Справа № 415/9907/19
Провадження № 22-ц/810/78/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Лозко Ю.П., Стахової Н.В.,

учасники справи: заявник ОСОБА_1 , боржник Публічне акціонерне товариство «Лисичанськвугілля»,

розглянувши в порядку спрощеного провадження (без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України) справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 02 грудня 2019 року, постановлену Лисичанським міським судом у складі: судді Грибанової Л.О. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля», заборгованості з нарахованої, але не виплаченої суми та середнього заробітку за час затримки розрахунку,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаною заявою, посилаючись на те, що 21 вересня 2017 року заявник була звільнена за п. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю (наказ № 929 К) та зазначила, що при звільненні заявнику не було виплачено у повному обсязі нараховані суми та на день звернення з заявою заборгованість складає 5577,22 грн.

Заявник вважає, що має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 12.06.2017 року по 28.11.2019 року, оскільки у відповідності до ст. 116 КЗпП України виплата всіх сум, що належить працівнику від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення, а про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період станом на 11.06.2019 року Лисичанським міським судом Луганської області вже видано наказ від 11.06.2019 року.

Тому заявник просила суд видати судовий наказ про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» на свою користь нарахованих, але не виплачених сум вихідної допомоги в розмірі 5577,22 грн та середньоденного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.06.2017 року по 28.11.2019 року в розмірі 26871,39 грн.

Ухвалою Лисичанського міського суду Луганської області від 02 грудня 2019 року відмовлено у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля», заборгованості з нарахованої, але не виплаченої суми та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає вказану ухвалу незаконною, висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та просить скасувати ухвалу суду та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Доводами апеляційної скарги є помилковість висновків суду про відмову заявниці у клопотанні про звільнення від судового збору та про те, що вихідна допомога не входить до фонду оплати праці, оскільки це не відповідає вимогам закону та постанові Верховного Суду у справі № 461/5946/16-ц від 07.02.2018 року. Заявниця вважає, що суд порушив її право на захист трудових прав в порядку наказного провадження, оскільки заявлені вимоги можуть розглядатися в порядку наказного провадження, але суд одночасно відмовив у звільненні від сплати судового збору і відразу відмовив у видачі судового наказу.

Розгляд апеляційної скарги проводився без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками не надано.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно із ст. 274 ч. 1 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи та справи, що виникають з трудових правовідносин.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 368 ЦПК України в суді апеляційної інстанції справа розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Як передбачено п. 1 ч. 1 ст. 353 ЦПК України, окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відмови у видачі судового наказу.

Згідно з ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пункті 1 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є ухвала про відмову у видачі судового наказу, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Враховуючи викладене, апеляційним судом розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у видачі судового наказу на підставі п. 1. ч. 1 ст. 165 ЦПК України, суд виходив з того, що відповідно до довідки № 113 від 15.11.2019 року заборгованість, яку заявник просить суд стягнути в сумі 5677,22 грн, є заборгованістю по вихідній допомозі, яка з огляду на вимоги пункту 1.3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі Інструкція № 114/8713), та статті 2 Закону України «Про оплату праці» не є основною чи додатковою заробітної платою, а також заохочувальною чи компенсаційною виплатою в розумінні статті 2 ЗУ «Про оплату праці», до фонду оплати праці не входить, тому ця вимога не передбачена ст. 161 ЦПК України. Щодо вимоги про стягнення з боржника середнього заробітку на час затримки розрахунку, то в порушення вимог п. 1. ч. 3 ст. 163 ЦПК України заявник до заяви про видачу судового наказу не додав документ, що підтверджує сплату судового збору, а системний аналіз ст. 136 ЦПК України та ст. 8 Закону України «Про судовий збір» свідчить про недоведеність заявником підстав для звільнення її від сплати судового збору та відсутність доказів, що майновий стан заявниці перешкоджав (перешкоджає) сплаті судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі, тому клопотання ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Колегія суддів судової палати погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Статтею 160 ЦПК України передбачено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, зокрема, якщо: заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку (пункт 1).

Згідно до п. 3 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 в заяві про видачу судового наказу зазначені вимоги стосовно стягнення з Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» на її користь нарахованої, але невиплаченої суми вихідної допомоги в розмірі 5577,22 грн та середньоденного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.06.2017 року по 28.11.2019 року в розмірі 26871,39 грн.

Згідно довідки Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» від 15.11.2019 року № 113 заборгованість по вихідній допомозі (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) при звільненні у розмірі тримісячного середнього заробітку станом на 15.11.2019 року склала 5677,22 грн і до фонду оплати праці не входить.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України "Про оплату праці", за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Крім того, на підставі статті 2 Закону України "Про оплату праці" структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції № 114/8713, розробленої відповідно до Закону України "Про державну статистику" та Закону України "Про оплату праці" з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.8. Інструкції суми вихідної допомоги при припиненні трудового договору не входять до фонду оплати праці.

З наведених норм чинного законодавства вбачається, що вихідна допомога при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто вихідна допомога при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Отже, Лисичанським міським судом Луганської області вірно зроблено висновок, що заявлена вимога не відповідає вимогам ст. 161 ЦПК України.

Апеляційній суд не приймає до уваги посилання скаржника на постанову Верховного Суду у справі № 461/5946/16-ц від 07 лютого 2018 року, оскільки вказана постанова прийнята за результатами розгляду справи з іншими фактичними правовідносинами про стягнення грошової допомоги при виході на пенсію з посади наукового (науково-педагогічного) працівника, яка з огляду на вимоги статті 24 Закону України «Про наукову, наукову-технічну діяльність» є державною гарантією наукових працівників, яка встановлена законом, та охоплюється поняттям заробітної плати і підлягає виплаті незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування такої грошової допомоги. Крім того, вказана постанова не містить висновків щодо застосування відповідної норми права, а прийнята за результатами розгляду конкретної справи за певними доводами касаційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 163 ЦПК України до заяви про видачу судового наказу додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

З матеріалів справи вбачається і заявницею не заперечується, що при подачі заяви про видачу судового наказу нею не було сплачено судовий збір, одночасно заявлено клопотання про звільнення її від сплати судового збору.

Відповідно до ч. 2 ст. 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Частинами 1, 3 ст. 136 ЦПК України суд, частиною 1 статті 8 Закону України «Про судовий збір» врегульовано питання відстрочення та розстрочення судових витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх сплати.

Наведеними нормами врегульовано, що вирішення вказаних питань здійснюється за клопотанням та за умови певного майнового стану особи, визначеного законом, або у разі наявності на боці заявника обставин, вичерпний перелік яких міститься у частині другій статті 8 Закону України «По судовий збір».

Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно зі ст. 12 ЦПК України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджає сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

Оскільки заявником на підтвердження доводів, викладених у клопотанні про звільнення сплати судового збору, належних доказів не надано, судом із правильним застосуванням вимог ст. 136 ЦПК України та ст. 8 Закону України «Про судовий збір» відмовлено у задоволенні клопотання.

Розділ ІІ ЦПК України «Наказне провадження» не передбачає можливості залишення заяви про видачу судового наказу без руху у разі її невідповідності вимогам ст. 163 ЦПК України.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що фактично ухвала судом про відмову у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору не приймалася, є помилковим, оскільки судом з правильним застосуванням частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір» та вимог ч. 1, 3 ст. 136 ЦПК України вирішено вказане клопотання як в мотивувальній частині, так зазначено про наслідки вирішення клопотання у вигляді відмови від сплати судового збору у резолютивній частині.

Як помилковим є і посилання скаржника на одночасну відмову і у задоволення клопотання про звільнення від сплати судового збору і у видачі судового наказу, оскільки в даному випадку саме одночасне вирішення цих питань дозволяє застосувати наслідки подання заяви з порушенням вимог статті 163 ЦПК України у вигляді відмови у видачі судового наказу на підставі пункту першого частини першої статті 165 ЦПК України.

Отже ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права, передбачені законом підстави для її скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновок суду першої інстанції, тому апеляційна скарга ОСОБА_1 має бути залишена без задоволення, а ухвала Лисичанського міського суду Луганської області від 02 грудня 2019 року - без змін.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 02 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 25 лютого 2020 року.

Головуючий

Судді: