Справа № 274/7539/19
Провадження № 2/0274/766/20
Рішення
Іменем України

25.02.2020 року Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі: головуючого судді Вдовиченко Т.М., з участю секретаря судового засідання Рудич М.О., розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бердичева Житомирської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області про визначення місця проживання дітей, -

В с т а н о в и в :

В листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, відповідно до якого просить суд визначити місце проживання дітей : ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з ним ( батьком) - ОСОБА_1 .
Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 30.01.2010 року по 07.06.2019 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей : ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розлучення діти залишилися проживати разом із ним. Він, як батько, дуже любить своїх дітей і має має можливість забезпечити їх всім необхідним. Вважає, що в інтересах дітей проживати саме з ним, а не з їх матір"ю, оскільки він має самостійний дохід, може в повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей, має можливість турбуватися про дітей, виховувати їх в атмосфері любові, надати їм достойне житло, матеріальне забезпечення, фізичний і духовний розвиток. Зазначає, що не має наміру перешкоджати відповідачці в спілкуванні з дітьми.
Сторони у судове засідання не з`явились.
Від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в якій він підтримує заявлений позов та наполягає на задоволенні позовних вимог.
Відповідачка надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій визнала пред"явлені до неї позовні вимоги повністю.
Представник третьої особи до суду не з"явився, причину неявки суду не повідомлено.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Судом встановлено, що з 30.01.2010 року по 09.07.2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 07.06.2019 , що набрало законної сили, розірвано (а.с.17).
Під час проживання в шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_5 та дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження (а.с. 11-12) і при розірванні шлюбу судом не вирішувалось питання щодо визначення місця проживання дітей.

Як вбачається з довідок про реєстрацію місця проживання особи, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 , разом із ним зареєстровані малолітні діти ( а.с. 10,13-14).
Відповідно до висновку органу опіки та піклування від 24.02.2020 року № 02-16/331 , орган опіки та піклування Бердичівської міської ради, діючи в інтересах дітей, прийшов до висновку про доцільність визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , 2010 р.н. та ОСОБА_4 , 2012 р.н. з батьком ОСОБА_1 .
Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину.
З матеріалів справи не вбачається наявність між сторонами конфлікту щодо існуючих прав та обов`язків обох батьків по відношенню до дітей та їх реалізації.
Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Відповідності ч.1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.
Відповідно до ст.ст.18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У п.1 ст.9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 Конвенції).
Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.
Із системного тлумачення ч.1 ст.3, ст.9 Конвенції про права дитини, ч.ч.2 і 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.
Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.
Відповідно до ст.6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.
З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.
Враховуючи вік дітей, які на день розгляду справи не досягли десятирічного віку, які на день ухвалення судового рішення не можуть дати об`єктивної згоди на проживання з одним із батьків самостійно, суд вважає, що на даний час проживання малолітніх дітей з батьком з яким вони фактично проживають, буде відповідати саме їх інтересам, оскільки вони потребують постійного догляду та турботи, що позитивно сприятиме його розвитку як психологічному так і фізичному.
Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачкою позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
Враховуючи викладене і те, що на даний час визначення місця проживання дітей разом з батьком не суперечитиме інтересам малолітніх дітей, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог.
Керуючись ст.ст.160, 161 СК України, ст.ст.12- 13, 76-81, 141, 259, 263-265,273, 354 ЦПК України, суд, -
В и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області про визначення місця проживання дітей задовольнити.
Визначити місце проживання малолітніх дітей : ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання , має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Відповідно п.п.15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги можуть також подаватися учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст рішення виготовлено 02 березня 2020 року.

Головуючий Т.М. Вдовиченко