Номер провадження: 22-ц/813/3751/20
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Великий Фонтан»,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2019 року у складі судді Калашнікової О.І.,

встановив:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог ОСББ «Великий Фонтан» про захист права власності шляхом зобов`язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що неправомірні дії ОСОБА_2 з прибудови нежитлового приміщення до квартири АДРЕСА_1 порушують права позивача як власника квартири АДРЕСА_2 в цьому ж будинку, так як прибудова до квартири позивача негативно впливає на вартість його квартири і він позбавлений можливості розпорядитися квартирою за раніше визначеною ціною. Також послався на порушення його прав, як співвласника багатоквартирного будинку, оскільки прибудова, яка здійснена ОСОБА_2 , розташована на даху першого поверху будинку, що є конструктивним елементом будинку і, відповідно, спільною сумісною власністю всіх співвласників будинку, і цей дах не передбачений для розміщення на ньому прибудов і надбудов. Позивач послався на порушення будівельних норм і правил при зведенні прибудови, на відсутність погоджень з боку ОСББ «Великий Фонтан» на розміщення прибудови на даху першого поверху багатоквартирного будинку.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2019 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції не прийнято до уваги той факт, що Одеський окружний адміністративний суд залучив до участі у справі №420/3028/19 ОСОБА_1 в якості третьої особи без самостійних вимог, що свідчить про те, що суд фактично визнав, що вирішення питання про зобов`язання ОСОБА_2 привести у первісний стан об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 у відповідність до технічного паспорту від 30.01.2014-стосується прав апелянта. Право Управління державного архітектурно-будівельного контролю ОМР на звернення до суду в порядку адміністративного судочинства та право ОСОБА_1 на звернення до суду в порядку цивільного судочинства не є взаємовиключними. Рішення Одеського окружного адміністративного суду не набрало законної сили, а тому суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову не мав правових підстав посилатися на нього, стверджуючи, що вказаним рішенням вже захищені права апелянта.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

11.11.2020 ОСОБА_2 надав суду письмові пояснення в яких заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Судове засідання 17.11.2020 здійснювалося в режимі відеоконференції.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача та представника апелянта, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи оскаржене рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що право позивача на користування і розпорядження належною йому квартирою АДРЕСА_4 встановленням конструкції каркасу, навісу та склінням тераси квартири АДРЕСА_2 в цьому ж будинку не порушено.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 3 ЦПК України).

Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997р. відповідно до ЗУ "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти будь-які угоди щодо свого майна, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Частинами 1 та 2 ст. 369 ЦК України встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 24.05.2013 державним реєстратором Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції в Одеській області на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_4 . Квартира розташована на третьому поверсі багатоповерхового будинку.

ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 05.05.2014 державним реєстратором Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції в Одеській області на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . Квартира розташована на другому поверсі багатоповерхового будинку.

Багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_5 на першому поверсі містить вбудовано-прибудовані нежитлові приміщення.

Восени 2018 року ОСОБА_2 виконав роботи з влаштування на даху першого поверху будинку у вигляді конструкції каркасу, навісу та скління тераси своєї квартири. Підлога тераси є перекриттям (дахом) нежитлових приміщень першого поверху.

Вказані роботи було виконано без отримання вихідних даних на проектування, надання архітектурно-планувального завдання, розроблення проекту, про що в ході проведеної перевірки дотримання суб`єктом містобудування вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил на об`єкті реконструкції тераси за адресою АДРЕСА_5 головним спеціалістом Управління ДАБК Одеської міськради складено акт №001668 від 29.11.2018.

З метою усунення зафіксованих в акті порушень головним спеціалістом інспекційного відділу №1 УДАБК Одеської міськради 06.12.2018 ОСОБА_2 видано припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил.

Постановою заступника начальника Управління ДАБК ОМР Якименко Р.К. 18.12.2018 винесено постанову, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 96 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700 грн.

Статтею 41 Конституції України закріплено, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян.

Положеннями ч. 2 ст. 383 ЦК України визначено, що власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Згідно з ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного - будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне. електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року №14-рп/2011, у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_l 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» необхідно розуміти так, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Відповідно до ДБН В. 2. 6-14-97 «Конструкції будинків і споруд», покриття (дах) - це верхня огороджувальна конструкція будинку і споруди для захисту приміщень від зовнішніх кліматичних факторів і впливів.

Отже, площа даху першого поверху будинку по АДРЕСА_5 являє собою конструктивний елемент, який відноситься до спільної сумісної власності всіх співвласників будинку та на якому не передбачено розміщення жодних прибудов і надбудов.

Відповідач здійснив надбудову над першим поверхом даху, тим самим використав частину даху для облаштування надбудови у вигляді тераси з козирком та каркасом з склінням балкону.

Так як квартира позивача розташована над квартирою відповідача поверхом вище, зведені конструктивні елементи, які фактично знаходяться на рівні вікон квартири позивача призводять до накопичення сміття та бруду на козирку, який при відкритих вікнах в квартирі позивача потрапляє до його квартири.

Крім того, поява зведеної конструкції змінює вигляд з балкону квартири позивача та зовнішній вигляд будинку в цілому.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України № 4-рп/2004 від 02.03.2004 року у справі № 1-2/2004 зазначено, що у листі до Конституційного Суду України Президент України наголосив на тому, що право власності на квартиру породжує й право спільної власності на допоміжні приміщення багатоквартирного будинку, технічне обладнання тощо, які призначені для обслуговування житлового комплексу і забезпечують його використання. Тому момент виникнення права власності на квартиру є й моментом виникнення права спільної власності на допоміжні приміщення. Факт створення об`єднання власників квартир багатоквартирного будинку не може бути підставою для збільшення або зменшення обсягу їхніх прав щодо володіння, користування та розпорядження власним майном. Відповідно до Конституції України всі суб`єкти права власності рівні перед законом. У багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями, в тому числі і з питань улаштування мансард, надбудови поверхів і т.ш. Питання щодо згоди власників квартир - співвласників допоміжних приміщень багатоквартирного будинку - на надбудову поверхів, улаштування мансард і т. ін. з використанням при цьому конструктивних елементів будинку, як і на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень ( оренда тощо), має вирішуватися відповідно до законів про власність та інших законів України, передусім Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 151-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, незаконне влаштування каркасу навісу та скління на даху першого поверху багатоквартирного будинку АДРЕСА_5 , кв. № 7 без дозвільних документів є порушенням прав позивача на належне користування квартирою, яка йому належить та який згоду на реконструкцію не надавав.

Крім того, зведена конструкція розташована над квартирами будинку, згоди на зведення якої інші мешканці будинку відповідачу також не надавали.

Дана ж самовільна реконструкція стосується й інших мешканців будинку, оскільки такою конструкцією змінюється зовнішній вигляд цієї частини будинку. Відповідно видозміна такого приміщення та конструкція, що має місце у даному випадку, впливає на права та інтереси всіх співвласників квартир у будинку, оскільки частково позбавляє їх прав на конструктивні елементи будинку та створює, зокрема, і для них нові права та обов`язки, несе загрозу пошкодження будинку, оскільки будь-яких доказів, що така реконструкція відповідає чинним будівельним нормам та правилам немає.

Слід також зазначити, що наявність зведеної відповідачем конструкції під балконом квартири позивача створює більш вільний доступ до його квартири, що несе загрозу незаконного потрапляння до неї.

Відповідно до наведеного, зведена відповідачем конструкція на даху багатоквартирного будинку повинна була бути здійснена відповідно до закону та чинних будівельних норм та правил.

Оскільки цього відповідачем здійснено не було, доводи як позову, так і апеляційної скарги слід вважати частково обґрунтованими.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що у даному випадку повинен бути застосований такий крайній захід, про який просить позивач.

Доводи позивача в частині того, що з появою незаконної конструкції на першому поверсі будинку, вартість його квартири значно знизилася є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами.

Сам по собі факт звернення Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради до суду з метою захисту встановленого порядку здійснення будівництва, не позбавляє ОСОБА_1 , як співвласника майна, права звернення до суду з позовом в порядку цивільного судочинства за захистом своїх порушених прав на це майно.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2019 року скасувати.

Зобов`язати ОСОБА_2 демонтувати прибудову до квартири АДРЕСА_1 шляхом приведення у первісний стан відповідно до технічного паспорту цієї квартири від 20.01.2014.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 03.12.2020.

Головуючий:

Судді: