Єдиний унікальний номер судової справи 473/1538/20
Номер провадження 22-ц/812/1910/20
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

30 листопада 2020 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишииої Н.В.,

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі: прокурора Цвікілевич Н.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою керівника Миколаївської обласної прокуратури ухвалу, яка постановлена Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області під головуванням судді Ротар М.М., в приміщенні цього ж суду 13 жовтня 2020 року о 15 год. 41 хв., у цивільній справі за позовом прокурора Миколаївської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Державного підприємства «Вознесенське лісове господарство» до Вознесенської районної державної адміністрації Миколаївської області, Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області, ОСОБА_2 , Бузької сільської ради про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору оренди землі, визнання незаконним та скасування наказу, скасування у Державному реєстрі речових прав державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки,

УСТАНОВИЛА:

У травні 2020 року прокурор Миколаївської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Вознесенське лісове господарство» (далі ДП «Вознесенське лісове господарство») з позовною заявою до Вознесенської районної державної адміністрації Миколаївської області, Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області, ОСОБА_2 , Бузької сільської ради про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору оренди землі, визнання незаконним та скасування наказу, скасування запису у Державному реєстрі речових прав та повернення земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що розпорядженням Вознесенської районної державної адміністрації Миколаївської області від 27 грудня 2012 року за №1046-р затверджено проект землеустрою та надано відповідачу ОСОБА_2 в оренду терміном на 49 років земельну ділянку площею 19.6629 га (кадастровий номер :01:000:0037) для сінокосіння та випасання худоби із земель не наданих у власність чи користування в межах території Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області.

На підставі вказаного розпорядження, та в силу змін до Земельного кодексу України, які набрали чинності 01 січня 2013 року щодо розпорядника земель сільськогосподарського призначення, між Головним управлінням Держземагентства в Миколаївській області та ОСОБА_2 06 березня 2014 року укладено договір оренди вказаної земельної ділянки.

Право оренди 17 березня 2014 року зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що вчинено запис за №4998743.

Окрім того, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 31 січня 2018 року №60-р, Держгеокадастр України зобов`язано забезпечити формування земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності в межах, визначених перспективним планом формування території громад, шляхом проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності з подальшою передачею зазначених земельних ділянок у комунальну власність відповідних об`єднаних територіальних громад згідно із статтею 117 ЗК України.

На виконання вказаного розпорядження, на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області від 20 грудня 2018 року №9136/0/14-18-СГ та акту приймання-передачі від 21 грудня 2018 року, спірна земельна ділянка була передана у комунальну власність Бузької об`єднаної територіальної громади в особі Бузької сільської ради, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15 березня 2019 року вчинено запис №30758339.

До державного реєстру речових прав на нерухоме майно 15 березня 2019 року внесено зміни щодо орендодавця спірної земельної ділянки з Головного управління Держземагентства в Миколаївській області на Бузьку сільську раду.

Між тим вказана земельна ділянка на час надання її у користування і дотепер належить до земель державного лісового фонду та не вилучалась з постійного користування ДП «Вознесенське лісове господарство».

Таким чином, із власності держави в особі Кабінету Міністрів України поза волею власника вибула земельна ділянка державного лісового фонду.

Посилаючись на викладені обставини, уточнивши в подальшому позовні вимоги, прокурор Миколаївської області просив:

визнати незаконним і скасувати розпорядження Вознесенської районної державної адміністрації Миколаївської області від 27 грудня 2012 року за №1046-р «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду на 49 років громадянці ОСОБА_2 для сінокосіння та випасання худоби із земель не наданих у власність чи користування в межах території Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області», яким затверджено проект землеустрою та надано в оренду терміном на 49 років ОСОБА_2 земельну ділянку площею 19.6629 га пасовищ для сінокосіння та випасання худоби в межах території Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області;

визнати недійсним договір оренди землі від 06 березня 2014 року, укладений між Головним управлінням Держземагентства у Миколаївській області та ОСОБА_2 , на підставі якого передано в оренду земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0037 площею 19.6629 га;

визнати незаконним і скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області від 20 грудня 2018 року №9136/0/14-18-СГ в частині надання територіальній громаді сіл, в особі Бузької сільської ради у комунальну власність земельної ділянки площею 19.6629 га з кадастровим номером :01:000:0037;

скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0037 за Бузькою сільською радою за №30758339 від 15 березня 3019 року;

зобов`язати ОСОБА_2 повернути у власність держави в особі Кабінету Міністрів України з правом постійного користування Державного підприємства «Вознесенське лісове господарство» земельну ділянку площею 19.6629 га з кадастровим номером :01:000:0037, розташовану в межах території Бузької сільської ради.

Також просив стягнути на користь прокуратури Миколаївської області сплачений судовий збір.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 жовтня 2020 року позовну заяву прокурора Миколаївської області залишено без розгляду.

В апеляційній скарзі керівник Миколаївської обласної прокуратури, посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права, просив ухвалу суду скасувати, а справу направити для подальшого розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга керівника Миколаївської обласної прокуратури підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників цивільного процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Згідно п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, №15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п.3 ч.2 ст.129 Конституції України).

У п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року за №1697-VII.

У частині 3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Тлумачення ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; б) у разі відсутності такого органу.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Згідно з ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Таким чином, для перевірки наявності підстав для звернення прокурора з позовом в інтересах держави суду слід перевірити, а прокурору в позовній заяві необхідно обґрунтувати, чи вимагають захисту реальні державні інтереси та чи є передбачені ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави.

Пунктом 2 ч.1 ст.257 ЦПК України передбачено, що суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо: позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

З матеріалів справи убачається, що при зверненні із позовом до суду наявність «інтересів держави» прокурор обґрунтував порушенням права власника - Держави в особі Кабінету Міністрів України та користувача - ДП «Вознесенське лісове господарство».

До позовної заяви додано лист заступника Генерального прокурора, який підтверджує доручення прокурору Миколаївській області пред`явлення позову в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України (том 1 а.с.62).

При цьому, посилання міськрайонного суду на наявність підстав для залишення позову без розгляду через відсутність у прокурора права на звернення до суду з позовом в інтересах ДП «Вознесенське лісове господарство» є необґрунтованими з огляду на таке.

Так, відповідно до абзацу 3 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів держави в особі державних компаній заборонено.

Господарським кодексом України не визначено поняття «державна компанія» як окрема організаційно-правова форма господарювання.

Натомість, Державний класифікатор України ДК 002:2004 «Класифікація організаційно-правових форм господарювання» (далі - КОПФГ), затверджений наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 28 травня 2004 року №97, містить визначення поняття «державна акціонерна компанія (товариство)».

Згідно з положеннями КОПФГ (підпункт 3.2.1.3 пункту 3.2 розділу З) державна акціонерна компанія (товариство) акціонерне товариство, державна частка у статутному фонді якого перевищує п`ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цієї компанії. При цьому, державну акціонерну компанію (товариство) виділено як окрему організаційно-правову форму господарювання із присвоєнням коду «235».

Таким чином, державне підприємство та державна акціонерна компанія є різними організаційно-правовими формами господарювання.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №363/4656/16-ц (постанова від 15 квітня 2020 року).

Враховуючи те, що даний позов подано в інтересах держави саме в особі ДП «Вознесенське лісове господарство», яке згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є саме «державним підприємством», твердження суду першої інстанції щодо подання позову в інтересах державної компанії та, відповідно, відсутності підстав для представництва прокурором в суді інтересів держави в особі цього державного підприємства, є надуманими, не ґрунтуються на матеріалах справи та законі.

Посилання суду на те, що ДП «Вознесенське лісове господарство» є самостійним суб`єктом господарювання з повним обсягом процесуальної дієздатності, який має всі процесуальні можливості для самостійного захисту своїх прав та інтересів у суді, а тому відсутня необхідність захисту інтересів держави саме прокурором, є безпідставні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18 (провадження №12-194гс19) зроблені такі висновки: «бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим».

З матеріалів справи убачається, що Кабінет Міністрів України та ДП «Вознесенське лісове господарство» заходів для усунення порушень законодавства не вжили (протилежного матеріали справи не містять).

Так, прокуратурою Миколаївської області 16 вересня 2019 року було скеровано до Кабінету Міністрів України запит, де було вказано про конкретні порушення законодавства при прийнятті Вознесенською районною державною адміністрацією Миколаївської області спірного розпорядження та звернуто увагу на необхідність вжиття Кабінетом Міністрів України, як розпорядником земель державного лісового фонду, заходів до усунення поршень.

Водночас, листом секретаріату Кабінету Міністрів України від 27 вересня 2019 року було повідомлено, що вказаний запит надіслано до Міністерства юстиції України та Держгеокадастру для розгляду в установленому порядку.

Також, 23 листопада 2018 року прокуратурою повідомлялось ДП «Вознесенське лісове господарство» про порушення законодавства при виділенні в оренду ОСОБА_2 спірної земельної ділянки, однак державне підприємство жодних заходів до усунення порушень законодавства не вчинило.

11 лютого 2020 року прокуратурою скеровано лист до ДП «Вознесенське лісове господарство» про надання інформації про вжитті заходи, але підприємство лише підтвердило наявні порушення (том 1 а.с.58,59,60).

Також, звернення до суду з даним позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та ДП «Вознесенське лісове господарство» було обґрунтовано прокурором вищевказаним.

Зокрема, при зверненні до суду прокурором зазначено, що органи, які уповноважені державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах, не здійснюють захист інтересів держави.

Так, будь-які дії, спрямовані на відновлення порушених інтересів держави у сфері відновлення законності у розпорядженні спірною землею, у тому числі шляхом звернення до суду з відповідними позовами, не вчиняються. Більш того, навіть повідомлення прокуратурою області щодо наявності порушень при розпорядженні саме спірною земельною ділянкою, не спонукали відповідні органи здійснювати свої функції щодо захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.

Отже, у позовній заяві прокурором визначено орган, який уповноважений державою на здійснення функцій у спірних правовідносинах та підтверджено нездійснення цим органом захисту інтересів держави, що, в свою чергу, відповідно до ст.131-1 Конституції України, ст.23 Закону України «Про прокуратуру» відноситься до «виключних випадків», які передбачають повноваження прокурора на здійснення представництва інтересів держави в суді.

Проте, судом вказані обставини залишені без належної уваги і, як наслідок, зроблено помилковий висновок про відсутність підстав для подання позову прокурором в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Вознесенське лісове господарство».

Отже, міськрайонним судом неправильно застосовані норми ст.131-1 Конституції України, ст.23 Закону України «Про прокуратуру», п.2 ч.1 ст.257 ЦПК України, внаслідок чого постановлено помилкову ухвалу, яка відповідно до вимог ст.379 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи до того ж суду для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст.367,374,379,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу керівника Миколаївської обласної прокуратури задовольнити.

Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 жовтня 2020 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 01 грудня 2020 року