Провадження № 2/750/94/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2020 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова у складі:

головуючого судді Требух Н.В.,

за участі секретаря судового засідання Будаш М.В.,

справа №750/11681/19

позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право на користування квартирою

за участі позивача, відповідача ОСОБА_3 , представника адвоката Чепурної Н.В., -

в с т а н о в и в:

В жовтні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право на користування квартирою АДРЕСА_1 . Свої позовні вимоги мотивував тим, що 12.10.2004 року позивач отримав ордер на житлове приміщення по АДРЕСА_1 та є квартиронаймачем. Відповідачі вже більш року не проживають у спірній квартирі, проживають фактично за іншою адресою. Відповідачами надано відзив на позову заяву, з якого вбачається, що проти задоволення позову вони заперечують, вказують на те, що інтересу до спірної квартири не втрати, здійснюють оплату послуг, спільне проживання з позивачем є неможливих у зв`язку з неприязними стосунками, іншого житла не мають.

В судовому засіданні позивач, його представник позов підтримали і просили суд його задовольнити.

Відповідачі, їх представник в задоволенні позову просили відмовити.

Представник Чернігівської міської ради до суду не з`явився.

Судом встановлено, що виконавчим комітетом Чернігівської міської ради ОСОБА_1 було видано ордер № 454 серії Д від 12 жовтня 2004 року на сім`ю із 3 осіб на право зайняття жилого приміщення, житловою площею 32,5 кв.м, що складалась з 2 кімнат в квартирі АДРЕСА_1 , до складу сім`ї входили: дружина - ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 , 1990 року народження. Відповідальним квартиронаймачем є позивач ОСОБА_1 , а також зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 вересня 2015 року, зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення до неї ОСОБА_3 . Зобов`язано ОСОБА_1 передати ОСОБА_3 дублікат ключів від вхідної двері до квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 березня 2015 року, зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_2 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_1 передати ОСОБА_2 дублікат ключів від квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 15 липня 2015 року, рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 14 травня 2015 року скасовано в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 , а також в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 121 грн. 80 коп. у відшкодування витрат по сплаті судового збору. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 , відмовлено.

Під час розгляду справи встановлено, що між сторонами склалися неприязні стосунки.

Так, у вересні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до ЧMB УМВС в Чернігівській області з повідомленням, про те, що 09.09.2015 року ОСОБА_1 були спричинені ОСОБА_2 тілесні ушкодження. В порядку розгляду даних фактів, було встановлено, що тілесні пошкодження були нанесені ОСОБА_1 , але не встановлено їх тяжкість, тому кримінальне провадження за ознаками ч.1 ст. 125 КК України було закрито.

22.03.2016 року ОСОБА_2 звернулася до ЧMB УМВС в Чернігівській області з повідомленням про те, що між нею і ОСОБА_1 була сварка і погрози фізичної розправи за результатами перевірки було проведено профілактичну бесіду з ОСОБА_1

22 вересня 2016 року та 07 жовтня 2016 року ОСОБА_2 зверталася до ЧВП ГУНП в Чернігівській області з заявами, що ОСОБА_1 змінив замки і не впускає до кватири АДРЕСА_1 . В ході перевірки було проведено профілактичні бесіди з ОСОБА_1

12 серпня 2017 року та 15.08.2017 року ОСОБА_2 зверталась до ЧВП ГУНП в Чернігівській області з приводу вчиненням ОСОБА_1 сварок за адресою АДРЕСА_1 .

01.10.2018 року до ЧВП ГУ НП В Чернігівській області надійшли заяви від ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з проханням вжиття заходів один до одного, так як періодично погрожують фізичною розправою, ображають перешкоджають користуватись особистими речами.

Судом також встановлено, що інтерес до спірного житла відповідачі не втратили, добровільно з нього не виселялися, частково несуть витрати по його утриманню, про що свідчать квитанції про сплату комунальних послуг( а.с. 72-76), а також той факт, що з 3 грудня 2015 року по листопад 2016 року включно, на квартиру АДРЕСА_1 за зверненням ОСОБА_2 було призначено субсидію, проте ОСОБА_1 своєю заявою до відділу субсидії та заявою до ЧВП ГУНП, як співкористувач квартири відмовився від призначеної субсидії.

Крім того, відповідач ОСОБА_2 вказує на той факт, що на даний час в с.Кудрівка Сосницького району проживають її батьки похилого віку, які мають ряд хронічних захворюванням, в зв`язку з чим вона повинна постійно їх провідувати і надавати необхідну допомогу, тривалий час проживати разом з ними.

Відповідно до довідки ТОВ «Гермес-север» (а.с.86) відповідач ОСОБА_3 працює на вказаному підприємстві на посаді торгового представника, посадові обов`язки якого передбачають відрядження по Чернігівській області.

Разом з тим, позивачем ОСОБА_1 та його представником не було надано суду беззаперечних доказів того, що відповідачі втратили інтерес до спірного житла, тривалий час ним не користуються. Допитані свідки позивача ОСОБА_7 , ОСОБА_8 показали, що вони в спірній квартирі відповідачів дійсно не бачили, разом з тим, в самій квартирі свідки бували лише періодично, постійно там не проживають.

Натомість свідки відповідачів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , в судовому засіданні показали, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спірною квартирою користуються, іншого житла не мають, між ними та позивачем дійсно склались неприязні відносини, що впливає на спільне проживання в квартирі.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Загальні принципи поняття «житла» визначені, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) від 02 грудня 2010 року (остаточне рішення 02 березня 2011 року). Так у пунктах 40, 42, 43 рішення висловлено наступне: «Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем ( рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пукт 36, ECHR 2004-XI).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).

Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (рішення від 12 червня 2008 року у справі «Власов проти Росії» (Vlasov v. Russia), заява № 78146/01, пункт 125). Функція роз`яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам (рішення у справі «Озтюрк проти Туреччини» (Ozturk v. Turkey) [ВП], заява № 22479/93, пункт 55, ECHR 1999-VI).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, враховуючи недоведеність позивачем своїх вимог, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.( ч.1 ст.137 ЦПК України).

Як вбачається з наданих документів відповідачем ОСОБА_2 за надання професійної правничої допомоги було сплачено 4600 грн., що підтверджується відповідними квитанціями, і які підлягають стягненню на її користь з позивача.

Керуючись ст.12, 13, 81, 258, 259, 265, 354 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_3 ) відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4600 грн. 00 коп. у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне рішення виготовлено 29.02.2020 року.

Суддя Н.В.Требух