Провадження № 22-ц/812/472/20 Головуючий суду першої інстанції Квєтка І.А.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2020 року м. Миколаїв Справа № 485/1499/19

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» (далі АТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк) на заочне рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 24 грудня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Квєтка І.А., в залі судового засідання в м. Снігурівка, повний текст якого складений 24 грудня 2019 року, за позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

13 вересня 2019 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом, у якому зазначало, що 15 квітня 2014 року між ним та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг.

Позивач зазначав, що за умовами вказаного договору позичальник отримав кредит у розмірі 2 900 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua/terms/pages/70/ складає договір про надання банківських послуг.

Відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, унаслідок чого станом на 03 вересня 2019 року утворилася заборгованість у розмірі 128 990 грн. 53 коп., з яких: заборгованість за кредитом 3 354 грн. 64 коп.; заборгованість за нарахованими відсотками 114 717 грн. 29 коп.; заборгованість за пенею та комісією 4 300 грн.; а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. 00 коп. (фіксована частина), 6 118 грн. 60 коп. штраф (процентна складова).

Посилаючись на викладене, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просило суд стягнути з відповідача вказану суму заборгованості за кредитним договором від 15 квітня 2014 року.

Заочним рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 24 грудня 2019 року позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором від 15 квітня 2014 року станом на 03 вересня 2019 року в сумі 3 354 грн. 64 коп. та 49 грн. 95 коп. судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором виконував не в повному обсязі, внаслідок чого утворилася заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 3 354 грн. 64 коп. У анкеті-заяві позичальника відсутні умови про сплату відсотків по кредиту, встановлення відповідальності у вигляді пені, штрафів за порушення зобов`язання. Умови та правила не є складовою укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки наданий суду примірник не містить підпису відповідача. Ухвалюючи рішення, суд керувався правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

В апеляційній скарзі Банк просив скасувати оскаржене рішення районного суду в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення процентів по кредиту та задовольнити вимоги Банку в цій частині.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що між Банком та відповідачем було укладено кредитний договір у формі договору приєднання, про що свідчить анкета-заява, підписана відповідачем.

До того ж, застосувавши правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, суд не звернув увагу на особливості обставин у цій справі, та не проаналізував інші правові позиції Верховного Суду.

Крім того, скаржник зазначав, що судом також повинні бути враховані наступні постанови колегії суддів Верховного Суду: у справі № 356/1635/16-ц від 10 квітня 2019 року; у справі № 428/2873/17 від 28 березня 2019 року; у справі № 755/2720/16-ц від 06 лютого 2018 року; у справі 666/388/16-ц від 17 квітня 2019 року, а також у справі № 415/5971/17.

Також відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом, розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування, і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів.

Отже, встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту.

Дійшовши висновку, що укладений між сторонами договір не є договором приєднання, районний суд не врахував тих обставин, що вказаний договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалося відповідачем укладення чи не укладення кредитного договору, тому вказані обставини свідчать про згоду відповідача з усіма умовами цього договору.

Відповідач не скористався своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено, що 15 квітня 2014 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК» укладено кредитний договір з ОСОБА_1 , згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 2 900 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації.

Строк дії кредитної картки до 08/17.

У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

До кредитного договору Банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256 та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/.

Згідно з наданим Банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 03 вересня 2019 року становить 128 990 грн. 53 коп., з яких: 3 354 грн. 64 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 114 717 грн. 29 коп. заборгованість за нарахованими відсотками за користування кредитом; 4 300 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи: 500 грн. 00 коп. штраф (фіксована частина); 6 118 грн. 60 коп. штраф (процентна складова).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

У заяві позичальника від 15 квітня 2014 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору про сплату відсотків по кредиту.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, просив у тому числі, крім кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за нарахованими відсотками за користування кредитом.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 15 квітня 2014 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/pages/70/, як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT»,«Універсальна GOLD» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, порядок та строк їх повернення, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Оскільки Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду, «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, не містять підпису ОСОБА_1 , тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 15 квітня 2014 року шляхом підписання заяви-анкети.

Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді стягнення процентів по кредиту, як обов`язкову умову договору кредиту.

Колегія суддів не вбачає підстав для заперечення висновку суду першої інстанції щодо відмови у стягненні процентів по кредиту, тому що він ґрунтується на правильно встановлених на підставі повно та всебічно досліджених доказах, в їх сукупності та взаємозв`язку, обставинах справи та відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17 (постанова від 03 липня 2019 року).

Щодо доводів скарги про стягнення процентів відповідно до ст. 1048 ЦК України, то колегія суддів не погоджується з такими доводами з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В Постанові Великої Палати Верховного Суду з огляду на положення Закону України «Про захист прав споживачів», Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи захисту інтересів споживачів» прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН та рішення Конституційного Суду України у справі № 1-12/2013 від 11 липня 2013 року та основні засади цивільного законодавства Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

За такого відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з позичальником АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотрималося вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору, зокрема розмір та порядок сплати процентів.

З огляду на таке, аргументи скаржника про те, що оскаржене рішення порушує європейські стандарти та прямо суперечить нормам цивільного права України і європейським правовим нормам, які регулюють функціонування кредитних правовідносин та банківського сектору економіки не заслуговують на увагу, оскільки саме Банк порушив права споживача банківських послуг щодо можливості ефективно здійснювати свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту, що позбавляло можливості повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, зокрема розміру та порядку сплати процентів.

Отже в договорі між позикодавцем та позичальником повинні обговорюватися умови щодо розміру та порядку сплати процентів, у разі не встановлення розміру процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 1048 ЦК України).

Як встановлено судом першої інстанції ні розмір процентів, ні порядок їх сплати договором між сторонами не визначені.

Більш того, твердження скаржника про необхідність застосування положень ст. 1048 ЦК України щодо стягнення процентів з урахуванням процентної ставки на рівні облікової ставки Національного банку України не охоплювалося позовними вимогами Банку.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом ( ч. 3 ст. 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).

При зверненні до суду Банк у позові зазначив матеріально-правову вимогу до відповідача, що випливає зі спірних правовідносин (предмет позову), а також зазначив підстави позову, якими є обставини (юридичні факти), з наявністю яких або відсутністю яких закон пов`язує виникнення чи припинення матеріально-правових відносин між сторонами.

В позовній заяві Банк зазначав як підставу позову укладення між сторонами кредитного договору, а саме підписання відповідачем анкети-заяви та ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, де визначаються розмір процентної ставки, порядок сплати процентів.

Саме з цими обставинами був ознайомлений відповідач, отримавши на свою адресу копію позовної заяви та додатки до неї.

Саме ці обставини досліджував суд першої інстанції та відповідно до цих обставин розглянув спір.

Будь-яких юридичних фактів, пов`язаних із застосуванням до спірних правовідносин положень ч. 1 ст. 1048 ЦК України та посилань на такі факти в частині обрахувань заборгованості за кредитним договором з урахуванням рівня облікової ставки Національного банку України позовна заява не містить.

За приписами ч. 3 ст. 49 ЦПК України підстави позову можуть бути змінені протягом розгляду справи. При цьому позивач замість указаних юридичних фактів посилається на інші, що обґрунтовують ту саму вимогу, але не повинен виходити за межі спірного матеріально-правового правовідношення. Між тим, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» таким правом позивача щодо зміни підстав позову не скористалося.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування грошовим кредитом, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Доводи апеляційної скарги про те, що до правовідносин, які виникли між сторонами у цій справі, не можуть бути застосовані правові позиції, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року, де, на думку скаржника були розглянуті інші правовідносини сторін, не заслуговують на увагу, оскільки в зазначеній постанові наводяться висновки щодо застосування норм права, які регулюють кредитні правовідносини між банківською установою та споживачем банківських послуг, що має місце у даній справі.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про врахування при вирішенні спору позицій Верховного Суду щодо підстав визнання неукладеним кредитних правовідносини (кредитного договору), викладених у постановах від 10 квітня 2019 року (справа № 356/1635/16-ц), від 28 березня 2019 року (справа № 428/2873/17), від 06 лютого 2018 року (справа № 755/2720/16-ц), від 17 квітня 2019 року (справа № 666/388/16-ц), оскільки у справі, яка переглядається, суд не дійшов висновку про неукладеність між сторонами кредитного договору, а навпаки, виходив з факту його укладеності, але відсутності домовленості між сторонами щодо окремих його умов.

Крім того, висновки Великої Палати Верховного Суду, що застосував районний суд, мають перевагу над висновками колегії суддів. Таке роз`яснення було зазначено в постанові Верховного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 130/1001/17 щодо ієрархії висновків Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом позиції Верховного Суду, зазначеної у справі № 415/5971/17, де суд не взяв до уваги висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, надумані та безпідставні. Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень Верховний Суд даної справи не розглядав, а наведений у скарзі витяг із судового рішення міститься у постанові Луганського апеляційного суду від 19 серпня 2019 року по даній справі.

Аргументи скаржника про відсутність заперечень відповідача щодо ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами є безпідставними, оскільки по-перше, саме позивач при зверненні до суду повинен довести ті обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги; по-друге, правочин вважається таким, що вчиненій у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами; по-третє, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Отже саме банк повинен підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Підтвердженням факту погодження сторонами основних умов кредитного договору, зокрема, суми позики та процентів за користування позиченими коштами, обов`язків та відповідальності сторін за невиконання умов договору є підписи сторін у відповідних документах. Банк надав до суду тільки підписану відповідачем анкету - заяву, за якою отримувалися кредитні кошти, а інші умови кредитування визначені Умовами та правилами надання банківських послуг відповідачем не підписані. Отже, Банк при зверненні до суду відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України не надав доказів, що такі Умови і правила погоджувалися з відповідачем та як підтвердження цього були ним підписані, хоча це є процесуальним обов`язком особи, яка звертається до суду з позовними вимогами.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог та відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені та штрафів Банком не оскаржувалося, тому судом апеляційної інстанції не перевірялось.

Отже сума заборгованості визначена судом першої інстанції відповідно до заявлених позовних вимог, наданих позивачем та досліджених районним судом доказів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно взяв до уваги правовий висновок щодо застосування відповідних норм права, викладений у постанові Великої Палати Верховного суду від 03 липня 2019 року та розрахував заборгованість за кредитом станом на 03 вересня 2019 року у розмірі 3 354 грн. 64 коп., які були фактично отримані та не повернуті відповідачем.

За такого колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, а тому підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення, а заочне рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 24 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 03 березня 2020 року.