Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/1632/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

02.12.2020 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого - судді Леньо В.В., при секретарі - Казимірська Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Виноградів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності.

Позов мотивовано тим, що 30.10.1993р. між сторонами було укладено шлюб. Від шлюбу у них народилось двоє дітей ОСОБА_3 , . ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 .

У 2015 році шлюб було розірвано, однак позивачка з відповідачем продовжували спільно проживати та вести спільне господарство. Відповідач останні роки веде аморальний спосіб життя, а тому в такий спосіб вона намагалась стимулювати його до необхідності більш обдумано та відповідально ставитись до сімейного співіснування. Перед настанням зими та з приходом холодів наприкінці листопада 2019 року відповідач вигнав позивачку з хати, вказуючи на те, що вона не має право на проживання чи на користування спільно нажитим майном в АДРЕСА_1 . З цього часу вона дізналась про порушення свого права, коли припинила проживання в будинку, з цього часу виник спір на будинковолодіння.

У зв`язку з відсутністю іншого місця проживання, вона тимчасово зупинилась у своєї сестри в с.М.Копаня, яка надала їй місце тимчасового перебування.

Під час спільного життя вона виховувала дітей, працювала на різних роботах, утримувала та спільно з чоловіком брала участь у будівництві будинку, господарських будівель та споруд, оплачувала заведення комунікацій, тощо, сплачувала всі комунальні послуги, податки і збори. В той же час, при спільному будівництві відповідач офіційно ніде не працював, мав тимчасові заробітки.

За період перебування у шлюбі подружжя вели спільне господарство, несли витрати по утриманню господарства, купляли майно для спільного використання, будували сімейні відносини, піклувалися про спільне майбутнє та майбутнє своїх дітей. За спільно прожитий час нами було зведено в АДРЕСА_1 незакінчений будівництвом та не введений в експлуатацію житловий будинок а також надвірні будівлі та споруди. Будівля фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не прийнята до експлуатації.

Однак на сьогодні між ними виникла конфліктна ситуація щодо подальшого використання недобудованого будинку, господарських будівель та споруд, що не дає змоги завершити добудову, ввести будівлю в експлуатацію, провести державну реєстрацію права власності. За таких обставин з метою захисту своїх прав та інтересів співвласника вимушена звернутись до суду з даним позовом.

На сьогоднішній день відповідач не визнає її право на проживання на користування спільно набутим майном. Жодних документів в т.ч. на будинковолодіння у неї не має, оскільки відповідач такі не надає.

Вищевказаний житловий будинок будувався разом з відповідачем спільно як подружжям. Використовувалась спільна праця за спільні кошти членів сім`ї, а тому її частка складає 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, але всі документи та дозволи на будівництво будинку були видані на ім`я відповідача, а позивачку, як співвласника житла, не зазначено, хоча відповідно до ст.60 СК України дане майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до технічного паспорту житлового будинку, що знаходиться в в АДРЕСА_1 , складеного 18 травня 2010 року на її замовлення, домоволодіння складається в цілому з житлового будинку літ.А, літньої кухні літ.Б, вбиральні літ.В, воріт №1, огорожі «2, воріт №3.

Загальна площа житлового будинку становить 116,3 кв.м., з яких житлова площа становить 32,8 кв.м. Даний житловий будинок складається з котельні площею 6,3 кв.м., прихожої площею 21,0 кв.м, комори площею 18,4 кв.м, сходової клітки площею 3,0 кв.м, холу площею 24,3 кв.м, кухні площею 7,8 кв.м, ванної площею 2,7 кв.м, кімнати площею 14,8 кв.м., кімнати площею 18,0 кв.м.

Житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , є незавершений будівництвом, готовність якого складає 64%.

Такий ж стан незавершеного будівництвом будинку був зафіксований і в 2017 році при проведенні обмірів будинковолодіння.

Житловий будинок хоча і не введений в експлуатацію, однак в більшості придатний до проживання, забезпечений електро-, газопостачанням, експлуатується нами відповідно до потреб.

За вказаною адресою в АДРЕСА_1 позивачка проживала з самого початку забудови, та зареєстрована з 2001 року.

Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У зв`язку з цим позивачка просить визнати домоволодіння, яке складається з об`єкту незавершеного будівництва - житлового будинку Літ.А готовністю 64%, тобто речей, предметів матеріального світу, з яких складається житловий будинок загальною площею 116,3 кв.м., в т.ч. житловою площею 32,8 кв.м., господарських будівель і споруд: літньої кухні літ.Б, вбиральні літ.В, воріт №1, огорожі №2, воріт №3, розташованих за адресою АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ), із визначенням часток у спільній власності по 1/2 частині зазначеного майна за кожним із подружжя.

Позивачка ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася. Проте її представником - адвокатом Рацин Ю.Ю. подано до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Позовні вимоги підтримують (а.с. 29, 60).

Відповідач ОСОБА_2 будучи повідомленим про день, час та місце розгляду справи належним чином своєчасно (шляхом розміщення відповідного оголошення), в судове засідання з невідомих суду причин не з`явився і від нього не надійшло жодного клопотання про відкладення слухання справи або поважні причини неявки, тому на підставі ст.280 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав.

В судовому засіданні належними доказами достовірно встановлено, що 30.10.1993р. між сторонами було укладено шлюб. Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 03.03.2015 р. шлюб між сторонами розірвано (а.с.21-21 зв.).

За спільно прожитий час сторонами у шлюбі було зведено в АДРЕСА_1 незакінчений будівництвом та не введений в експлуатацію житловий будинок а також надвірні будівлі та споруди.

Відповідно до технічного паспорту житлового будинку, та довідки БТІ № 375 від 19.05.2020 р. домоволодіння АДРЕСА_1 складається в цілому з житлового будинку літ.А, літньої кухні літ.Б, вбиральні літ.В, воріт №1, огорожі «2, воріт №3. Загальна площа житлового будинку становить 116,3 кв.м., з яких житлова площа становить 32,8 кв.м. Даний житловий будинок складається з котельні площею 6,3 кв.м., прихожої площею 21,0 кв.м, комори площею 18,4 кв.м, сходової клітки площею 3,0 кв.м, холу площею 24,3 кв.м, кухні площею 7,8 кв.м, ванної площею 2,7 кв.м, кімнати площею 14,8 кв.м., кімнати площею 18,0 кв.м. Житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , є незавершений будівництвом, готовність якого складає 64% (а.с.7-9, 10).

Згідно дозволу на виконання будівельних робіт ОСОБА_2 надано дозвіл на зведення будинку в с.Букове на підставі рішення виконкому від 28.09.1995 р. (а.с.19).

Розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, суд приходить до переконання, що дані конкретні правовідносини врегульовані нормами Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

На підставі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. При цьому способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, примусове виконання обов`язку в натурі.

Нормами частин 1, 3 статті 355 ЦК України визначено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, (чинного на час будівництва спірного будинку до 2004 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

За положеннями ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

За правилами ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Положеннями ч.1 ст. 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. В ч.2 цієї статті вказано, що розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Частиною 2 ст.370 ЦК України передбачено, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду .

За змістом ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 1 ст. 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Відповідно ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

За змістом норм статтей 181, 331 ЦК України новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. Аналогічний правовий висновок міститься й у Постанові Верховного Суду України №6-47цс16 від 07 вересня 2016 року.

У Цивільному кодексі України, крім понять нерухомість, нерухоме майно, об`єкт нерухомого майна (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: об`єкт незавершеного будівництва (стаття 331), об`єкт будівництва (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статей 350 та 351 ЦК України) та «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення відносно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку визначених цивільним законодавством.

Статтею 331 ЦК України передбачено, що відсутність можливості використання об`єкта незавершеного будівництва за призначенням, задля якого він будується, не позбавляє особу, яка здійснює його будівництво звернутися за проведенням державної реєстрації права власності на такий об`єкт.

Державна реєстрація права на незавершене будівництво здійснюється відповідно до норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (далі - Порядок).

Державна реєстрація права власності на об`єкт незавершеного будівництва проводиться у порядку, встановленому для державної реєстрації прав щодо нерухомого майна, право власності на яке заявлено вперше, з урахуванням певних особливостей.

На підставі ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Зі сторони колишнього чоловіка право позивачки на майно не визнається, згоди щодо поділу сторони у добровільному порядку не дійшли.

Нормами статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року№ 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Так, згідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У відповідності до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У зв`язку з цим вимога про поділ майна подружжя порівну є підставною і такою, що підлягає до задоволення.

Згідно вимог частини першої ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 21.12.2007 року, №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до ч.2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

При цьому, суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

При цьому, суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставіст.60 СК України.

Відповідно до положень ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні належними та допустими доказами достеменно встановлено, що спірний житловий будинок в АДРЕСА_1 подружжям ОСОБА_1 розпочато будівництвом за час шлюбу. Жодних обставин, які би перешкоджали суду визнати його спільною сумісною власністю, судом не встановлено.

Факт реєстрації шлюбу в державних органах РАЦС тягне за собою встановлення презумпції виникнення спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям під час дії зареєстрованого шлюбу. Оскільки житловий будинок АДРЕСА_1 був побудований за час шлюбу з ОСОБА_2 тому вимога позивача про визнання даного будинку об`єктом спільної сумісної власності є підставною.

Згідно ч.1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п.1 ч. 2ст. 16 ЦК України є визнання права.

У відповідності до ч. 1 ст. 70 СК України, яка регламентує розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні по суті положення закріплені у ст. 372 ЦК України.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 263, 264, 265 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Визнати домоволодіння, яке складається з об`єкту незавершеного будівництва - житлового будинку Літ.А готовністю 64%, тобто речей, предметів матеріального світу, з яких складається житловий будинок загальною площею 116,3 кв.м., в т.ч. житловою площею 32,8 кв.м., господарських будівель і споруд: літньої кухні літ.Б, вбиральні літ.В, воріт №1, огорожі №2, воріт №3, розташованих за адресою АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ), із визначенням часток у спільній власності по 1/2 частині зазначеного майна за кожним із подружжя.

Відповідачем може бути подано заяву про перегляд заочного рішення протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його прийняття безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

ГоловуючийВ. В. Леньо