Справа № 757/4765/19-ц Головуючий 1 інстанція- Писанець В.А.
Провадження № 22-ц/824/2723/2020 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

28 лютого 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Печерського районного суду м.Києва від 13 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення розрахунку при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

в с т а н о в и в:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом,який мотивувала тим, що вона працювала у виробничому підрозділі «Ясинуватське вагонне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця»на посаді оглядача вагонів 4 розряду, яке реорганізовано шляхом злиття з ПАТ «Укрзалізниця», правонаступником якого є АТ «Укрзалізниця».

Наказом відповідача від 17 липня 2017 року її звільнено із займаної посади у зв`язку із скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Вказувала, що при звільненні відповідач не провів з нею повного розрахунку, зокрема не виплатив їй заробітну плату за період із березня по липень 2017 року в розмірі 22534,69 грн. та не провів оплату лікарняного в сумі 818,55 грн. Вона неодноразово зверталася до відповідача, який відмовив у проведенні повного розрахунку. Вважає, що згідно ст.117 КЗпП України відповідач має компенсувати їй середній заробіток за час затримки розрахунку із 17 липня 2017 року. У зв`язку із наведеним просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість із виплати заробітної плати в розмірі 29074,70 грн., а з урахуванням податків 22534,69 грн., оплати лікарняного у розмірі 818,55 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 171453,20 грн.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 13 вересня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто із АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітку в розмірі 22534,69 грн., в решті позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із таким рішенням, відповідач АТ «Укрзалізниця» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального права.

- 2 -

Скарга мотивована неврахуванням судом того факту, що рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», уведеного в дію Указом Президента України від 15 березня 2017 року нарахування заробітної плати працівникам структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» було припинено. Наслідком чого є те, що із 16 березня 2017 року до дирекції не надходили первинні документи від підприємства де працювала позивачка, а тому нарахування заробітку позивачці здійснити неможливо. Торгово-промислова палата України надала науково-правовий висновок № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, яким засвідчено настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), починаючи з 20 березня 2017 року, які унеможливлюють виконання ПАТ «Українська залізниця», регіональної філії «Донецька залізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників. Суд не звернув увагу, що відповідач фактично відсутній за місцем ведення діяльності у м.Донецьк і не мав об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачкою своїх трудових обов`язків з березня по квітень 2017 року. Окрім того, судом при ухваленні рішення не враховано необхідність утримання податків із нарахованої позивачці суми.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог сторонами не оскаржується і не є предметом апеляційного перегляду.

Позивачка ОСОБА_1 , яка 24 січня 2020 року отримала копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та копію апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу не подала.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позовустановить 194788,44 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

- 3 -

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах із структурним підрозділом «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», обіймаючи посаду оглядача вагонів 4 розряду у виробничому підрозділі «Ясинуватське вагонне депо».

Правонаступником ПАТ «Укрзалізниця» є АТ «Укрзалізниця».

Наказом відповідача № 5732/ДН-ос від 10 липня 2017 року ОСОБА_1 звільнено 17 липня 2017 року із займаної посади у зв'язку із скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Також судом встановлено, що при звільненні позивачки відповідач не провів з нею повного розрахунку та не виплатив їй заборгованість по заробітній платі за період із 16 березня по 17 липня 2017 року в розмірі 29074,70 грн.

Задовольняючи позов частково та стягуючи на користь позивачки кошти, належні до виплати при звільненні, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що відповідач на порушення вимог закону своєчасно не виплачував позивачці заробітну плату, а при її звільненні не виплатив розрахунок.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до положень ст.115 КЗпП України, ст.24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць.

Відповідно до положень ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення, Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

З огляду на порушення відповідачем прав позивача на своєчасне отримання всіх належних при звільненні сум, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про порушення її прав та необхідність їх захисту шляхом стягнення належних до виплати сум.

Водночас, колегія суддів не може погодитися із визначеною судом сумою заборгованості по заробітній платі, яка зазначена у рішенні і підлягає стягненню на користь позивачки.

Подаючи позов, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість із виплати розрахункових у розмірі 29074,74 грн., а з урахуванням податків 22534,69 грн.

Стягнувши борг у розмірі 22534,69 грн., тобто з урахуванням податків, суд порушив приписи п.п.168.1.1. ст.168 Податкового кодексу України, згідно якого саме на роботодавця як податкового агента, який і нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь працівника, покладається обов`язок утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.

Аналогічні роз`яснення містить абзац 5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно якого, оскільки справляння і сплата податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

За таких обставин, стягнувши суму і самостійно визначивши податок, суд вийшов за межі своєї компетенції.

Отже, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про неврахуванння судом при визначення боргу по заробітку необхідності сплати з нього податків.

- 4 -

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині розміру заборгованості по заробітній платі зроблене з неправльним застосуванням норм матеріальногно права і підлягає зміні.

На підтвердження доводів щодо нарахування, але не виплати заробітної плати за березень-липень 2017 року позивачкою надано розрахункові листи: за березень 2017 року нараховано 5602,77 грн.; за квітень 2017 року нараховано 2302,15 грн., за травень 2017 року нараховано 2326,80 грн., за червень 2017 року нараховано 2846,78 грн., за липень 2017 року нараховано 15996,24 грн., а всього 29074,74 грн. без утримання податків (а.с.13-15).

Вказані розрахункові листи підписані начальником та головним бухгалтером ВП «Ясинуватське вагонне депо» і не спростовані відповідачем.

За таких обставин, колегія суддів визначає розмір боргу який підлягає стягненню без утримання податків й інших обов`язкових платежів у сумі 29074,74 грн.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом того факту, що рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», уведеного в дію Указом Президента України від 15 березня 2017 року, нарахування заробітної плати працівникам структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» було припинено необгрунтовані та спростовуються змістом рішення.

Вказане рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року не містить положень про заборону чи припинення виплати заробітної плати працівникам структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень». У рішенні йдеться лише про припинення переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей.

Доводи апеляційної скарги про те, що із 16 березня 2017 року до відповідача не надходили первинні документи від підприємства де працювала позивачка, а сам відповідач фактично відсутній за місцем ведення діяльності у м.Донецьк і не мав об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачкою своїх трудових обов`язків з березня по квітень 2017 року, а тому нарахування заробітку позивачці здійснити неможливо, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

По-перше, такі доводи свідчать грунтуються на припущеннях, оскільки відповідач не надав доказів, щодо відсутності у позивачки права на отримання розрахунку.

По-друге, такі доводи свідчать про хибне розуміння позивачем приниципу змагальності, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст.ст.12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама

- 5 -

концепція змагальності втрачає сенс.

По-третє, судом встановлено, що наказом виробничого підрозділу «Ясинуватське вагонне депо» № 105 від 17 березня 2017 року, який видано на ідставі наказу № 236/ДНД від 17 березня 2017 року начальника Донецької дирекції залізничних перевезень регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», встановлено початок простою з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничого підрозділу «Ясинуватське вагонне депо». На весь час простою працівникам в табелі обліку використання робочого часу наказано проставляти літерний код «П». Оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час прострою згідно графіку роботи(а.с.9-11).

Відповідно до ст.113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Згідно розрахункових листів позивачці і було нараховано 2/3 тарифної ставки встановленого їй розряду (окладу).

Колегія суддів відхиляє як безпідставні посилання скаржника на висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2, яким засвідчено настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), починаючи з 20 березня 2017 року, які унеможливлюють виконання ПАТ «Українська залізниця», регіональної філії «Донецька залізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників.

Відповідно до приписів ст.617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Отже згідно положень закону наявність форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) не звільняє відповідача від обов`язку проводити виплату заробітної плати своїм працівникам, а лише може бути підставою для його звільнення від передбаченої законом відповідальності за невиплату заробітку, що і було вірно враховано судом першої інстанції при відмові у задоволенні вимог позивачки про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом необхідності утримання податків із нарахованої позивачці суми враховані при зміні рішення.

В іншій частині суд залишає рішення без змін.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятидесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задоволити

- 6 -

частково.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 13 вересня 2019 року в частині стягнення заборгованості по заробітку змінити, стягнувши з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 належний при звільненні розрахунок у розмірі 29074 гривень 74 коп.

В іншій частині рішення зилишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: