Провадження №22-ц/812/409/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 березня 2020 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Гавор В.Б.

за участі представника відповідача Пастушенка Б.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №473/4212/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення, яке постановив Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області під головуванням судді Вуїва Олега Васильовича у приміщенні цього суду 17 грудня 2019 року, повний текст якого складений 21 грудня 2019 року, за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Вознесенський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, про зняття арешту з майна,

у с т а н о в и л а :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Вознесенський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, про зняття арешту з майна.

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_2 .

Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшов житловий будинок АДРЕСА_1 .

Позивач як спадкоємець першої черги за законом, прийнявши спадщину, звернувся до Другої Вознесенської державної нотаріальної контори з метою оформлення своїх спадкових прав. Проте нотаріус відмовив позивачу в посвідченні спадкових прав щодо спірного майна з тієї підстави, що постановою Відділу державної виконавчої служби Вознесенського міськрайонного управління юстиції від 27 серпня 2013 року на нерухоме майно боржника ОСОБА_2 накладено арешт, який станом на дату оформлення спадщини не знятий.

У зв`язку з цим ОСОБА_1 звернувся до Вознесенського МРВ ДВС ГТУЮ та отримав відповідь про те, що виконавче провадження завершене у зв`язку зі смертю боржника ОСОБА_2 , виконавчий документ повернуто стягувачу, а матеріали виконавчого провадження знищено у зв`язку із закінченням строків їх зберігання.

Посилаючись на те, що він не є стороною виконавчого провадження та не може оскаржити бездіяльність державного виконавця в частині незняття арешту з майна, а також, прийнявши спадщину, позбавлений можливості її оформити відповідно до вимог закону через арешт спадкового майна, тоді як ПАТ «Дельта Банк» як кредитор спадкодавця не пред`явив вимогу до нього як спадкоємця, що прийняв спадщину, у встановлені законом строки, а тому вважається таким, що втратив право такої вимоги, ОСОБА_1 просив суд зняти арешт зі спірного будинку.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, проте надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав, вказуючи на те, що за життя боржник ОСОБА_2 не виконала свої майнові зобов`язання перед ПАТ «Дельта Банк» як кредитором. Заборгованість за зобов`язанням була підтверджена судовим рішенням, яке не було виконано боржником, та перейшла в порядку спадкування до позивача. Останній зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора в межах вартості спадкового майна. Оскільки ні спадкодавець, ні ОСОБА_1 не виконали судове рішення, тому представник позивача вважав безпідставними та передчасними вимоги позивача про зняття арешту зі спадкового майна.

Представник третьої особи - Вознесенського МРВ ДВС ГТУЮ в судове засідання не з`явився.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 грудня 2019 року в позові відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 обрав належний спосіб захисту свого права, оскільки останній не залучений стороною виконавчого провадження, а тому позбавлений можливості оскаржити бездіяльність державного виконавця в порядку розділу VII ЦПК України.

На час завершення виконавчого провадження, відкритого відносно боржника ОСОБА_2 , було встановлено, що смерть боржника є підставою для закінчення виконавчого провадження та зняття арешту з майна лише у випадку, якщо виконання обов`язків останнього у виконавчому провадженні не допускало правонаступництва (за винятком випадку нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій).

Проте виконання обов`язків боржника у кредитних зобов`язаннях та, відповідно у виконавчому провадженні, є такими, що допускають правонаступництво, а під час здійснення виконавчого провадження по виконанню судового рішення щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» боргу не було виконано постанови виконавця про стягнення виконавчого збору та витрат, пов`язаних з проведенням виконавчих дій, а тому на час завершення виконавчого провадження у виконавця не було підстав для зняття арешту зі спірного майна.

Зобов`язання ОСОБА_2 перед ПАТ «Дельта Банк» перейшли в порядку спадкування до ОСОБА_1 та підлягають виконанню в межах вартості спадкового майна. При цьому зазначені в позові доводи про те, що ПАТ «Дельта Банк», як кредитор спадкодавця, не пред`явив вимогу до позивача як спадкоємця, що прийняв спадщину, у встановлені законом строки, а тому вважається таким, що втратив право такої вимоги, суд до уваги не прийняв, оскільки в даному випадку факт невиконання зобов`язання спадкодавця та розмір заборгованості вже підтверджено окремим судовим рішенням, яке за життя останньої знаходилося на виконанні, а тому мова йде не просто про заміну боржника у зобов`язанні, а про заміну сторони у виконавчому провадженні і це питання повинно вирішуватися в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» без врахування вимог ст. 1281 ЦК України.

Позивач ОСОБА_1 не пред`являє окремої вимоги про визнання його власником спадкового майна, не виконав встановлене судовим рішенням та обтяжене арештом зобов`язання спадкодавця в межах вартості спадкового майна, не врахував, що судові рішення є обов`язковими до виконання, а основною передбаченою законом підставою для зняття арешту з майна є повне виконання боржником вимог виконавчого документа та відшкодування витрат виконавчого провадження, а тому за відсутності таких дій суд дійшов висновку про відсутність підстав для зняття арешту з майна та відмовив у позові.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є незаконним, таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Судом фактично проігноровано, що виконавче провадження з примусового виконання судового рішення про стягнення зі спадкодавця на користь ПАД «Дельта Банк» 4 763,97 грн. заборгованості було розпочато після смерті спадкодавця, постанова державного виконавця про арешт майна боржника винесена не в межах суми стягнення, а на все майно боржника та була зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно після закінчення виконавчого провадження 21 травня 2014 року, строки пред`явлення виконавчого листа №1407/4543/2012 від 26 листопада 2012 року вже минули, заміна боржника можлива лише в межах існуючого виконавчого провадження, відповідач за весь час жодних вимог до позивача як спадкоємця ОСОБА_2 не пред`являв. Висновок суду про те, що усі боргові зобов`язання ОСОБА_2 автоматично перейшли до позивача суперечить положенням статей 1281, 1282 ЦК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

Вимоги до судового рішення викладені у ст. 263 ЦПК України.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_2 (а.с. 5,6).

Після її смерті відкрилася спадщина до складу якої увійшов житловий будинок АДРЕСА_1 , який належав спадкодавцеві на праві власності на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 08 квітня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області (а.с. 9).

Позивач як спадкоємець першої черги за законом, прийнявши спадщину (а.с. 7), звернувся до Другої Вознесенської державної нотаріальної контори з метою оформлення своїх спадкових прав. Проте нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок по АДРЕСА_1 з тієї підстави, що постановою Відділу державної виконавчої служби Вознесенського міськрайонного управління юстиції від 27 серпня 2013 року на нерухоме майно боржника ОСОБА_2 накладено арешт, який станом на дату оформлення спадщини не знятий (а.с. 4).

Також судом встановлено, що на виконанні у відділі ДВС Вознесенського МРУЮ перебувало виконавче провадження №39392278 з примусового виконання виконавчого листа №1407/4543/2012 від 26 листопада 2012 року, виданого на підставі рішення суду, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» борг в розмірі 4 763,97 грн.

Зокрема, постановою державного виконавця від 16 серпня 2013 року було відкрито зазначене виконавче провадження, а 27 серпня 2013 року державним виконавцем було винесено дві постанови про стягнення з боржника 476,40 грн. виконавчого збору та 40 грн. витрат за проведення виконавчих дій.

Також 27 серпня 2013 року державним виконавцем була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою в межах суми стягнення було накладено арешт на нерухоме майно боржника. 21 травня 2014 року постанова була зареєстрована державним реєстратором Вознесенського міськрайонного управління юстиції в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про обтяження №5737973).

30 грудня 2013 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (смерть боржника).

Згідно статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом статті 1218, частини 3 статті 1231 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. До спадкоємця переходить обов`язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові зі спадкодавця за життя спадкодавця.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (частина 1 статті 1222 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (частин 1, 2 статті 1223 ЦК України).

Коло спадкоємців за законом, черговість спадкування ними визначена статтями 1258, 1261-1255 ЦК України.

В силу положень частин 1, 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частини 1 статті 1269 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина 5 статті 1268 ЦК України).

Частиною 1 статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина 3 статті 1296 ЦК України).

Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Таким чином, прийнявши у визначеному законом порядку спадщину, яка відкрилася після смерті спадкодавця ОСОБА_2 , ОСОБА_1 набув права на спадщину, до складу якої входить житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги про зняття арешту з нерухомого майна тим, що такий арешт перешкоджає йому в оформленні спадкових прав.

Згідно з положеннями частини 1 статті 59 Закону України 1404-VIII від 02червня 2016 року «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до частин 1-3 ст. 57 Закону України № 606-XIV від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження» (в редакції закону, чинній на час накладення арешту), арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Згідно пункту 3 частин 1, частин 2, 3 статті 49 Закону України№ 606-XIV від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час закінчення виконавчого провадження), виконавче провадження підлягає закінченню у разі смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва.

У випадках, передбачених пунктами 1-6, 8, 9, 11-13 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов`язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований.

Наслідки закінчення виконавчого провадження визначені статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 квітня 1999 року (в редакції закону, чинній на час закінчення виконавчого провадження), відповідно до частин 1, 2 якої разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Таким чином, на час винесення державним виконавцем постанови від 30 грудня 2013 року про закінчення виконавчого провадження щодо стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів на користь відповідача у справі на підставі пункту 3 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції закону, чинній на час закінчення виконавчого провадження), обов`язковим наслідком такого рішення державного виконавця було зняття арешту з майна боржника.

Враховуючи, що в порушення вказаних норм закону державний виконавець, закриваючи постановою від 30 грудня 2013 року виконавче провадження відносно боржника ОСОБА_2 через смерть останньої, не вирішив питання про зняття арешту з належного боржникові майна, а позивач не є учасником виконавчого провадження № 39392278, стягувач, ПАТ «Дельта Банк», не вчинив будь-яких дій щодо оскарження рішень (дій) державного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження, заміни боржника у виконавчому провадженні його спадкоємцем, колегія суддів вважає, що є підстави для зняття арешту зі спірного нерухомого майна.

Колегія суддів також враховує, що підставою подання позову у справі, що переглядається, є спричинення порушення однієї із складових права власності, визначеної частиною першою статті 317 ЦК України, - права розпорядження своїм майном.

Як вже було зазначено закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» є юридичним фактом, наслідком якого має бути зняття арешту з майна боржника.

За таких обставин із закінченням виконавчого провадження арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого закінченням виконавчого провадження.

Арешт майна боржника ОСОБА_2 у такому разі з заходу забезпечення виконання рішення суду перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

З урахуванням викладеного, а також за відсутності у відповідача в цій справі та будь-яких інших осіб обґрунтованих заперечень щодо права позивача на арештоване майно, а також враховуючи, що наявність обтяження рухомого майна перешкоджає позивачу в повній мірі реалізувати своє право власності на таке майно, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Зокрема, суд, відмовляючи в позові, фактично, вдався до обговорення законності рішення державного виконавця про закінчення виконавчого провадження відносно боржника ОСОБА_2 , тоді як частиною 1 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», статтею 447 ЦПК України передбачений порядок оскарження таких рішень. Однак, доказів встановлення незаконності постанови державного виконавця від 30 грудня 2013 року про закінчення виконавчого провадження у передбаченому законом порядку матеріали справи не містять.

Оскільки рішення суду постановлено внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, воно в силу пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про задоволення позову.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційним судом рішення суду першої інстанції скасовано та позов задоволений, необхідно провести розподіл судових витрат, а саме стягнути з відповідача на користь позивача сплачений останнім судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги, всього 2 029 грн. 40 коп. (а.с. 1, 58).

Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 грудня 2019 року скасувати, постановити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Вознесенський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, про зняття арешту з майна задовольнити.

Зняти накладений постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Вознесенського міськрайонного управління юстиції у Миколаївській області від 27 серпня 2013 року, серія та номер: 39392278, арешт нерухомого майна (номер запису про обтяження: 5737973, дата державної реєстрації: 21 травня 2014 року) - житлового будинку АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_2 .

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», код ЄДРПРОУ 34047020, юридична адреса: м. Київ, вул. Щорса, 36-Б, на користь ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований по АДРЕСА_1 , 2 029 грн. 40 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

________________________________________

Повний текст постанови складений 03 березня 2020 року