження строку позовної давності. Розписки, на підставі яких прийнято рішення про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості були укладені 16.09.2015 року строком на один місяць, тому строк позовної давності на звернення до суду закінчився 16.10.2018 року. Крім того, судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не досліджено в повному обсязі долучені позивачем розписки та не досліджено валюту, яка зазначена в розписці.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Посилається на те, що посилання відповідачки на пропуск позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки відповідач частково повертав заборгованість, позовна давність переривалась платежами тому не вважається пропущеною.

В судовому засіданні представник апелянта апеляційну скаргу підтримав, посилаючись на викладені у ній доводи.

Позивач заперечив апеляційну скаргу, рішення суду вважає законним.

Судова колегія, заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позов про стягнення заборгованості задоговором позики, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та таким, що відповідає нормам закону і фактичним обставинам справи.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено, згідно розписки від 05 серпня 2015 року, ОСОБА_1 взяла у борг у ОСОБА_3 суму коштів у розмірі 2000 доларів США, терміном на один місяць з дня підписання розписки.

Відповідно до розписки від 16 вересня 2015 року, ОСОБА_1 взяла у борг в ОСОБА_3 суму коштів у розмірі 5000 доларів США, терміном на один місяць з дня підписання розписки та зобов`язалась повернути борг з відсотками у розмірі 800 доларів США. Кошти отримала у м.Львові за адресою: вул.Саксаганського,14/4 у присутності ОСОБА_5 .

Як убачається із Витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань, на підставі ухвали Галицького районного суду м. Львова, щодо зобов`язання внесення відомостей до ЄРДР за заявою ОСОБА_3 , 26 лютого 2018 року Галицьким відділом поліції Головного управління Націонаольної поліції у Львівській області внесено відомості до єдиного реєстру державних розслідувань про те, що 16 вересня 2015 року ОСОБА_1 шляхом обману та зловживання довірою, шахрайським способом заволоділа грошовими коштами ОСОБА_3 в сумі 5000 доларів США.

З моменту виникнення у відповідача обов`язку щодо повернення боргу, відповідач здійснила декілька платежів на погашення позиченої суми коштів, зокрема: 30 липня 2016 року у сумі 340 доларів США;17 серпня 2016 року 400 доларів США; 04 жовтня 2016 року 300 доларів США; 01 листопада 2016 року 240 доларів США, а також у липні 2019 року 1500 доларів США. Таким чином, відповідачка повернула 2780 доларів США, а тому сума неповернутого боргу станом на момент звернення до суду становить 5020 доларів США.

Сторони погодили, що розмір процентів від усієї суми позики, які ОСОБА_1 зобов`язалася сплатити, становить 800 доларів США, про що власноручно написано ОСОБА_1 у розписці від 16 вересня 2015 року.

На даний час, сума неповернутих відповідачкою коштів, з урахуванням відсотків, становить 5020 доларів США.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

В постановах Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі 6-1103 цс 16, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 02 липня 2014 року у справі №6-79 цс 14, від 18 вересня 2013 року № 6 - 63 цс 13 висловлена правова позиція про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, у постанові у справі № 6-50цс16 від 24 лютого 2016 року.

Договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 8 червня 2016 року у справі № 6-1103цс16, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір про стягнення зпборгованості за договором позики, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Посилання апелянта на пропуск позивачем строку позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки відповідач частково повертав заборгованість, позовна давність переривалась платежами тому не вважається пропущеною.

Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Тобто, у кожному випадку необхідно встановлювати, коли конкретно боржник вчинив відповідні дії, адже перебіг позовної давності може перериватися лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Вказану правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 5 липня 2017 року у справі № 6-3030цс16.

З матеріалів справи вбачається ,що з моменту виникнення у відповідача обов`язку щодо повернення боргу, відповідач здійснила декілька платежів на погашення позиченої суми коштів в межах строків позовної давності, зокрема: 30 липня 2016 року у сумі 340 доларів США;17 серпня 2016 року 400 доларів США; 04 жовтня 2016 року 300 доларів США; 01 листопада 2016 року 240 доларів США, а також у липні 2019 року 1500 доларів США. Таким чином перебіг позовної давності первався оскільки відповідачка сплачувала заборгованість за договором позики, що свідчить про визнання нею свого боргу

Доводи апеляційної скарги , що судом стягнуто кошти в іноземній валюті без зазначення еквівленту гривні .що є порушенням закону колегія суддів вважає необгрунтованими виходячи з наступного.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

А тому суд мав право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19), від 4 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц (провадження №14-134цс18).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги, що згідно розписок наявних в матеріалах справи неможливо ідентифікувати позивача по справі оскільки в розписках відсутні паспортні дані, ідентифікаційний код, місце проживання що унеможливлює встановити між сторонами договірні відносини колегія суддів не приймає до уваги оскільки вони грунтуються на припущеннях.

Доводи скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що привело або могло привести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати позивача по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2019 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 01 грудня 2020 року.

Головуючий: Г.М.Шевчук

Судді: О.Я. Міщій

Г.В. Бершадська