Номер провадження: 22-ц/813/406/20
Номер справи місцевого суду: 509/3401/17
Головуючий у першій інстанції Кочко В.К.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2020 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Ващенко Л.Г.

суддів Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участі секретаря Чепрас А.І.

з участю: позивача ОСОБА_1 (правонаступника ОСОБА_2 і його представника, представника відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 (правонаступника ОСОБА_5 ) на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 березня 2018 року (одноособово суддя Кочко В.К.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 (правонаступника ОСОБА_5 ) до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, зобов`язання вчинити певні дії, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 (правонаступникаОСОБА_5 ) про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, визнання права власності на нерухоме майно,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

04.09.2017 року ОСОБА_5 звернувся із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, зобов`язання вчинити певні дії, а саме: усунути перешкоди у користуванні власністю за адресою: Сухолиманська сільська рада Овідіопольського району Одеської області, садівниче товариство «Аіст», садовий будинок АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_6 і ОСОБА_4 , заборони перебування собаки, повернення ключів від замків вхідних дверей будинку та хвіртки паркану.

Позов обґрунтовано наступним.

ОСОБА_5 є власником садового будинку литера «А-1», «А1» - мансарда, «а» - підпілля, «а1» - веранда, «Б» - літня кухня, «В» - вбиральня, №1-5, І споруди на земельній ділянці № НОМЕР_1 площею 0,065 га, яка розташована на території садівничого товариства «Аіст» Сухолиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області. Садовий будинок належить позивачу на праві власності, відповідно до рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 16.06.2005 року, зареєстрованого Овідіопольським районним бюро технічної інвентаризації в реєстрі права власності на нерухоме майно 16.03.2006 року №1415485, номер запису: 119 в книзі: 1.

В жовтні 2009 року позивач дозволив відповідачам тимчасово оселитися у спірному садовому будинку.

Посилаючись на те, що він неодноразово звертався до відповідачів з вимогою щодо звільнення належного йому на праві власності садового будинку, проте відповідачі продовжують проживати у будинку без правових підстав, змінили замки на дверях будинку та хвіртці паркану, у дворі поселили велику собаку і перешкоджають йому у володінні та користуванні спірним нерухомим майном, позивач просив позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_4 позов не визнала і 09.11.2017 року звернулась із зустрічним позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання за нею права власності на спірний садовий будинок, а саме: визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна - садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 11.12.2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ; визнати за ОСОБА_4 , право власності на нерухоме майно - садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з: садового будинку літ. «А-1» - 1 веранда, площею 5,6 м2, 2 прихожа, площею 5,8 м2, 3 кухня, площею 6,9 м2, 4 туалет, площею 2,1 м2, 5- жила, площею 9,6 м2, 6 жила, площею 13,5 м2, всього 43,5 м2; мансарди літ. «А1» - 7 коридор, площею 8,3 м2, 8 жила, площею 17,2 м2, всього 25,5 м2; підвалу літ. «а»; веранди літ. «а1»; літньої кухні літ. «Б»; вбиральні літ. «В»; №1-5, І споруди.

Зустрічний позов обґрунтовано наступним.

На підставі договору дарування земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пачевою І.І. - 10.12.2012 року за реєстровим № 3443, ОСОБА_4 є власницею земельної ділянки, кадастровий номер :02:002:0342, площею 0,076 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_5 є власником садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований на зазначеній земельній ділянці.

11.12.2013 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у простій письмовій формі укладений договір купівлі-продажу садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Сторони домовились, що договір купівлі-продажу садового будинку буде нотаріально посвідчений протягом двох років з моменту його підписання, тобто до 11.12.2015 року. Проте у зазначений строк і до цього часу договір нотаріально не посвідчений через ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору. Саме у зв`язку із ухиленням відповідача від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу та враховуючи отримання відповідачем грошових коштів за садовий будинок є підстави для звернення до суду із зазначеним позовом.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 , просила позовні вимоги за первісним позовом задовольнити, у задоволенні зустрічної позовної заяви відмовити.

Представник відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 просила відмовити у задоволенні первісного позову, а зустрічну позовну заяву задовольнити.

Відповідач ОСОБА_6 у судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог ОСОБА_5 заперечував, зустрічну позовну заяву просив задовольнити.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 06.03.2018 року ОСОБА_5 відмовлено у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, зобов`язання вчинити певні дії, зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Суд визнав дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна: садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 11.12.2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .. За ОСОБА_4 визнано право власності на садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з: садового будинку літ. "А-1" - 1 - веранда, площею 5,6 м2, 2 - прихожа, площею 5,8 м2, 3 - кухня, площею 6,9 м2, 4 - туалет, площею 2,1 м2, 5 - жила, площею 9,6 м2, 6 - жила, площею 13,5 м2, всього 43,5 м2; мансарди літ "А1" - 7 коридор, площею 8,3 м2, 8 - жила, площею 17,2 м2, всього 25,5 м2; підвалу літ "а"; веранди літ "а1"; літньої кухні літ "Б"; вбиральні літ "В"; №1-5, І - споруди.

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

Позивач ОСОБА_5 не погодився із рішенням суду першої інстанції від 06.03.2018 року і подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати, ухвалите нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_5 і відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга ОСОБА_5 зазначає:

На момент звернення до суду ОСОБА_5 був власником садового будинку, оскільки його право власності на садовий будинок зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а тому висновок суду, що ОСОБА_5 не є власником спірного будинку не відповідає фактичним обставинам справи.

ОСОБА_5 не був стороною за договором дарування земельної ділянки, а тому він не знав та не мав знати, що такий договір відбувся, у нього не було наміру укладати договір купівлі-продажу садового будинку із ОСОБА_4 , такого наміру не мали і сторони договору ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , оскільки свідчили про відсутність нерухомого майна на земельній ділянці.

Суд не з`ясував обставини, які мають значення для справи і дійшов необґрунтованого висновку, що ОСОБА_5 ухилявся від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу садового будинку, виходячи лише із пояснень представника ОСОБА_4 , яка стверджувала, що договір нотаріально не посвідчений, оскільки у ОСОБА_5 не було оригіналів документів на будинок, які знаходились у його онука. Проте наявність або відсутність документів не може бути підставою для того, щоб не укладати договір, оскільки такі документи власник може отримати за власним бажанням, якщо він дійсно мав намір укладати такий договір. Зазначене свідчить, що судом не доведені вказані обставини, які мають значення для справи, але суд вважав їх встановленими.

Суд зазначив, що листами від 22.06.2016 року та 23.01.2017 року ОСОБА_4 зверталась до ОСОБА_5 з вимогами про нотаріальне посвідченого договору купівлі-продажу садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, однак ОСОБА_4 не надано безперечних доказів на підтвердження надсилання ОСОБА_5 листів та їх отримання останнім, а судом не з`ясовано чи дійсно зазначені листи буди надіслані ОСОБА_5 й не надано оцінку доказам про їх вручення, у зв`язку з чим судом не доведені обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими.

Судом не з`ясовано звідки у представника позивача за зустрічним позовом з`явились докази по справі, а саме: ксерокопії технічного паспорту на садовий будинок, рішення суду і витяг з Овідіопольського МБТІ про державну реєстрацію права власності, оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не були стороною по справі за позовом ОСОБА_5 щодо визнання права власності на садовий будинок, що також свідчить про не з`ясування судом обставини, що мають значення для справи.

Суд, на підставі ч.2 ст. 220 ЦК України, визнав право власності на об`єкт нерухомого майна садовий будинок, щодо якого необхідна нотаріальна форма договору купівлі-продажу, проте судом були застосовані норми закону, які не підлягали застосуванню, а норми закону, які підлягали застосуванню, а саме вимоги ч.1 ст. 220, ч. 1,3,4 ст. 334, ст. 640 та ч.1 ст. 657 ЦК України, не застосовані, тому норми матеріального права судом застосовані неправильно.

(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в особі представника надали відзив на апеляційну скаргу, зазначивши:

Апеляційна скарга є необгрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено і не спростовується апелянтом в апеляційній скарзі, що ОСОБА_4 є власницею земельної ділянки, кадастровий номер :02:002:0342, площею 0,076 га на підставі договору дарування земельної ділянки від 10.12.2012 р., укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №90389196 від 23.06.2017 р. право власності на земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_4 .

В подальшому, оскільки ОСОБА_4 є власницею земельної ділянки, між нею та ОСОБА_5 досягнуті домовленості щодо придбання ОСОБА_4 садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с/рада Сухолиманська, садівничий кооператив "Аіст».

11.12.2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у простій письмовій формі укладений договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна, і, відповідно до п. 3 договору, продаж нерухомого майна здійснюється за 63 500 гривень, які Покупець повністю сплатив Продавцю у день підписання Договору, про що Продавець надав відповідну розписку. Згідно п. 9 Договору сторони домовились, що договір має бути нотаріально посвідчений сторонами протягом двох років з моменту підписання договору, а саме до 11.12.2015 року.

Підставою для звернення із зустрічним позовом стало ухиленням ОСОБА_5 від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу і отримання ним грошових коштів за садовий будинок.

Між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 досягнута згода щодо істотних умов договору купівлі-продажу, грошові кошти за садовий будинок ОСОБА_5 отримані, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку щодо визнання дійсним договору купівлі-продажу, та, як наслідок визнання права власності.

Твердження апелянта про неможливість визнання дійсним у судовому порядку договору купівлі-продажу, який підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації слід зазначити наступне: садовий будинок, що належав ОСОБА_5 розташований на земельній ділянці, що належить на праві власності ОСОБА_4 .

Між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 досягнута домовленість щодо купівлі-продажу вищезазначеного вище садового будинку, ОСОБА_4 сплачено ОСОБА_5 обумовлену суму за відчуження нерухомого майна у сумі 63 500 гривень, що підтверджується відповідною розпискою.

ОСОБА_4 домовилась з ОСОБА_5 щодо усіх істотних умов укладеного між ними відповідного правочину купівлі-продажу нерухомого майна, згідного якого до ОСОБА_4 перейшов у власність садовий будинок з господарськими будівлями, зазначений правочин відповідає дійсній волі сторін.

Договір купівлі-продажу нерухомого майна не потребує державної реєстрації, а тому порушене право позивача може бути предметом захисту у судовому порядку і така правова позиція висловлена в аналізі Верховного суду України за 2013 рік щодо застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ. Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 06.09.2017р. по справі №6-1288цс 17.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 28.01.2013р. №24-150/0/4-13 зазначав, що оскільки із січня 2013 року набирає чинності закон «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів», яким ч.3 ст.640 ЦК викладено в новій редакції, то договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, при цьому, із ч.2 ст.657 ЦК було виключено слова «та державної реєстрації».

Свідок ОСОБА_7 (онук ОСОБА_5 ) під час допиту його у суді першої інстанції зазначив, що оригінали правовстановлюючих документів на садовий будинок завжди знаходились у нього та наміру віддавати їх діду він не мав. З наведених обставин вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не мали змоги укласти нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу через відсутність у ОСОБА_5 оригіналів правовстановлюючих документів на садовий будинок, та в інший спосіб, ані ж судовий ОСОБА_4 не мала можливості захисти свої права.

09.06.2018 року, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, позивач ОСОБА_5 помер.

До участі у справі судом апеляційної інстанції залучений правонаступник позивача ОСОБА_5 , його син ОСОБА_1 .

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.

Згідно Державного акту на право приватної власності на землю від 03.03.2000 року, ОСОБА_5 з березня 2000 року був власником земельної ділянки 0,065 га на території садівничого товариства «Аіст» Сухолиманської сільської ради, ділянка № НОМЕР_1 (а. с.8 т.1).

ОСОБА_5 , на підставі рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 14.06.2005 р., справа №2-1230/2005 (зареєстровано Овідіопольським районним бюро технічної інвентаризації 16.03.2006 р., реєстраційний номер: 14158485, номер запису: 119 в книзі: 1), став власником садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.4,5,9-11,58-64 т.1).

10.12.2012 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , укладений договір дарування земельної ділянки № НОМЕР_1 у садівничому товаристві «Аіст» Сухолиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, при цьому (1.3 договору дарування), дарувальник ОСОБА_3 набув власності на спірну земельну ділянку на підставі державного акту серії ЯЛ №242851 на право власності на земельну ділянку, виданого на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом 20.09.2010 року та договору дарування земельної ділянки від 17.11.2009 року (а.с.54,55 т.1).

11.12.2013 року у простій письмовій формі складено договір купівлі-продажу нерухомого майна між ОСОБА_5 і ОСОБА_4 , відповідно до якого ОСОБА_5 продав садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці і належить покупцю на підставі договору дарування від 10.12.2012 року за 63 500 гривень. Сторони домовились, що договір має бути посвідчений нотаріально протягом двох років з моменту підписання, а саме, до 15.12.2017 року. 11.12.2013 року ОСОБА_5 видана розписка про отримання грошових коштів у розмірі 63 500 гривень (а.с.5,57 т.1).

04.09.2017 року ОСОБА_5 звернувся із позовом про усунення йому перешкод у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 і зобов`язанням вчинити певні дії (а.с.2,3 т.1).

09.11.2017 року ОСОБА_4 звернулась із зустрічним позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу садового будинку і визнання права власності на нерухоме майно (а.с.48-51 т.1).

На підтвердження факту ухилення ОСОБА_5 від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна ОСОБА_4 надала копії листів від 22.06.2016 року та від 23.01.2017 року і копії накладних кур`єрської експрес-доставки за №№0271995 та 0271996 (а.с.65-68 т.1).

Судом апеляційної інстанції встановлені нові обставини і досліджені нові докази.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_5 помер (а.с.189,199 т.1).

03.07.2018 року із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернувся його син ОСОБА_1 (а.с188,190,200-202,224 т.1, а.с.9 т.2).

СВ Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області з 11.05.2018 року здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000932 за ознаками ч.1 ст. 190 КК України (підробка договору купівлі-продажу,а.с.83-85 т.2).

09.01.2020 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого ОСОБА_1 , після смерті батька ОСОБА_5 успадкував садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 " АДРЕСА_3 " (а.с.102,103 т.2).

Між сторонами виникли правовідносини із захисту права власності і укладення правочину, які регулюються нормами ЦК України.

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Суд першої інстанції, відмовляючи у позові ОСОБА_5 і задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4 виходив з того, що ОСОБА_5 не довів своїх вимог, оскільки у грудні 2013 року виявив бажання продати садовий будинок, і, у зв`язку з тим, що сторони договору купівлі-продажу домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, відбулося виконання договору, а ОСОБА_5 ухилявся від нотаріального посвідчення договору, зустрічні позовні вимоги є доведеними (а.с.107-113 т.1).

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст.655 ч.1 ЦК України).

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст. 657 ч.1 ЦК України).

ОСОБА_4 просить визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, садового будинку з господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , садівничий АДРЕСА_4 " АДРЕСА_3 ", що був укладений між нею та Кисілюком 11.12.2013 року у простій письмовій формі з підстав ст. 220 ЦК України.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається (ст. 220 ч.ч.1,2 ЦК України).

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (ст. 210 ЦК України).

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ст. 334 ч.ч.3,4 ЦК України).

Вирішуючи спір про визнання правочину дійсним, суд повинен з`ясувати чому правочин не був нотаріально посвідчений та чи дійсно сторона ухилялася від його посвідчення.

ОСОБА_5 , звертаючись у вересні 2017 року із позовом про захист порушеного права власності, зазначав, що станом на вересень 2017 року він є власником садового будинку із господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 " АДРЕСА_3 ". У жовтні 2009 року він дозволив ОСОБА_3 і ОСОБА_6 тимчасово проживати у спірному будинку, уклав з ними договір довічного утримання у простій письмовій формі, а в серпні 2017 року йому стало відомо, що земельна ділянка, на якій розміщений садовий будинок, за договором дарування, належить матері ОСОБА_3 ОСОБА_4 (а.с.2,52-56 т.1).

ОСОБА_4 , стверджуючи про укладення у простій письмовій формі договору купівлі-продажу нерухомого майна, садового будинка із господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , садівничий АДРЕСА_4 " АДРЕСА_3 ", зазначала, що ОСОБА_5 ухилявся від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу від 11.12.2013 року і на підтвердження цих обставин свідчать копії листів від 22.06.2016 року та від 23.01.2017 року з копіями накладних кур`єрської експрес-доставки за №№0271995 та 0271996.

Надані ОСОБА_4 копії листів від 22.06.2016 року та від 23.01.2017 року з копіями накладних кур`єрської експрес-доставки за №№0271995 та 0271996 (а.с. 65-68 т.1), до уваги не приймаються зважаючи на наступне.

ОСОБА_5 за життя не визнавав факт укладення договору купівлі-продажу садового будинку, що вбачається зі змісту його позовної заяви, а також з матеріалів справи.

Правонаступник ОСОБА_1 також не визнає зазначені обставини і у травні 2018 року (за життя ОСОБА_5 ), звернувся до органів поліції із заявою про наявність складу кримінального правопорушення за ч.1 ст. 190 КК України у діях відповідача ОСОБА_3 , у зв`язку з чим порушена кримінальна справа №0000932 (а.с.83-88 т.2).

Правонаступник також оспорює і доведеність ухилення ОСОБА_5 від укладення договору купівлі-продажу садового будинку в нотаріальній конторі, вважаючи надані докази на підтвердження зазначених обставин, недостовірними.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ч.1, ст. 80 ч.ч.1,2 ЦПК України).

Надані ОСОБА_3 докази: копії листів від 22.06.2016 року та від 23.01.2017 року з копіями накладних кур`єрської експрес-доставки за №№0271995 та 0271996, не є достовірними та достатніми для висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Зокрема, з копії листів від 22.06.2016 року та від 23.01.2017 року і копій накладних кур`єрської експрес-доставки за №№0271995 та 0271996 не можливо встановити чи дійсно зазначені листи надсилались і вручались ОСОБА_5 відповідно 22.06.2016 року та 23.01.2017 року , при цьому, сумніви викликають копія накладної кур`єрської експрес-доставки за №0271995 листа від 22.06.2016 року і копія накладної кур`єрської експрес-доставки за №0271996 листа від 23.01.2017 року.

Так, листи датовані відповідно 2016 і 2017 роками, разом з тим, номери накладних слідують один з одним, на накладних відсутня печатка і з них неможливо встановити юридичну особу, яка здійснювала кур`єрську доставку (а.с.89-92 т.2).

Зазначені письмові докази були надані до суду першої інстанції, однак суд залишив поза увагою їх достовірність та достатність і дійшов необґрунтованого висновку про доведеність факту ухилення ОСОБА_5 від нотаріального посвідчення правочину.

Сам по собі факт наявності договору купівлі-продажу нерухомого майна у письмовій формі від 11.12.2013 року, без його нотаріального посвідчення сторонами, із розпискою про отримання грошових коштів, з врахуванням конкретних обставин справи, не є підставою для визначання правочину дійсним з підстав ст. 220 ч.2 ЦК України.

Так, за життя ОСОБА_5 у позовній заяві від 04.09.2017 року не зазначав про існування між ним та відповідачами домовленостей щодо відчуження садового будинку. Навпаки, ОСОБА_5 стверджував про те, що він тимчасово дозволив відповідачам користуватись спірним нерухомим майном, що між ними існує договір довічного утримання у письмовій формі, копія якого приєднана до матеріалів справи.

Матеріали справи не містять достовірних і достатніх доказів на підтвердження факту ухилення ОСОБА_5 , у період з грудня 2013 року по листопад 2017 року (час звернення до суду із зустрічним позовом), від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу.

З 01.01.2013 року набрав чинності Закону України «Про внесення змін до закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого ч.3 ст. 640 ЦК України викладена у новій редакції про те, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення, а з ч.2 ст. 657 ЦК України, виключено «та державної реєстрації».

Оскільки на підставі наданих ОСОБА_4 доказів не доведено факту ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину у період з грудня 2013 року по листопад 2017 року, що є обов`язковою умовою для визнання правочину дійсним на підставі ч.2 ст. 220 ЦК України, відсутні передбачені законом підстави для визнання договору купівлі-продажу від 11.12.2013 року дійсним.

За таких обставин, колегія суддів відмовляє у зустрічному позові.

Позов ОСОБА_1 (правонаступника ОСОБА_5 ) підлягає задоволенню частково зважаючи на наступне.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ч. 1 ЦК України).

ОСОБА_1 , як правонаступник ОСОБА_5 і власник спірного нерухомого майна садового будинку з господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , АДРЕСА_3 ", на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.01.2020 року, має право на усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом виселення ОСОБА_3 і ОСОБА_4 і зобов`язанням останніх повернути ключі від замків вхідних дверей будинку та хвіртки паркану.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів про порушення прав первісного позивача і його правонаступника відповідачем ОСОБА_6 , який не визнавав позов у суді першої інстанції (а.с.82 т.1), тому колегія суддів відмовляє у позові до ОСОБА_6 за недоведеністю позовних вимог.

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Доводи правонаступника ОСОБА_1 стосовно не доведення ОСОБА_4 факту ухилення спадкодавця від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, прийняті до уваги і є підставою для відмови у задоволенні зустрічного позову.

Доводи ОСОБА_1 про те, що: судом не з`ясовано звідки у представника ОСОБА_4 з`явились ксерокопії технічного паспорту на садовий будинок, рішення суду і витяг з Овідіопольського МБТІ про державну реєстрацію права власності; суд неправильно застосував норми матеріального права, ст. 220, ст. 334, ст. 640 та ст. 657 ЦК України, - не заслуговують на увагу.

Питання звідки у сторони правовстановлюючі документи на нерухоме майно не впливає на висновки щодо обґрунтованості або необґрунтованості вимог.

З 01.01.2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого ч.3 ст. 640 ЦК України викладена у новій редакції про те, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення, а з ч.2 ст. 657 ЦК України, виключено «та державної реєстрації».

Заперечення представника ОСОБА_3 і ОСОБА_4 що: підставою для визнання правочину дійсним у судовому порядку стало ухиленням ОСОБА_5 від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, а отриманняостаннім грошових коштів за садовий будинок і досягнення із ОСОБА_4 згоди щодо істотних умов договору купівлі-продажу, є підставою для визнання дійсним договору купівлі-продажу та права власності на спірне нерухоме майно, - до уваги не приймаються.

На підставі наданих ОСОБА_4 доказів не доведено факту ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину у період з грудня 2013 року по листопад 2017 року (час звернення до суду із зустрічним позовом), що є обов`язковою умовою для визнання правочину дійсним на підставі ч.2 ст. 220 ЦК України, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для визнання у судовому порядку дійсним договору купівлі-продажу від 11.12.2013 року.

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Оскільки ОСОБА_4 не доведено вимог в частині визнання правочину дійсним у судовому порядку, відсутні підстави для ствердження про порушення прав позивачки за зустрічним позовом, разом з тим, право власності правонаступника підлягає захисту судом шляхом часткового задоволення позову.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ст. 376 ч.1 п.п.1-4, ч.2 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що встановлено недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, суд порушив норми матеріального права і неправильно застосував ст. 220 ЦК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1, ч.2 п.п.1-3 ЦПК України).

З огляду на те, що первісний позов підлягає задоволенню частково, а у зустрічному позові колегія суддів відмовляє, особи, які приймають участь у справі, мають право на відшкодування судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

IV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.2, , 376 ч.1 п.п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 (правонаступника ОСОБА_5 ) задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06.03.2018 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 (правонаступник

ОСОБА_5 ) задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_1 (правонаступнику ОСОБА_5 ) перешкоди у користуванні власністю садовим будинком АДРЕСА_1 , розташованого у садівничому товаристві «Аіст» Сухолиманської АДРЕСА_5 ради АДРЕСА_6 району АДРЕСА_6 шляхом виселення ОСОБА_3 і ОСОБА_4 і зобов`язанням останніх повернути ключі від замків вхідних дверей будинку та хвіртки паркану.

Відмовити ОСОБА_1 (правонаступнику ОСОБА_5 ) у позові до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні шляхом виселення та зобов`язання вчинити певні дії.

Відмовити ОСОБА_4 у позові до ОСОБА_1 (правонаступникаОСОБА_5 ) про визнання дійсним договору купівлі-продажу садового будинку з господарськими будівлями і спорудами від 11.12.2013 року та визнання права власності на садовий будинок з господарськими будівлями і спорудами.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 02.03.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська

Г.Я. Колесніков