ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1495/20 Справа № 0417/2-4521/2011 Суддя у 1-й інстанції - Мороз В. П. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

при секретарі - Пивоваровій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі: Управління державного архіктерно-будівельного контролю Дніпровської міської ради та Дніпровської міської ради

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на самочинно реконструйовані та самочинно збудовані нежитлові приміщення без додаткових актів введення в експлуатацію та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на самочинно збудовані нежитлові приміщення без додаткових актів введення в експлуатацію, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2011 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на самочинно збудовані нежитлові приміщення без додаткових актів введення в експлуатацію посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, вона набула право власності на будівлі та споруди, розташовані за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до наявного в матеріалах справи договору оренди земельної ділянки від 10 вересня 2003 року, укладеного між нею та Дніпропетровською міською радою вона прийняла в оренду земельну ділянку, площею 0,3888 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , для фактичного розміщення відкритої стоянки та складських будівель, яка зареєстрована в Державному земельному кадастрі міста Дніпропетровська за № :04:018:0074.

Таким чином, без отримання на це належного дозволу самостійно самостійно здійснила реконструкцію та будівництво нерухомого майна, у зв`язку із чим при проведенні інвентаризації КП "ДМБТІ" Дніпропетровської обласної ради, було поставлено питання про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів.

Зазначає, що за період проведення реконструкції та будівництва і на час звернення з вищезазначеним позовом заяви, скарги, приписи від будь-яких громадян на адресу державних органів з приводу недотримання встановлених норм та правил чи порушення будь-чиїх прав не надходили, що відповідає положенням ч.7 ст.41 Конституції України та ч.2 ст.319 ЦК України, які наголошують, що власник здійснюючи свої права зобовязаний не нашкодити навколишньому середовищу, не порушувати права і охоронювані законом інтереси громадян, юридичних осіб і держави, при здійсненні своїх прав і виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержувати моральних засад суспільства.

На підставі вищезазначеного, просила суд визнати за нею право власності на нежитлові приміщення: адміністративно - побутової будівлі літ. А-1, прибудова літ. А'-1, а-1, загальної площею по літ. А-1, А'-1, а-1 - 162, 5 м2; будівля СТО літ. Б-1, загально площею 160, 8 м2; будівлі СТО літ. 3-2, 3'-1, 3"-1, прибудова літ. 3'''-1, загально площею 324, 1 м2;; будівлі СТО, літ. О-2, загальною площею 294, 8 м2; автомийки, літ. П-1, загальною площею 48,9 м2; автомийки, літ Р-1, загальною площею 54, 9 м2, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 без додаткових актів введення в експлуатацію.

Не погодившись з первісним позовом, ОСОБА_2 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності, посилаючись на те, що 25 лютого 2005 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір про спільну діяльність № 1, за змістом якого сторони за договором зобов`язувалися шляхом об`єднання майна та зусиль спільно діяти в сфері не забороненій законом підприємницькій діяльності для досягнення господарських цілей.

Відповідно до частини 3 договору про спільну діяльність № 1 від 25 лютого 2005 року ОСОБА_1 зобов`язалася передати у власність ОСОБА_2 50 процентів своїх активів на момент підписання даного договору.

Отже, ОСОБА_1 фактично передала ОСОБА_2 50 процентів майна, що належало їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 04 жовтня 2013 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради на підставі рішення того ж виконавчого комітету від 15 лютого 2001 року.

Таким чином, станом на лютий місяць 2005 року, сторони у справі рівно пропорційно володіли об`єктами нерухомості, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 .

В подальшому відповідно до умов договору про спільну діяльність № 1 від 25 лютого 2005 року сторони повинні були рівно пропорційно вкладати грошові кошти та майно для реконструкції та будівництва будівель і споруд, розташованих за адресою АДРЕСА_1 .

Вважає, що лише він, ОСОБА_2 вносив грошові кошти та приймав безпосередню участь в реконструкції та будівництві будівель і споруд, розташованих за адресою АДРЕСА_1 , натоміть будь-які докази участі ОСОБА_1 в реконструкції та будівництві будівель і споруд, розташованих за адресою АДРЕСА_1 не приймала.

На підставі вищезазначеного, просив суд визнати за ним право власності на 50 процентів нежитлових приміщень: адміністративно - побутової будівлі літ. А-1, прибудова літ. А'-1, а-1, загальної площею по літ. А-1, А'-1, а-1 - 162,5 м2; будівля СТО літ. Б-1, загально площею 160,8 м2; будівлі СТО літ. 3-2, 3'-1, 3"-1, прибудова літ. 3'''-1, загально площею 324,1 м2; будівлі СТО, літ. О-2, загальною площею 294, 8 м2; автомийки, літ. П-1, загальною площею 48,9 м2; автомийки, літ Р-1, загальною площею 54,9 м2, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 - задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на самочинно реконструйовані на самочинно збудовані нежитлові приміщення за адресою АДРЕСА_1 , а саме: адміністративно - побутову будівлю літ. А-1, прибудову літ. А'-1, а-1, загальної площею по літ. А-1, А'-1, а-1 - 162, 5 м2; будівлю СТО літ. Б-1, загально площею 160, 8 м2; будівлю складу В-1 загальною площею - 125, 6 м2; будівлю СТО літ. 3-2, 3'-1, 3"-1, прибудова літ. 3'''-1, загально площею 324, 1 м2;; будівлю СТО, літ. О-2, загальною площею 294, 8 м2; автомийку, літ. П-1, загальною площею 48,9 м2; автомийку, літ Р-1, загальною площею 54, 9 м2 без додаткових актів введення в експлуатацію.

Заочне рішення суду мотивовано тим, що позивачем за зустрічним позовом всі умови договору про спільну діяльність № 1були виконані, адміністративно-побутові будівлі збудовано та реконструйовано за його власні кошти, тому наявні правові підстави для визнання за ним права власності на нерухоме майно, оскільки право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

В апеляційній скарзі перший заступник прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі: Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради та Дніпровської міської ради, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив заочне рішення скасувати в частині задоволення зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішенням суду порушено інтереси держави в особі органу місцевого самоврядування - Дніпровської міської ради, а також органу, уповноваженого здійснювати архітектурно-будівельний контроль у сфері правовідносин, які виникають у зв"язку зі створенням, реконструкцією, переобладнанням об"єктів будівництва - Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради, що полягає у безпідставному втручанні в його дискреційні повноваження, фактично усуненні від виконання контрольних та дозвільних функцій, що підриває його авторитет, порушує встановлений у ст. 19 Конституції України принцип належного урядування.

Суд першої інстанції приймаючи рішення, фактично перебрав на себе повноваження міської ради, усунувши її від виконання своїх дозвільно-розпорядницьких функцій, як органу місцевого самоврядування та власника будинку.

Таким чином, рішенням суду порушено права Дніпровської міської ради право власності та користування землею, усунення міської ради та її виконавчих органів на виконання своїх управлінських функцій.

При цьому Дніпровська міська рада та Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради, як особи, уповноважені державою на вчинення відповідних дій владного та дозвільно-розпорядницького характеру щодо спірного нерухомого майна, не були залучені до участі у справі, що позбавило їх можливості своєчасно оскаржити рішення суду з метою захисту інтересів держави.

З огляду на те, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині вирішення зустрічних позовних вимог, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення лише в частині, яка оскаржується. В іншій частині рішення суду не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.

Учасники провадження правом, передбаченим ст.360 ЦПК України, не скористалися.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду першої інстанції в оскарженій частині не відповідає вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 04 жовтня 2003 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради набула право власності на будівлі та споруди, розташовані за адресою АДРЕСА_1 .

Доказів стану будівель і споруд, розташованих за адресою АДРЕСА_1 . на момент набуття нею права власності, суду не надала.

Згідно наявного в матеріалах справи договору оренди земельної ділянки від 10 вересня 2003 року, що укладений між Дніпропетровською міською радою та ОСОБА_1 , остання прийняла в оренду земельну ділянку площею 0,3888 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , для фактичного розміщення відкритої стоянки та складських будівель, яка зареєстрована в Державному земельному кадастрі міста Дніпропетровська за № :04:018:0074.

В подальшому, ОСОБА_1 продала ОСОБА_2 будівлю, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , про що свідчить договір купівлі-продажу будівлі та споруди, укладений 14 лютого 2005 року та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Насобіною Г.О., зареєстрований в реєстрі на № 613. Доказів недійсності договору на момент розгляду справи сторонами не надавалося.

25 лютого 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про спільну діяльність № 1, який наявний в матеріалах справи, доказів його недійсності учасниками судового процесу в суді першої інстанції не надавалося.

Відповідно до умов договору про спільну діяльність № 1 від 25 лютого 2005 року сторони за договором ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зобов`язувалися шляхом об`єднання майна та зусиль спільно діяти в сфері не забороненій законом підприємницькій діяльності для досягнення господарських цілей.

За змістом частини 3 договору про спільну діяльність № 1 від 25 лютого 2005 року ОСОБА_1 зобов`язалася передати у власність ОСОБА_2 50 процентів своїх активів на момент підписання цього договору.

Тобто в момент підписання договору про спільну діяльність № 1 від 25 лютого 2005 року ОСОБА_1 фактично передала ОСОБА_2 50 процентів майна, що належало їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 04 жовтня 2003 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради та 50 процентів орендних прав на земельну ділянку згідно договору оренди земельної ділянки площею 0,3888 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Отже, в суді першої інстанції було встановлено, що станом на лютий місяць 2005 року, позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом рівно пропорційно володіли об`єктами нерухомості, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 .

В подальшому відповідно до умов договору про спільну діяльність № 1 від 25 лютого 2005 року позивач за первісним позовом та відповідач повинні були рівно пропорційно вкладати грошові кошти та майно для реконструкції та будівництва будівель і споруд, розташованих за адресою АДРЕСА_1 .

Однак, як встановлено судом першої інстанції лише ОСОБА_2 вносив грошові кошти та приймав безпосередню участь в реконструкції та будівництві будівель і споруд, розташованих за адресою АДРЕСА_1 , натомість будь-які докази участі позивача за первісним позовом в реконструкції та будівництві будівель і споруд, розташованих за адресою АДРЕСА_1 ., позивачем не надано.

Відповідно до технічного паспорту, що наданий у судовому засіданні ОСОБА_2 , станом на 10 грудня 2015 року збудована та реконструйовано наступні об`єкти нерухомості за адресою АДРЕСА_1 - побутова будівля літ. А-1, прибудова літ. А'-1, а-1, загальної площею по літ. А-1, А'-1, а-1 - 162, 5 м2; будівля СТО літ. Б-1, загально площею 160, 8 м2; будівля складу В-1 загальною площею - 125, 6 м2; будівля СТО літ. 3-2, 3'-1, 3"-1, прибудова літ. 3'''-1, загально площею 324, 1 м2; будівлі СТО, літ. О-2, загальною площею 294, 8 м2; автомийка, літ. П-1, загальною площею 48,9 м2; автомийка, літ Р-1, загальною площею 54, 9 м2.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 здійснив за свій рахунок збудував та реконструйовав нерухоме майно, зокрема об`єкти нерухомості за адресою АДРЕСА_1 - побутова будівля літ. А-1, прибудова літ. А'-1, а-1, загальної площею по літ. А-1, А'-1, а-1 - 162, 5 м2; будівля СТО літ. Б-1, загально площею 160, 8 м2; будівля складу В-1 загальною площею - 125, 6 м2; будівля СТО літ. 3-2, 3'-1, 3"-1, прибудова літ. 3'''-1, загально площею 324, 1 м2; будівлі СТО, літ. О-2, загальною площею 294, 8 м2; автомийка, літ. П-1, загальною площею 48,9 м2; автомийка, літ Р-1, загальною площею 54, 9 м2, що є підставою для визнання за ним права власності на 50 процентів вказаних об`єктів нерухомого майна.

Проте із такими висновками суду погодитися не можна, з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, ст.ст. 11, 182, 316, 317, 319, 328 ЦК України, право приватної власності на нерухоме майно набувається в порядку, визначеному законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом наведених норм закону, ст.ст. 181, 182, ч.2 ст. 331, ч. 7 ст. 376 ЦК України, інших норм законодавства, що регулюють виникнення права власності на нерухомість, будівлі, про які йдеться в справі, є нерухомим майном, підлягає введенню в експлуатацію, можливість державної реєстрації майна та виникнення права власності на нерухоме майно пов`язується, зокрема, з дотриманням будівельних норм і правил і, відповідно, з прийняттям нерухомого майна до експлуатації.

Однак, судом при ухвалені рішення не застосовано положення норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, зокрема, положення ч.ч. 2,3 ст. 331, ст. 375, 376 ЦК України та ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», що свідчить про незаконність постановленого рішення та наявність підстав для його скасування.

Як визначає ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 1. 2 ст. 376 ЦК України).

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використанні в процесі цього будівництва (створення майна).

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до І-ІІІ категорій складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно - будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації (ч. 1 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Враховуючи, що у матеріалах справи відсутні докази про те, що спірне нерухоме майно було переобладнано згідно декларації про початок будівельних робіт та декларації про готовність об`єкту до експлуатації, а також докази про те, що спірне нерухоме майно було в установленому законом порядку введено в експлуатацію, відсутні правові підстави вважати вказане нерухоме майно новоствореним та визнавати право власності за ОСОБА_2 до ведення його в експлуатацію.

Таким чином, судом першої інстанції не було дотримано вимоги статей ч. 2 ст. 331, ст.ст. 375, 376 ЦК України.

Звернення до суду на захист порушеного (невизнаного, оспореного) права (ст. 15 ч. 1, ст. 16 ч. 1, ч. 2 п. 1 ЦК України, ст. 3 ч. 1, ст. 15 ч. 1 п. 1 ЦПК України в редакції, що була чинною на час пред`явлення позову і вирішення справи судом першої інстанції, ст. 4 ч. 1, ст. 19 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи м судом) із позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Належними співвідповідачами у справах даної категорії залучаються відповідні органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, до компетенції яких входить вирішення питань щодо прийняття нерухомого майна в експлуатацію, здійснення архітектурно-будівельного контролю (Дніпровська міська рада та Державна архітектурно-будівельна інспекція у Дніпропетровській області, всупереч процесуальному закону не були залучені до участі у справі).

За приписами ст. 26 Закону України «Про основи містобудування», спори з питань містобудування вирішуються радами у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

В порядку ст. 51 ЦПК України відповідне клопотання у суді першої інстанції про залучення до участі у справі належних співвідповідачів, позивачі не подавали.

Оскільки заміна неналежного відповідача або залучення іншої особи в якості співвідповідача передбачає розгляд справи спочатку на стадії розгляду справи судом першої інстанції, виходячи з того, що на стадії апеляційного розгляду справи правила щодо заміни відповідача або залучення співвідповідача не можуть бути застосовані, то колегія суддів приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні зустрічного позову з тих підстав, що позов пред`явлено не до всіх осіб, які мають відповідати за позовом, що не перешкоджає позивачу звернутися до суду з відповідним позовом до належних відповідачів.

У зв`язку з порушенням судом норм процесуального права, колегія суддів не дає правової оцінки обґрунтованості заявлених позовних вимог.

З урахуванням вищезазначеного, та на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України апеляційну скаргу слід задовольнити, а заочне рішення в оскарженій частині скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову.

На підставі ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь прокуратури Дніпропетровської області підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 9 952,50 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі: Управління державного архіктерно-будівельного контролю Дніпровської міської ради та Дніпровської міської ради - задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2016 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на самочинно збудовані нежитлові приміщення без додаткових актів введення в експлуатацію - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на самочинно збудовані нежитлові приміщення без додаткових актів введення в експлуатацію - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь прокуратури Дніпропетровської області судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 9 952,50 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида