Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29.01.2020 Справа №607/21470/19

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

у складі головуючого судді Грицай К.М.

за участі секретаря судового засідання Стус К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє також в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Російської Федерації (посольства Російської Федерації в Україні) про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, -
В С Т А Н О В И В :
Позивач ОСОБА_1 , яка діє від власного імені та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та просить стягнути з Російської Федерації на свою користь моральну шкоду у розмірі 1679400,00 грн., що на день подання позову до суду за офіційним курсом Національного Банку України складає 60 000 (шістдесят тисяч) Євро та стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 1679400,00 грн., що на день подання позову до суду за офіційним курсом Національного Банку України складає 60 000 (шістдесят тисяч) Євро, стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 1679400,00 грн., що на день подання позову до суду за офіційним курсом Національного Банку України складає 60 000 (шістдесят тисяч) Євро.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона 04.08.2001 року уклала шлюб із ОСОБА_4 та від шлюбу з яким у них народився син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На підставі Указу Президента України №603/2014 від 21.07.2014 року, 02.08.2014 року, ОСОБА_4 був призваний на військову службу у зв`язку з мобілізацією. Згідно даних обліково-послужної картки до військового квитка серії НОМЕР_1 , 09.08.2014 року ОСОБА_4 чоловіка було включено до складу 128-ї окремої гірсько-штурмової Закарпатської бригади Збройних Сил України (в/ч НОМЕР_2 ; в/ч пп НОМЕР_3 ) на посаду водія. При цьому, в період з 03.09.2014 року по 27.12.2014 року та з 06.01.2015 року по 25.01.2015 року він брав участь в боях за захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в Донецькій та Луганській областях.

25.01.2015 року, ОСОБА_4 виконував бойове завдання на опорному пункті Збройних Сил України «Валера» (висота 307,5) поблизу села Санжарівка Артемівського (нині - Бахмутського) району Донецької області, неподалік від м. Дебальцеве Донецької області. В результаті атаки російських збройних формувань на українські бойові позиції, під час бою ОСОБА_4 отримав вибухову травму та шок, що стало причиною його загибелі. Вказане встановлене рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.11.2018 року у справі №607/19980/18. Зокрема, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.11.2018 року у справі №607/19980/18, яке не оскаржувалось з боку Російської Федерації у встановленому порядку та набрало законної сили, встановлено юридичний факт загибелі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , при виконанні обов`язку військової служби 17.02.2015 року в районі с. Нова Григорівка Дебальцівського району Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Посилається, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації проти України в с. Нова Григорівка Дебальцівського району Донецької області України було порушено невід`ємне право на життя ОСОБА_4 передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950.
Вказує, що в наслідок втрати чоловіка та батька ОСОБА_4 , який загинув у результаті військової агресії Російської Федерації проти України, позивач та її неповнолітні син та донька зазнали моральних страждань, що супроводжується душевним болем, втратою спокою, постійним відчуттям незахищеності та розчаруванням. Через втрату рідної людини вони не мають можливості нормально спілкуватись з оточуючими, працювати та підтримувати нормальний спосіб соціального життя. Зогляду на особливий цинізм, з яким Російською Федерацією порушуються основоположні права й свободи людини в Україні, вона відчуває безперервні, невгамовні душевні біль та страждання, втратила душевний спокій, постійно відчуває незахищеність та розчарування. Діти, залишившись без батька, ніколи не матимуть можливості відчути необхідні для повноцінного розвитку дитини батьківську любов та увагу. Через смерть чоловіка вона втратила сенс життя та віру в майбутнє, постійно відчуває страждання від втрати рідної людини, що не дає мені можливості нормально спілкуватись з оточуючими, працювати та підтримувати нормальний соціальний спосіб життя, оскільки, вона постійно знаходиться у стресовому стані, що супроводжується періодичними депресіями, її діти стали напруженими та замкнутими, дуже важко переживають втрату батька, сильно сумують за ним.

Розмір моральної шкоди був встановлений позивачем з урахуванням характеру і обсягу завданих їй та її дітям моральних страждань, істотного порушення конституційних прав її чоловіка, умисного характеру дій, а також почуття безпорадності та розчарування, які вони відчувають роками через неможливість відновити порушені права її чоловіка та їх особисті права. Також при визначенні розміру моральної шкоди позивач керувалася практикою Європейського суду з аналогічних питань, що є джерелом права. З урахуванням наведеного, просить задовольнити позовні вимоги.

09.09.2019 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Грицай К.М.
Ухвалою суду від 11.09.2019 у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 11.11.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
У судове засідання позивач не з`явилась, подавши заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує з підстав, викладених у позовній заяві, просила задовольнити позов у повному обсязі. Проти винесення заочного рішення не заперечувала.
Відповідач - представник Російської Федерації, в судове засідання на вказану дату та час не з`явився, хоча своєчасно та належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи, про що свідчить зворотнє повідомлення про отримання 12.12.2019 посольством Російської Федерації в Україні судової повістки. Про причину неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не направив.
Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим постановити ухвалу про проведення заочного розгляду справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Суд, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивач є дружиною ОСОБА_4 ( а.с. 24), від шлюбу з яким у них народились діти: син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та дочкаОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.25,26).
Як вбачається з довідки, виданої Білогірсько-Теофіпольським об`єднаним районним військовим комісаріатом Хмельницької області від 22 вересня 2014 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 був призваний на військову службу по мобілізації в особливий період на підставі Указу Президента України №603/2014 від 21.07.2014 року, з 02 серпня 2014 року (а.с 27).

Згідно даних обліково-послужної картки до військового квитка серії НОМЕР_1 , 09.08.2014 року ОСОБА_4 було включено до складу 128-ї окремої гірсько-штурмової Закарпатської бригади Збройних Сил України (в/ч НОМЕР_2 ; в/ч пп НОМЕР_3 ) на посаду водія (а.с. 28-29).

При цьому, ОСОБА_4 в період з 03.09.2014 року по 27.12.2014 року та з 06.01.2015 року по 25.01.2015 року брав участь в боях за захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції, про що в/ч Польова пошта НОМЕР_3 видано довідку від 25.02.2015 року №373 (а.с. 30).

25 січня 2015 року, ОСОБА_4 виконував бойове завдання на опорному пункті Збройних Сил України «Валера» (висота 307,5) поблизу села Санжарівка Артемівського (нині - Бахмутського) району Донецької області, неподалік від м. Дебальцеве Донецької області. В результаті атаки російських збройних формувань на українські бойові позиції, під час бою ОСОБА_4 отримав вибухову травму та шок, що стало причиною його загибелі.

Військовим комісаром Білогірсько-Теофіпольським об`єднаним районним військовим комісаріату Хмельницької області Новосядлим І.А. на адресу позивача було надіслане сповіщення №1 від 02.02.2015 року про те, що її чоловік солдат ОСОБА_4 - старший механік-водій роти вогневої підтримки гірсько-піхотного батальйону (військова частина НОМЕР_2 ) загинув у бою ІНФОРМАЦІЯ_6 в с. Нова Григорівка Дебальцевського району Донецької області (а.с. 31).
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 виданого виконавчим комітетом Хорошівської сільської ради Білогірського району Хмельницької області 06 лютого 2015 року, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 в с. Нова Григорівка Дебальцевського району Донецької області (а.с. 32).
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.11.2018 року у справі №607/19980/18, яке не оскаржувалось з боку Російської Федерації у встановленому порядку та набрало законної сили, встановлено юридичний факт загибелі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , при виконанні обов`язку військової служби 17.02.2015 року в районі с. Нова Григорівка Дебальцівського району Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. (а.с.33-41).
За правилами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Крім того, загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України.
Так, згідно заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», схваленою постановою Верховної Ради України від 21.04.2015 року №337-УІІІ друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07.04.2014 року) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014 року).
За змістом абзацу 2 постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04.02.2015 року №145-/ЛІІ, з 20.02.2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки».
Постановою Верховної Ради України «Про Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ. Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором» від 27.01.2015 року №129-УІІІ затверджено звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.
Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20.02.2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів "a", "b", "с", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН "Визначення агресії" від 14.12.1974 року.
Аналізуючи наведені обставини та докази у справі, суд прийшов до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України (що є і загальновідомими фактами, а тому не підлягають доказуванню також і за нормами ч.3 ст.82 ЦПК України), стала окупація частини території України, у тому числі частини Донецької області, де загинув чоловік позивачки.
Отже, суд, виходячи із встановленого рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.11.2018 юридичного факту приходить до висновку, що безпосереднім суб`єктом, внаслідок дій якого ОСОБА_1 та її неповнолітнім дітям, синові ОСОБА_2 та доньці ОСОБА_3 завдано шкоди, є Російська Федерація. Внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації проти України в с. Нова Григорівка Дебальцевського району Донецької області, Україна було порушено невід`ємне право на життя ОСОБА_4 , передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (ратифікована Законом України №475/75-ВР від 17.07.1997).
Вказані обставини підтверджуються сповіщенням №1 від 02.02.2015 року Військового комісара Білогірсько-Теофіпольським об`єднаним районним військовим комісаріату Хмельницької області Новосядлого І.А. про те, що солдат ОСОБА_4 - старший механік-водій роти вогневої підтримки гірсько-піхотного батальйону (військова частина НОМЕР_2 ) загинув у бою ІНФОРМАЦІЯ_6 в с. Нова Григорівка Дебальцевського району Донецької області та свідоцтвом про смерть ОСОБА_4 (а.с.31, 32).
Згідно з ч.2 ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
За вимогами ч.6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією.
Як встановлено судом, що внаслідок збройної (військової) агресії Російської Федерації в с. Нова Григорівка Дебальцевського району Донецької області, Україна загинув чоловік позивача ОСОБА_4 та є очевидним той факт, що позивачу, як дружині та її неповнолітнім дітям було завдано значної моральної шкоди через втрату рідної людини, члена сім`ї чоловіка та батька, що не дає можливості нормально спілкуватись з оточуючими, працювати та підтримувати нормальний спосіб соціального життя, перебування у постійному стресовому стані.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.
Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування.
Згідно з ст.23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із душевними стражданнями, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) № 4 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Як слідує зі ст.ст.1167, 1168 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: в т.ч. у випадках, встановлених законом.
Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Стаття 2 Європейської Конвенції встановлює, що право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя інакше ніж на виконання смертного вироку суду, винесеного після визнання його винним у вчиненні злочину, за який закон передбачає таке покарання.

Згідно із статтею 8 Європейської Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Незаконними діями з боку Російської Федерації було порушено невід`ємне право ОСОБА_4 на життя, гарантоване статтею 2 Європейської Конвенції, право його родини на повагу до сімейного життя, встановлене статтею 8 Європейської Конвенції, завдано тяжких моральних страждань позивачу та її дітям, що свідчить про множинність порушень Російською Федерацією законних прав позивача, а отже, згідно із «Правилами суду - компенсація шкоди» ЄСПЛ, такі множинні порушення Європейської Конвенції з боку Російської Федерації є підставою для відшкодування Російською Федерацією моральної шкоди, завданої позивачу та її неповнолітнім дітям.
Суд погоджується з доводами позивача про те, що внаслідок смерті ОСОБА_4 , який загинув у результаті військової агресії Російської Федерації проти України, ОСОБА_1 , її дітиОСОБА_2 та ОСОБА_3 відчувають безперервний, невгамовний душевний біль та страждання, що посилюється відчуттям незахищеності, розчаруванням та унеможливленням продовження вести усталений та звичайний спосіб життя.
Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п.п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення.
Відповідно до положень ст. 11 Європейської конвенції про імунітет держави, країна, що домовляється, не може посилатися на імунітет від юрисдикції в суді іншої договірної країни, якщо судовий розгляд стосується відшкодування за тілесні ушкодження або матеріальну шкоду, що викликані фактом, який мав місце на території держави, де проводиться судовий розгляд, і якщо особа, що спричинила шкоду, знаходилась там в той момент, коли цей факт мав місце.
Аналогічна норма міститься в ст. 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, в якій Російська Федерація бере участь починаючи з 01.12.2006 року.
Частиною 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року №1207-VII передбачено, що відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової

окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам

України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на

Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Відповідальність Російської Федерації, відповідно до принципів і норм міжнародного права, за матеріальну чи нематеріальну шкоду завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації також встановлена ч. 4 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року №2268-VII .

За змістом ч. 3 ст. 2 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права від 16.12.1966 року (ратифікований Указом Президії Верховної Ради Української PCP №2148-VIII (2148-08) від 19.10.1973 року) кожна держава, яка бере участь у цьому Пакті,

зобов`язується: а) забезпечити всякій особі, права і свободи якої, визнані в цьому Пакті,

порушено, ефективний засіб правового захисту, навіть коли це порушення було вчинене

особами, що діяли як особи офіційні; b) забезпечити, щоб право на правовий захист для

будь-якої особи, яка потребує такого захисту, встановлювалось компетентними судовою,

адміністративною чи законодавчою владою або будь-яким іншим компетентним органом,

передбаченим правовою системою держави, і розвивати можливості судового захисту; с)

забезпечити застосування компетентними властями засобів правового захисту, коли вони

надаються.

Окрім цього, як вбачається зі змісту ст.ст. 4, 5, 6 ЗУ «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» ціллю державної політики - є захист прав, свобод і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, шляхом вжиття заходів органами державної влади та їх посадовими особами, що діють на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України; основним напрямком захисту прав і свобод цивільного населення є - захист основоположних політичних і громадянських прав і свобод людини.

Так, вчинивши збройну агресію проти України Російська Федерація порушила норми Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, а також Договору між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон.

З урахуванням зазначеного, Російська Федерація вийшло за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. Статуту ООН, а тому є на переконання суду державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність імунітету при розгляді даної справи у судах України.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.
Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію, а на Державу Україна покладається обов`язок всіма можливими засобами сприяти відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією .
Отже, враховуючи триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивача та її неповнолітнього сина та доньки, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми.
Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачці та її сину та дочці моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини та становить в середньому 60000 Євро за загибель однієї особи. Зокрема, такі рішення виносились Європейським судом з прав людини у справах "Хачукаевы против России" (Khachukayev v. Russia (23/04/2009)), " Сагаева и Другие против России" (Sagayeva and Others v. Russia (08/12/2015)), "Исламова против России" (Islamova v. Russia (30/04/2015)), "Султыгов и Другие против России" (Sultygov and Others v. Russia (09/10/2014)).
Таким чином, враховуючи характер та обсяг завданих позивачу, її сину та дочці моральних страждань, та також душевного болю від втрати рідної людини, почуття безпорадності, які позивач та її син та дочка відчувають роками через втрату чоловіка та батька, суд вважає достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну їм моральну шкоду кожному в сумі по 1679400,00 грн., що на день подання позову до суду за офіційним курсом НБУ складає по 60000 Євро.
Саме такий розмір компенсації був визначений Європейським судом з прав людини при розгляді аналогічних вимог фізичних осіб щодо стягнення компенсації за моральні страждання через смерть фізичної особи.
Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє також в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягають задоволенню.
Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно з п.22 ч.1 ст.5 Закону України « Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.
Виходячи з цих обставин, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 9605,00 грн.
Керуючись ст. 8 Конституції України, ст.ст. 2,6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої 17.07.1997 року, ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ст. ст. 2, 11, 16, 23, 1167, 1168 ЦК України,ст.ст. 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 280-282, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 , яка діє також в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Російської Федерації (посольства Російської Федерації в Україні) про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України задовольнити.
Стягнути з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1679400,00 грн. (один мільйон шістсот сімдесят дев`ять тисяч чотириста) гривень 00 коп., що складає 60000 (шістдесят тисяч) Євро.
Стягнути з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 моральну шкоду в розмірі 1679400,00 грн. (один мільйон шістсот сімдесят дев`ять тисяч чотириста) гривень 00 коп., що складає 60000 (шістдесят тисяч) Євро.
Стягнути з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 моральну шкоду в розмірі 1679400,00 грн. (один мільйон шістсот сімдесят дев`ять тисяч чотириста) гривень 00 коп., що складає 60000 (шістдесят тисяч) Євро.
Стягнути з держави Російська Федерація (місцезнаходження: Посольство Російської Федерації в Україні: 03049, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 27) на користь держави Україна судовий збір у розмірі 9605 (дев`ять тисяч шістсот п`ять) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_5 , виданий Білогірським РВ УМВС України в Хмельницькій області, РНОКПП невідомий.

Відповідач: держава Російська Федерація місцезнаходження: Посольство Російської Федерації в Україні: 03049, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 27.

Головуючий суддяК. М. Грицай