Провадження № 2/161/749/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2020 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Черняка В.В.,

за участю секретаря судового засідання Новаковської В.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника третьої особи Шульгана Ф.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Служба у справах дітей Луцької міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Служба у справах дітей Луцької міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився спільний син ОСОБА_4 . Вказує, що сімейні відносини з відповідачем не склалися через його нестримну та небезпечну поведінку. Постійні образи, скандали та неодноразове фізичне насилля відносно позивачів (матері та бабусі дитини), що відбувається у присутності дитини, стали загрозою його життю та психіки. За участю органу опіки відповідачу вдалось відібрати дитину і встановити часи відвідування сина з 13.00 год. до 15.00 год. щосуботи і неділі в присутності батька, який постійно під час таких зустрічей ображав та погрожував їй. Перебування дитини з батьком відображалось на психологічному стані дитини. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області № 161/5312/18 від 11.12.2018 року встановлено місце проживання дитини з матір`ю, відібрано дитину у відповідача. Однак, рішення суду не стало перепоною для відповідача щодо грубого втручання у життя сина та позивачів. 16.05.2019 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області прийнято рішення про видачу обмежувального припису, яким визначено заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_5 та покладено на нього обов`язки заборонного характеру щодо сім`ї позивачів терміном на 3 місяці. Посилаючись на те, що відповідач з народження дитини ніяким чином не приймав участі в матеріальних витратах на потреби дитини, веде аморальний спосіб життя, ухиляється від виховання дитини, свідомо нехтує своїми обов`язками, використовує дитину у своїх власних цілях, як засіб для шантажу позивачів, просять позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1 000, 00 грн. щомісячно. Крім того, покласти на відповідача судові витрати у справі.

Позивачі в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, просили суд його задовольнити, надали пояснення, аналогічні викладеним у позові.

Відповідач в письмовому відзиві та особисто в судовому засіданні позов не визнав, просив суд не позбавляти його батьківських прав щодо сина, оскільки він опікується ним та бажає спілкуватися з дитиною, брати участь у його вихованні, однак останнім часом не міг виконувати батьківські обов`язки через об`єктивну неможливість наявність обмежувального припису. Позивачі будь якими способами перешкоджають цьому, що травмує дитину. Жодних претензій зі сторони органу опіки та піклування до нього ніколи не було. Позивачами не наведено та не вказано жодних передбачених законом передумов та правових підстав для позбавлення його батьківських прав. Щодо вимоги про стягнення з нього аліментів погодився.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей Луцької міської ради в судовому засіданні вказав, що через особисті неприязні стосунки з ОСОБА_2 батько дитини поводить себе агресивно, що негативно впливає на психологічний стан дитини. Разом з тим, відсутні підстави для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, надав висновок служби у справах дітей про недоцільність позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , затверджений рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради № 130-1 від 19.02.2020 року.

Свідок ОСОБА_7 (колега позивача ОСОБА_2 ) суду повідомила, що позивачів знає досить тривалий час, відповідача недавно (з судових спорів щодо їхньої спільної дитини). Вважає, що батько чинить психологічний тиск на дитину, агресивно налаштовує проти позивачів.

Свідок ОСОБА_8 (сусід відповідача) суду повідомив, що часто спілкується з ОСОБА_9 . Часто бачив дитину з батьком біля будинку, коли вони гуляли, а також у місті, спілкувався з хлопчиком. Дитина завжди охайно вдягнута. Ніколи агресії зі сторони ОСОБА_9 не бачив. Коли дитина жила з батьком, матері та бабусі він ніколи не бачив.

Свідок ОСОБА_10 (співробітник позивача ОСОБА_2 ) суду повідомив, що неодноразово був присутній при конфліктних ситуаціях між сторонами. Відповідач в присутності дитини ображав морально маму та бабусю. У нього склалась думка, що дитина налякана. Коли хлопчик проживав з батьком, то був одягнутий в одяг не по віку.

Свідок ОСОБА_11 (рідний брат позивача ОСОБА_1 , син ОСОБА_2 ) повідомив, що відповідач конфліктний, агресивний. Кожного разу, коли він приходив до позивачів додому, приходилось викликати поліцію, часто приходив у нетверезому стані. На дитину впливає негативно, настроює проти матері. У нього склалось враження, що дитина недоїдала, коли проживала з батьком.

Свідок ОСОБА_12 (мати відповідача) суду пояснила, що від народження дитини деякий час сім`я сина проживала в їхній квартирі. Віка не справлялась з своїми материнськими обов`язками. Постійно провокувала конфлікти. Коли жили в ОСОБА_13 , Віка сказала, що їй потрібно поїхати додому і пропала на три місяці. За час, коли ОСОБА_4 проживав з батьком, був достатньо самостійним. Батько приділяв належну увагу дитині, готував їжу, прав, випікав солодощі.

Свідок ОСОБА_14 (сусідка відповідача) пояснила, що неодноразово з ОСОБА_3 гуляли на дитячій площадці або в парку з дітьми. Вважає, що він є люблячим батьком.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши подані докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 є батьками малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.13). Дитина народилась у період сумісного проживання без реєстрації шлюбу.

З пояснень сторін встановлено, що батьки малолітнього ОСОБА_6 тривалий час проживають окремо.

Згідно з довідкою Департаменту ЦНАП у м. Луцьку № 52589 від 12.08.2019 року дитина ОСОБА_6 проживає разом із матір`ю та бабусею (позивачами у справі) за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_6 позивачі посилаються на те, що відповідач з народження дитини ніяким чином не приймав участі в матеріальних витратах на потреби дитини, веде аморальний спосіб життя, ухиляється від виховання дитини, свідомо нехтує своїми обов`язками, використовує дитину у своїх власних цілях, як засіб для шантажу позивачів.

Як вбачається з матеріалів справи між батьками дитини постійно ведуться спори щодо визначення місця проживання дитини та участі батьків у її вихованні. Дані обставини підтверджуються повідомленнями Служби у справах дітей Луцької міської ради, наданими на звернення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 17-23)

З повідомлення Служби у справах дітей Луцької міської ради № 31-66/1572 від 12.10.2017 року (а.с. 19) вбачається, що під час спільної зустрічі у Службі у справах дітей Луцької міської ради між батьками дитини ОСОБА_3 та ОСОБА_1 була досягнута домовленість про те, що мати ОСОБА_1 щосуботи та щонеділі з 13.00 до 15.00 буде спілкуватись з сином ОСОБА_15 у присутності батька.

Як вбачається з рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.12.2018 року у справі № 161/5312/18 (а.с. 66-68) 05.04.2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини.

Судовим рішенням встановлено, що 16.01.2018 року комісією у складі представників служби у справах дітей, управління соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, управління освіти, Луцького відділу поліції та дільничого педіатра, за заявою ОСОБА_1 були обстежені умови проживання малолітнього ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 . Комісія встановила, що умови проживання є задовільними, дитина частково забезпечена одягом, засобами гігієни, продуктами харчування та іграшками. Разом з тим, відчувається недостатність спілкування дитини з дітьми, його одяг не завжди відповідає сезону та погоднім умовам. ОСОБА_3 було рекомендовано провести необхідні щеплення ОСОБА_4 та влаштувати його у дошкільний навчальний заклад. Проте рекомендацій комісії ОСОБА_3 не виконав у садочок сина не влаштував, не зробив жодного планового щеплення для дитини.

Крім того, питання визначення місця проживання дитини ОСОБА_6 , розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 30.11.2018 року. На комісії ОСОБА_1 пояснила, що на даний час вона працевлаштована, дитину зареєструвала для влаштування у садочок, має намір зробити сину всі необхідні щеплення. За місцем проживання останньої створені належні умови для розвитку та відпочинку дитини, що підтверджено актом обстеження умов проживання від 02.10.2018 року.

Згідно висновку органу опіки та піклування Луцької міської ради від 03.12.2018 року, вбачається за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_6 , разом з матір`ю.

На підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.12.2018 року у справі № 161/5312/18 визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем проживання його матері ОСОБА_1 , за адресою АДРЕСА_1 .

Отже, в період 2017-2018 року дитина проживала з батьком. Батько бажає брати участь у вихованні дитини. Дана обставина сторонами не заперечується.

З пояснень свідків вбачається, що ОСОБА_3 брав, та хоче брати участь у вихованні сина, однак через неприязні відносини з бабусею дитини ОСОБА_2 його поведінка часто буває нестримна, агресивна.

Висновком Служби у справах дітей Луцької міської ради № 44 від 17.02.2020 року, затвердженим рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради № 130-1 від 19.02.2020 року «Про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 » встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач у справі проживали в цивільному шлюбі, під час якого в них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Поступово стосунки між батьками дитини погіршувались, а згодом припинились. Малолітній ОСОБА_6 періодично проживав то з матір`ю, то з батьком. У зв`язку з тим, що батьки дитини самостійно не могли домовитись про місце проживання ОСОБА_4 та про участь батька у вихованні та утримання сина, дане питання неодноразово слухалось на засіданнях комісії з питань захисту прав дитини. На даний час дитина проживає з матір`ю, яка належно виконує батьківські обов`язки щодо сина, забезпечує його усім необхідним відповідно вікових потреб. ОСОБА_3 неодноразово намагався налагодити контакт з сином, відвідати його за місцем проживання. Однак, через особисті неприязні стосунки з ОСОБА_2 батько дитини поводить себе неадекватно, вчиняє конфлікти, сварки, бійки, внаслідок чого рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області йому був виданий обмежувальний припис строком на 6 місяців. Батько дитини хоче брати участь у вихованні та утриманні сина. У зв`язку з відсутністю підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, передбачених ст..164 СК України, комісія прийшла до висновку про недоцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_6 .

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню в нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Будь-яких доказів наявності виключних обставин позбавлення батьківських права відповідача не надано.

Доводи позивачів про те, що відповідач з народження дитини ніяким чином не приймав участі в матеріальних витратах на потреби дитини, веде аморальний спосіб життя, ухиляється від виховання дитини, свідомо нехтує своїми обов`язками не можуть бути достатніми підставами для позбавлення його батьківських прав, оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач хоче піклуватися про дитину та бажає її виховувати.

В матеріалах справи відсутні беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов`язками відповідачем, які б свідчили про його ухилення від виховання своєї дитини.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що підстав для застосування до ОСОБА_3 крайнього заходу впливу - позбавлення його батьківських прав відносно сина немає.

Разом з тим, суд вважає, що батько може змінити свою поведінку у кращу сторону та попереджає ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, взаємовідносин з матір`ю та бабусею дитини, оскільки виражені неприязні стосунки та конфліктні ситуації негативно впливають на психічний розвиток дитини. Особисті конфлікти між сторонами не повинні порушувати інтереси дитини.

Щодо вимоги про стягнення аліментів.

Судом встановлено, що на даний час дитина проживає разом з матір`ю.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Згідно з частиною третьою статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно із ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

При цьому у частині другій статті 182 СК України визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Судом встановлено, що батько дитини є особою працездатного віку, доказів наявності протипоказань щодо працевлаштування не надано, інших утриманців не має.

В сукупності оцінених судом доказів є підстави вважати, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання дитини та зобов`язаний згідно із законом належним чином забезпечувати і утримувати її.

При цьому, суд виходить з непорушності конституційного права неповнолітньої дитини на утримання батьками до досягнення нею повноліття; обов`язок батьків утримувати свою дитину не припиняється із припиненням шлюбу між батьками та спільного проживання з дитиною.

За таких обставин, суд вважає можливим визначити розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України рішення слід допустити до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць.

Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути 768, 40 грн. судового збору в дохід держави за вимогу про стягнення аліментів.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 77, 78, 263, 265, 268, 282 ЦПК України, на підставі ст.ст. 164 ч.1 п.2, 165-167 СК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягувати з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_1 ) в користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , ІПН НОМЕР_2 ) аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 13.08.2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_1 ) в дохід держави судовий збір в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

В задоволені позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Служба у справах дітей Луцької міської ради, про позбавлення батьківських прав відмовити.

Попередити ОСОБА_3 про необхідність належного виконання обов`язків по вихованню і утриманню дитини та покласти на Службу у справах дітей Луцької міської ради контроль за виконанням батьківських обов`язків відповідачем - ОСОБА_3 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28.02.2020 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.В. Черняк