КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Яровенко Н.О.
Єдиний унікальний номер справи № 755/556/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Верланова С.М., Савченка С.І.,

секретар - Тютюнник О.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: секретар Старостинецької сільської ради Погребищенського району Вінницької області Джура Ганна Миколаївна, Державний нотаріус сьомої Київської державної нотаріальної контори Гасс Вікторія Юріївна про визнання заповіту, свідоцтва про право на спадщину за заповітом, свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, стягнення грошових коштів.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У січні 2018 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що його мати, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За життя, ОСОБА_3 05 березня 2003 року склала заповіт на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , яким заповідала їм в рівних частинах квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

На початку квітня 2017 року позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де йому повідомили, що існує ще один заповіт, який склала ОСОБА_3 . Відповідно до заповіту, складеного 12 липня 2007 року, ОСОБА_3 заповідала все майно де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, на що вона по закону матиме право ОСОБА_4 . Заповіт був посвідчений секретарем Старостинецької сільської ради Погребищенського р-ну Вінницької області Джурою Г.М.

Державним нотаріусом 7-ої Київської державної нотаріальної контори Гасс В.Ю. 05 квітня 2017 року позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину грошових вкладів з відповідними відсотками та компенсаціями, що знаходяться у ТВБ №10026/02 (колишнє № 5398/013) на рахунках № НОМЕР_1 (2035,70грн) № НОМЕР_2 (6229,15 грн), у ТВБВ № 10026/026( колишнє № 7989/0328) на рахунках № НОМЕР_3 ( 3 465 грн), № НОМЕР_4 ( 876,95грн) , НОМЕР_5 (старий № НОМЕР_6 ) 20 146,37 грн, зареєстрованого за № 1 -534; свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за № 1 -533.

Крім того, 05 квітня 2017 року ОСОБА_1 отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 3/4 частини вказаного майна (грошові вклади та квартиру), за реєстровими № 1-539, № 1 -538.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 17 червня 2017 року продали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 громадянам ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . Відповідно до умов договору квартира продана за 601 014 грн , з яких ОСОБА_2 отримав 150 253,50 грн , ОСОБА_1 отримала 450 760,50 грн .

Заповіт від 12 липня 2007 року викликав у позивача сумніви. Відповідно до висновку спеціаліста від 22 листопада 2017 року, виконаного на замовлення позивача, підпис у заповіті від 12 липня 2007 року від імені ОСОБА_3 виконаний іншою особою.

Враховуючи, що заповіт підписаний не ОСОБА_3 , позивач просив визнати заповіт недійсним з підстав ст. 1257 ЦК України .

Крім того, свідоцтва про право на спадщину за законом і за заповітом, видані на підставі недійсного заповіту, і є похідними документами, також є недійсними, а відтак, просив визнати свідоцтва про на спадщину № 1-538, 1- 534 видані як йому так і ОСОБА_1 недійсними .

Позивач ОСОБА_2 просив визнати право на спадщину за законом на 1/2 частину спадкового майна, що лишилося після смерті матері , та стягнути із ОСОБА_1 на його користь 158 441,79 грн , з яких 150 253,50 грн вартість нерухомого майна, 8 188,29 грн - сума грошових вкладів з відповідними відсотками та компенсаціями .

У березні 2018 року ОСОБА_2 подав заяву про зміну підстави позову ( т.1 а.с. 68-73). На думку позивача, заповіт від 12 липня 2007 року є нікчемним, тому, відповідно до ст. 1254 ЦК України, при визнанні недійсним нового заповіту, чинність попереднього заповіту не відновлюється, а відтак наступає спадкування за законом. Відповідно до ст. 1261 ЦК України позивач і відповідач є єдиними спадкоємцями після смерті ОСОБА_3 і частки у спадщині є рівними .

Позивач ОСОБА_2 просив визнати свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05 квітня 2017 року, видані йому та ОСОБА_1 реєстровий номер 1-538, 1-534 недійсними.

Визнати право на спадщину за законом на 1/2 частину грошових вкладів , на 1/2 частину квартири за адресою : АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на його користь 158 441,79 грн, з яких 150 253,50 грн вартість нерухомого майна, 8 188,29 грн - сума грошових вкладів з відповідними відсотками та компенсаціями.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 квітня 2020 року позов задоволено.

Визнано заповіт від 12 липня 2007 року посвідчений секретарем Старостинецької сільської ради Погребищенського району Вінницької області Джурою Г.М., зареєстрований в реєстрі за № 90 недійсним.

Визнано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 05 квітня 2017 року виданого державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Гасс В.Ю. за реєстровим № 1-538 недійсним.

Визнано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 05 квітня 2017 року виданого державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Гасс В.Ю. за реєстровим № 1-534 недійсним.

Визнано право на спадщину за законом на Ѕ частку грошових вкладів з відповідними відсотками та компенсаціями, що знаходяться у ТВБВ № 10026/02 (колишнє № 5368/013) на рахунках № НОМЕР_1 (35,70 гривень), №91551/29952 (6 229,15 гривень), у ТВБВ № 10026/026 (колишнє №7989/03228) на рахунках № НОМЕР_3 (3 465,00 гривень), № НОМЕР_4 (876,95 гривень), № НОМЕР_5 (старий № НОМЕР_6 ) (20 146,37 гривень).

Визнано право на спадщину за законом на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти в розмірі 158 441,79 гривень, з яких: 150 253,50 гривень - вартість нерухомого майна та 8 188,29 гривень - суму грошових вкладів з відповідними відсотками та компенсаціями.

Стягнуто з Кульчій Наталії Іванівни судовий збір в розмірі 3 504 грн. 43 к. на користь ОСОБА_2 .

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, просила скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. У скарзі зазначала, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи. Апелянт зазначила, що вона не була повідомлена про жодне судове засідання, а відтак була позбавлена можливості направити свої заперечення щодо позову ОСОБА_2 .

Відзиви на апеляційну скаргу не надходили.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст. 128-131 ЦПК України сторони і апелянт своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 19 листопада 2020 року за адресами, які були зазначені в матеріалах справи. Заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження від сторін не надходило. ОСОБА_1 та її представник приймали участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції. Позивач ОСОБА_2 повідомлений належним чином, заяв, клопотань щодо відкладення розгляду справи не направляв. Від 7-ої Київської державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи в їх відсутності.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та безумовною підставою для скасування судового рішення.

Про це зазначено в постанові Верховного Суду у справі № 295/5011/15-ц (касаційне провадження № 61-1125св17).

Суд першої інстанції розглянув справу без участі відповідачки та її представника , які належним чином не були повідомлені про час та місце розгляду справи, і апелянт зазначає про це у своїй скарзі ,що є безумовною підставою для скасування рішення ( п.3 ч.3 ст 376 ЦПК України)

Відповідно до 128-130 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі.

Таким чином, про належне повідомлення особи про час і місце розгляду справи у цьому випадку може свідчити лише розписка та належна фіксація її вручення.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд першої інстанції порушив конституційне право відповідачки на участь у судовому розгляді, не забезпечив йому можливості надати докази та навести доводи, через що порушив вимоги ст. 6 зазначеної Конвенції.

Крім того, суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 виходив із того, що позовні вимоги є доведеними.

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи з таких підстав.

Як видно із матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_2 , та відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , про що Виконкомом Старостинецької сільської ради Погребищенського району Вінницької області, зроблено відповідний актовий запис №16, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_7 . (том 1 а.с.192)

За життя ОСОБА_3 05 березня 2003 року склала заповіт, який був посвідчений державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори Савченко М.А. та зареєстровано в реєстрі за № 3у-665, відповідно до якого ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: належну їй квартиру АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних долях. (том 1 а.с.7)

Окрім того, 12 липня 2007 року, ОСОБА_3 склала заповіт, який був посвідчений секретарем Старостинецької сільської ради Погребищенського району Вінницької області Джурою Г.М. та зареєстровано в реєстрі за № 90, відповідно до якого ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: все майно де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, на що вона по закону матиме право заповіла ОСОБА_1 (том 1 а.с.8).

Позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 звернулися у грудні 2016 року із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори (т.1 а.с. 131)

Державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Гасс В.Ю. 05 квітня 2017 року видані ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину спадкового майна (№ 1-534 ), яке складається з грошових вкладів з відповідними відсотками та компенсаціями, що знаходяться у ТВБВ № 10026/02 (колишнє № 5368/013 ) на рахунках № НОМЕР_1 (35,70 гривень), № НОМЕР_2 (6 229,15 гривень), у ТВБВ №10026/026 (колишнє № 7989/03228) на рахунках № НОМЕР_3 (3 465,00 гривень), № НОМЕР_4 (876,95 гривень), № НОМЕР_5 (старий № НОМЕР_6 ) (20 146,37 гривень) (том. 1 а.с. 10, 212(зворот), та свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину спадкового майна , яке складається з квартири за адресою: АДРЕСА_1 ( № 1-533) ( т.1 а.с. 212).

Відповідачці ОСОБА_1 Державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Гасс В.Ю. 05 квітня 2017 року видані свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 3/4 частини спадкового майна (№ 1-539), яке складається з грошових вкладів з відповідними відсотками та компенсаціями, що знаходяться у ТВБВ № 10026/02 (колишнє № 5368/013 ) на рахунках № НОМЕР_1 (35,70 гривень), № НОМЕР_2 (6 229,15 гривень), у ТВБВ №10026/026 (колишнє № 7989/03228) на рахунках № НОМЕР_3 (3 465,00 гривень), № НОМЕР_4 (876,95 гривень), № НОМЕР_5 (старий № НОМЕР_6 ) (20 146,37 гривень) (том. 1 а.с. 213 (зворот), та свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 3/4 частини спадкового майна, яке складається з квартири за адресою: АДРЕСА_1 (№ 1-538) ( т.1 а.с. 213).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 17 червня 2017 року продали квартиру за адресою : АДРЕСА_1 громадянам ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . Відповідно до умов договору квартира продана за 601 014 грн, з яких ОСОБА_2 отримав 150 253,50 грн, ОСОБА_1 отримала 450 760,50 грн ( т.1 а.с. 14-15).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22 травня 2019 року справу направлено для проведення судової-почеркознавчої експертизи (т.2 а.с. 66-67).

Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи Київського НДІ судових експертиз від 05 лютого 2020 року № 17431/17432/19-32 встановлено, що підпис від імені ОСОБА_3 у графі «ПІДПИС» у заповіті від 12 липня 2007 року, який посвідчений секретарем Старостинецької сільської ради Погребищенського району Вінницької області Джурою Г.М. та зареєстровано за № 90 - виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів, та виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою ( т.2 а.с. 80-84).

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, у тому числі недодержання вимог, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі а також правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Як визначено в ст. 1234 ЦК України, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Статтею 1247 ЦК України визначено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення.

Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Спеціальною нормою, яка передбачає підстави недійсності заповіту є ст. 1257 ЦК України, якою визначено лише дві підставі недійсності заповіту.

Відповідно до статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Тобто, статтею 1257 ЦК України визначено спеціальні підстави для нікчемних та оспорюваних заповітів, а тому на недійсні заповіти не поширюється загальне правило недійсності правочинів, закріплене у частині першій статті 215 ЦК України. У зв`язку із цим можна виділити дві групи нікчемності заповітів: перша група стосується порушень вимог статті 1234 ЦК України, а друга - вимог статей 1247-1249 та 1251-1253 ЦК України.

Зокрема, до нікчемних заповітів першої групи слід віднести заповіт:

а) складений фізичною особою, яка не має повної цивільної дієздатності;

б) учинений через представника.

До нікчемних заповітів другої групи слід віднести заповіт:

а) складений з порушенням загальних вимог щодо його форми;

б) посвідчений не уповноваженою на це особою;

в) посвідчений уповноваженою, але з порушенням вимог, визначених у законі;

г) секретний заповіт, посвідчений нотаріусом з порушенням вимог, визначених статтею 1249 ЦК України;

ґ) заповіт, посвідчений за відсутності свідків, у випадку, коли присутність не менше як двох свідків є обов`язковою;

д) складений відчужувачем щодо майна, зазначеного у спадковому договорі.

Так, згідно ч. 1 вказаної статті заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним, а ч. 2 передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до п.16,17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року « Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено , що заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини , якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила . Заповіт складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення , згідно із частиною 1 ст. 1257 ЦК України є нікчемним , тому на підставі ст. 215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається .

Визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду за результатами розгляду справи № 916/3156/17

Так, ВП ВС погодилася з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц і від 7 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц, відповідно до яких якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Підставами недійсності заповіту позивач у заяві про зміну підстав позову зазначав саме те, що не було волевиявлення матері ОСОБА_3 при вчиненні заповіту на користь ОСОБА_1 , і заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми посвідчення( підпис не належить ОСОБА_3 ), а відтак він є нікчемним.

З огляду на наявний висновок експерта, що підпис від імені ОСОБА_3 у заповіті від 12 липня 2007 року виконаний не нею, а іншою особою, слід зробити висновок, що заповіт вчинений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, а відтак є нікчемним .

Суд першої інстанції не врахував судову практику Великої Палати Верховного Суду, та підстави позовних вимог, а відтак дійшов помилкового висновку про визнання нікчемного заповіту недійсним, тому рішення в цій частині підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.3 ч.4 ст. 1254 ЦК України кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.

Враховуючи, що заповіт від 12 липня 2007 року є нікчемним, спадкування має відбуватися за законом . Відповідно до ст. 1261 ЦК України спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_3 є позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 .

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина друга статті 5 ЦПК України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України)

Таким чином, кожен доказ у справі, у тому числі висновок експертизи, підлягає оцінці в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Відповідно до ст.1301 Цивільного кодексу України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Як вбачається із роз`яснень, викладених в п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, встановлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З огляду на викладене, вірним є висновок суду першої інстанції про задоволення вимог про визнання недійсними свідоцтва на спадщину за заповітом від 05 квітня 2017 року за реєстровим № 1-538 виданого ОСОБА_4 на 3/4 частини квартири, та свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 квітня 2017 року за реєстровим № 1-534 виданого ОСОБА_2 на 1/4 частину грошових вкладів з відповідними від сотками та компенсаціями, оскільки дані вимоги є похідними вимозі про визнання заповіту недійсним, колегія суддів погоджується з таким висновком, тому рішення в цій частині слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Висновок суду про визнання права на спадщину за законом на 1/2 частину квартири та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів в сумі 150 253,50 гривень виходячи з вартості квартири та частки кожного з них в даному майні, і стягнення 1/2 частини грошових вкладів з відповідними відсотками та компенсаціями, що складає 8 188,29 гривень є помилковим, не відповідає встановленим обставинам і заявленим вимогам позивача .

Так, як видно з тексту позовної заяви та позовної заяви, де позивач змінив підстави позову, ОСОБА_2 просив визнати недійсними лише два свідоцтва про право на спадщину - свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 3/4 частини спадкового майна, яке складається з квартири за адресою: АДРЕСА_1 ( № 1-538)видане ОСОБА_1 , і свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину спадкового майна (№ 1-534), яке складається з грошових вкладів з відповідними відсотками та компенсаціями, що знаходяться у ТВБВ № 10026/02 (колишнє № 5368/013 ) на рахунках № НОМЕР_1 (35,70 гривень), № НОМЕР_2 (6 229,15 гривень), у ТВБВ №10026/026 (колишнє № 7989/03228) на рахунках № НОМЕР_3 (3 465,00 гривень), № НОМЕР_4 (876,95 гривень), № НОМЕР_5 (старий № НОМЕР_6 ) (20 146,37 гривень) видане ОСОБА_2 .

Разом з тим, позивач вказував, і судом встановлено, що було видано чотири свідоцтва про право на спадщину - на частину грошових вкладів і квартиру ОСОБА_2 , та частину грошових вкладів і квартиру ОСОБА_4 .

При цьому судом першої інстанції встановлено, що до складу спадщини входить: грошові вклади з відповідними відсотками та компенсаціями, що знаходяться у ТВБВ № 10026/02 (колишнє № 5368/013 ) на рахунках № НОМЕР_1 (35,70 гривень), № НОМЕР_2 (6 229,15 гривень), у ТВБВ №10026/026 (колишнє № 7989/03228) на рахунках № НОМЕР_3 (3 465,00 гривень), № НОМЕР_4 (876,95 гривень), № НОМЕР_5 (старий n № НОМЕР_6 ) (20 146,37 гривень) та квартира АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи, що позивачем ОСОБА_2 не були заявлені вимоги про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом ( № 1-533), виданого ОСОБА_2 на 1/4 частину квартири, та свідоцтва про право на спадщину за заповітом ( № 1-539) виданого ОСОБА_1 на 3/4 частини грошових вкладів, які видані з урахуванням заповіту від 12 липня 2007 року, який є нікчемним, суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог та зробити висновок, що входить до спадкового майна і частки спадкоємців в цьому майні. А відтак, рішення в частині визнання права на спадщину за законом на 1/2 частину квартири, частину грошових вкладів та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів в сумі 150 253,50 гривень виходячи з вартості квартири та частки кожного з них в даному майні, і стягнення 1/2 частини грошових вкладів з відповідними відсотками та компенсаціями, що складає 8 188,29 гривень підлягає скасуванню, з ухваленням рішення про відмову у позові в цій частині.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,376,381 - 384 ЦПК України , колегія суддів,-

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 квітня 2020 року в частині визнання недійсним заповіту від 12 липня 2007 року, посвідченого секретарем Старостинецької сільської ради Погребищенського району Вінницької області Джурою Г.М., зареєстрованого в реєстрі №90, визнання права на спадщину на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , та на частину грошових вкладів, та стягнення коштів скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 25 листопада 2020 року.

Головуючий

Судді