П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/9633/19

Провадження № 22-ц/4815/161/20

Головуючий в Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Смолій Л.Д.

Рішення суду першої інстанції ухвалено повним тестом

28 жовтня 2019 року в м. Рівне

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Боймиструк С.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 жовтня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" (далі ПрАТ "Рівнеазот") про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Позов мотивовано тим, що при звільненні його з роботи належні суми роботодавцем виплачено не було, що є підставою для стягнення з відповідача сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Просив стягнути на свою користь з ПрАТ "Рівнеазот" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 101 580,47 гривень.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 24 червня 2019 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для сплати судового збору.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 25 червня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання.

У відзиві ПрАТ "Рівнеазот" покликалось на наявність поважних причин та об`єктивних обставин, що підтверджують відсутність вини щодо невиконання своїх зобов`язань перед позивачем. Також вважаючи, що бажана позивачем сума грошових коштів є неспівмірною із боргом, просило зменшити її до 20 000 гривень з наступним утриманням з цієї суми податків та обов`язкових платежів.

У відповіді на відзив позивач, виклавши свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень, зокрема зазначав, що підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, який складає близько 30 місяців, тому просив задовольнити позову в повному обсязі.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 жовтня 2019 року позов задоволено повністю.

Стягнуто з ПрАТ "Рівнеазот" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 101 580 гривень та 1 015,80 гривень витрат з оплати судового збору.

На рішення суду ПрАТ "Рівнеазот" подано апеляційну скаргу, де покликається на його незаконність і необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалось про неврахування судом роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" і відсутність вказівки в резолютивній частині рішення про те, що справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника. Абзац третій п. 3 постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.1995 № 100 вказував, що виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки. Однак судом не зазначено, що присуджений середній заробіток за час затримки розрахунку вказаний без утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів.

Вважає, що наявними є поважні причини і обставини, що мають істотне значення, а також підтверджують відсутність вини роботодавця щодо своєчасного виконання. Тобто ним свої зобов`язання перед працівником виконані повністю.

Станом на 16 травня 2017 року РОВКП ВКГ "Рівнеоблводоканал" має перед ПрАТ "Рівнеазот" заборгованість у розмірі 11 238 581, 67 гривень. Боржник не в змозі виплатити дану заборгованість, що покладає на відповідача додаткові обов`язки по утриманню та належній діяльності очисних споруд самостійно. Також на підставі рішення господарського суду відповідач не отримає більше 600 000 гривень, що також впливає на своєчасність виплати працівникам заробітку.

На його думку, ПрАТ "Рівнеазот" знаходилося у вкрай важкому становищі через імпорт дешевших російських добрив в Україну за демпінговими цінами, що разом із повним обмеженням постачання природного газу підприємству фактично зупинили виробництво. Юридично же наказом №293 від 10.04.2017 було повністю припинено виробничу діяльність структурних підрозділів відповідача та оголошено вимушений простій з нарахування працівникам двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Тому дані факти призвели до невиплати нарахованої заробітної плати і вихідної допомоги позивачу. Ця обставина виникла у зв`язку із вчиненням дій на усунення небезпеки, що загрожує правам і обов`язкам ПрАТ "Рівнеазот", тобто відповідач діяв у стані крайньої необхідності.

Покликається на положення ч. 2 ст. 1171 ЦК України, де передбачено звільнення заподіювача шкоди від її відшкодування частково або повністю у разі завдання її в стані крайньої необхідності.

Ураховуючи, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" він є платником єдиного внеску, що разом із нормами ч. 1 ст. 6, ч. 1 ст. 21 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачають можливість звернення позивача до органів зайнятості населення після звільнення для отримання грошової допомоги по безробіттю.

Крім того, відповідач посилався на правову позицію, викладену Верховним Судом України в постанові від 23 грудня 2015 року в справі №6-837цс15, яка зважає на право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум.

З наведених міркувань просило скасувати рішення суду першої інстанції, прийнявши нове, яким зменшити заявлену до стягнення суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 20 000 гривень з наступним утриманням з цієї суми податків і зобов`язаних платежів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи ПрАТ "Рівнеазот", колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції правильно виходив із доведеності та обґрунтованості позову, оскільки відповідачем порушено вимоги законодавства про оплату праці, що, в свою чергу, потягло за собою нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Тому на користь позивача із ПрАТ "Рівнеазот" стягнуто спірну суму.

Як установлено судом, і ці обставини сторонами не заперечуються та визнаються, позивач та ПрАТ "Рівнеазот" перебували у трудових відносинах, а ОСОБА_1 був звільнений з роботи наказом №1038-ВК від 04 червня 2018 року, про що в трудовій книжці зроблено відповідний запис (а.с. 7 зворот, а.с. 9).

При звільненні з роботи йому не були виплачені усі суми, що належали від підприємства, а саме 18 683,71 гривень, з яких 3 866,77 гривень за лютий, 2 299,96 гривень за березень, 3 949,60 гривень за квітень, 5 060,79 гривень за травень, 3 506,59 гривень за червень 2017 року (а.с. 8).

Судовим наказом Рівненського міського суду Рівненської області від 29 листопада 2018 року стягнуто з ПрАТ "Рівнеазот" на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плати в розмірі 18 683,71 гривень (а.с. 25).

Постановою головного державного виконавця Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 22 лютого 2019 року відкрито виконавче провадження з виконання зазначеного судового наказу (а.с. 16).

Остаточний розрахунок з позивачем не проведено.

Спірні правовідносини виникли з приводу невиплати ПрАТ "Рівнеазот" у передбачені законом строки заробітної плати, що призвело до виникнення у ОСОБА_1 права вимагати нарахування і стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

За таких обставин міським судом правильно з`ясовано, що порушенням законодавства про своєчасну виплату нарахованої заробітної плати є нездійснення роботодавцем виплати заборгованої заробітної плати в день звільнення працівника.

Згідно із ч. 1 ст. 21 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно із ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Норми ч. 1 ст. 116 КЗпП України визначають необхідність при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, що провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені у вказаному рішенні, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення.

За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.

Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, тобто в день звільнення, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З урахуванням того, що на день звільнення позивача заробітну плату йому виплачено не було відповідно до вимог закону, суд зробив обґрунтований висновок про виникнення у ПрАТ "Рівнеазот" зобов`язання сплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період: з 06 червня 2018 року, як наступного робочого дня після звільнення, по 16 травня 2019 року, тобто по день звернення позивача до суду, як це він й вимагав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Отже, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність факту невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, і задовольнив позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги про відсутність вини у невиплаті належних позивачу сум при звільненні в зв`язку з наявністю непогашеної заборгованості РОВКП ВКГ "Рівнеоблводоканал" перед ПрАТ "Рівнеазот", а також неможливістю виробляти продукцію, внаслідок обмеження постачання природного газу, не заслуговують на увагу, адже відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Також безпідставними є аргументи заявника щодо порушення строків розрахунку із звільненим працівником у стані крайньої необхідності, що у відповідності до ч. 2 ст. 1171 ЦК України є підставою для звільнення його від відшкодування шкоди частково або в повному обсязі. Дана правова норма передбачає підстави для звільнення від відшкодування шкоди, а не від відповідальності роботодавця за невиплату належних працівнику сум при звільненні, а тому не підлягає застосуванню до спірних прав і обов`язків.

Правовідносини з приводу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з порушенням термінів її виплати регулюються ст. 117 КЗпП України та ст. 34 Закону України "Про оплату праці".

Тобто ця виплата є відповідальністю за несвоєчасний розрахунок роботодавця при звільненні працівника та втрату передбачуваних грошових доходів, а тому не є матеріальною шкодою, що випливає з деліктних (недоговірних) відносин. Тому до них не може бути застосованою норма ч. 2 ст. 1171 ЦК України щодо зменшення розміру шкоди через існування крайньої необхідності, за якої діяв її заподіювач.

Окрім цього, твердження про справляння податків і зборів при стягненні середнього заробітку на увагу не заслуговують, адже відповідно до роз`яснень, даних в абз. п`ятому п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

Згідно ч.1 ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Нормами п.171.1 ст. 171 та 14.1.180 ст. 14 Податкового Кодексу України та ст. 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" врегульовано порядок утримання податків з будь-яких виплат на користь громадян України, і суди не є суб`єктами, уповноваженими надавати тлумачення вимог чинного законодавства.

Оскільки суд не є податковим агентом, тому обов`язок відрахувати зазначені податки і збори закон покладає на роботодавця. Отже, відсутність в оскаржуваному рішенні вказівки про стягнення спірної суми з утриманням ПрАТ "Рівнеазот" податків та зборів при його виконанні носить формальний характер і не призведе до помилковості висновків суду про задоволення позову.

Не може колегія суддів погодитись і з аргументами заявника про наявність підстав для зменшення бажаних позивачем до стягнення суд.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України.

Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постановах від 23 грудня 2015 року у справі № 6-837цс15, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16.

Тому застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду, але виключно при існуванні таких умов: наявність чи виникнення спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплат працівникові сум за трудовим договором на день звільнення, або коли вони (ці суми) повинні бути сплачені роботодавцем та прийняття судом відповідного рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні (цих) сум.

При цьому принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні полягає у пропорційності частки суми, на яку той мав право (задоволеної судом або визнаної позивачем), порівняно саме із середнім заробітком.

Між тим, будь-яких даних про наявність між позивачем та відповідачем спору про розмір належних до виплати сум на час звільнення та після нього в матеріалах справи відсутні.

ПрАТ "Рівнеазот" визнавалась заборгованість у невиплаченій ОСОБА_1 заробітній платі за лютий, березень, квітень, червень 2017 року заробітної плати, яку стягнуто судовим наказом з роботодавця, що набрав законної сили.

Беручи до уваги, що спору щодо розміру розрахункових сум між сторонами немає, відповідач не надав доказів про відсутність своєї вини у невиплаті заборгованості із заробітної платі у день звільнення позивача, тому відсутні підстави для зменшення розміру середнього заробітку.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Судовий збір, що понесений відповідачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України слід віднести на його ж рахунок.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.В. Бондаренко

С.В.Боймиструк