01.12.2020 227/2268/20
РІШЕННЯ
01 грудня 2020 року м..Добропілля
Добропільський міськрайонний суд Донецької області в складі:
Головуючого судді Левченка А.М.,
за участю секретаря судового засідання Черкасової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі Добропільського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
11.06.2020 року ОСОБА_1 звернулась до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Позов обґрунтовано тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.12.2011 року, зареєстрованому в реєстрі за № 2461 вона є власником квартири номер АДРЕСА_1 . У даному житловому будинку також зареєстровані її чоловік ОСОБА_3 , син ОСОБА_2 , колишня дружина сина ОСОБА_2 та онуки ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Але син зі своєю дружиною ніколи не проживали у зазначеному будинку, ще у 2010 році вони виїхали на постійне місце проживання у м.Львів. У 2012 році вони приїхали зі Львова та продали свій будинок, у зв`язку з чим прописалися у її будинку, але не проживали, поїхали жити у Львів, де винаймали квартиру. Відповідач ніколи не проживала у її будинку, будь яких особистих речей, меблів або інших предметів домашнього вжитку, які б їй належали, в житловому будинку не знаходиться. Відповідач ніколи не несла витрати по утриманню будинку та не сплачувала комунальні платежі, не виконувала обов`язки, пов`язані з утриманням житлового будинку. 13 грудня 2017 року за рішенням Шевченківського районного суду м.Львова шлюб між відповідачем та її сином було розірвано. Таким чином, відповідач з 2017 року не є членом її сім`ї. Факт реєстрації відповідача в житловому будинку заважає їй вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю, через реєстрацію відповідача, не має можливості оформити субсидію.
На підставі викладеного позивач просить суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .
Заочним рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 10.08.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 було задоволено. Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
ОСОБА_2 не погодившись із зазначеним заочним рішенням суду, 25.08.2020 року звернулась до Добропільського міськрайонного суду Донецької області із заявою про перегляд заочного рішення суду.
Ухвалою суду від 20.10.2020 року заочне рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 10.08.2020 року, по цивільній справі №227/2268/20 скасовано, призначено судове засідання з викликом сторін.
В судове засідання позивач та її представник не з`явились, але 01.12.2020 року від останньої надійшла заява про розгляд справи без її участі та участі позивача, позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити в повному обсязі.
Відповідач та її представник також в судове засідання не з`явились. Як вбачається із заяви ОСОБА_2 від 03.11.2020 року, остання просила суд розглядати справу без її участі та без участі її представника, через далеку відстань, роботи та карантину. Підтримала свою позицію, яка викладена у відзиві на позовну заяву, тому просила відмовити у задоволені позову в повному обсязі.
Згідно відзиву на позовну заяву від 11.08.2020 року ОСОБА_2 з позовом не згодна, посилалась на те що позивач своїми діями намагалась вижити її з місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 де вона мешкала разом з чоловіком та дітьми з 12.01.2012 року, а саме не пускала її до житла, не давала користуватися кухнею, викидала сміття у їжу та речі, заважала користуватися туалетом. Зазначені систематичні дії позивача спонукали її переїхати до міста Львова. Вважає, що посилання позивача на те, що вона втратила право користування житлом у зв`язку з її відсутністю за місцем реєстрації, без поважних причин понад один рік, помилковим твердженням. Зазначила, що має право на проживання за місцем реєстрації, оскільки припинення сімейних відносин з чоловіком не позбавляє її права користування займаним приміщенням. ОСОБА_2 на даний час мешкає в м. Львові разом з дітьми, винаймає житло та не виключає можливість повернення до законного житла в м.Добропілля. Посилалась на те, що позбавлення її права на житло позбавить її можливості проживати разом з дітьми, а тому не зможе піклуватись про них. Батько дітей має заборгованість по аліментам в розмірі 200000,00 грн. та зловживає спиртними напоями, що і стало причиною розлучення у 2017 році. Просила суд не брати до уваги як докази довідку голови квартального комітету та Акт обстеження матеріально-побутових умов проживання складений депутатом Добропільської міської ради. У зв`язку з викладеним просила відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В заяві про перегляд заочного рішення суду відповідач посилалась на обставини заперечення проти позову, які є аналогічними за змістом до відзиву на позовну заяву.
Таким чином, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового засідання технічними засобами у відсутності сторін на підставі доказів, які є в матеріалах справи.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованим та підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
В судовому засіданні встановлено, що позивачу ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину 2461 належить на праві приватної власності 1/2 частина житлового будинку з надвірними побудовами і спорудами за адресою АДРЕСА_2 (а.с.6). Таке право набуто позивачем 16.01.2012 року, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.9).
Відповідач по справі ОСОБА_2 , зареєстрована за спірною адресою, про що свідчить інформаційна довідка з відділу реєстрації Добропільської міської ради №16-23/403 від 16.06.2020 року(а.с.31) та копія домової книги за адресою кв. АДРЕСА_1 . (а.с.10-17).
З довідки голови квартального комітету Рак Е.В. виданої 01.06.2020р.(а.с.18) вбачається, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрована за вказаною адресою, проте тривалий час не мешкає в зазначеному житловому будинку, вказана довідка видана на підставі пояснень ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які є сусідами позивача.
З позову та матеріалів справи вбачається, що відповідач по справі це колишня дружина її сина, з якою у нього офіційно розірвано шлюб, вона зареєстрована за вищезазначеною адресою, проте вже тривалий час за адресою: АДРЕСА_2 , не мешкає.
Отже, судом встановлено, що відповідач фактично зареєстрована у вказаному житловому будинку, але вже тривалий час не проживає там. В силу того, що відповідач зареєстрована в зазначеному житловому будинку, але в ньому не проживає, позивач як власник даного житла не може в повній мірі володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном, а також несе додаткові витрати по сплаті комунальних послуг.
Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст.ст.41, 47 Конституції України право приватної власності є непорушним, кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду, а згідно ст. 55 права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод пред`явивши одну із таких вимог: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
При вирішенні питання про втрату особою права на користування житлом, з`ясуванню підлягає як термін її відсутності, так і поважність причин такої відсутності.
Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України).
Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що позивач перешкоджає проживанню відповідача в спірній квартирі, а також, будь-якої домовленості між сторонами щодо користування вказаним житлом.
В судовому засіданні встановлено та підтверджено самою відповідачкою ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву, що вона дійсно тривалий час не проживає за місцем реєстрації, фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 .
На підтвердження своїх доводів у відзиві на позовну заяву, гр. ОСОБА_2 не надала суду жодного належного та допустимого доказу, також до відзиву на позовну заяву та до заяви про перегляд заочного рішення суду ніяких підтверджуючих документів відповідачем додано не було.
Твердження ОСОБА_2 про те, що їй можливо доведеться повернутись проживати в м.Добропілля є припущенням відповідача та доказів до реальних дій переїзду в м.Добропілля теж не надано.
Крім того, суд звертає увагу на те, що в даній справі не вирішується питання, щодо визнання дітей відповідачки такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, а тому права неповнолітніх дітей жодним чином не порушуються.
Щодо посилання ОСОБА_2 на те, що довідка голови квартального комітету є неналежним доказом, суд відноситься критично, оскільки вказана довідка належить є письмовим доказом, який підтверджує встановлені судом обставини в сукупності з іншими доказами, які досліджені судом.
Згідно ч.1 та п.3 ч.2 ст.76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Таким чином відповідач не надала суду доказів поважності причин її відсутності у будинку понад один рік. У справі відсутні відомості щодо будь-якої неправомірної поведінки позивача відносно відповідача та створення перешкод для її проживання.
В судовому засіданні належними доказами встановлено, що відповідач ОСОБА_2 за місцем своєї реєстрації не проживає більше року, не користується вказаним житловим приміщенням, постійно проживає в м.Львові, а реєстрація відповідача у належному позивачеві житловому будинку перешкоджає останньому, як власнику, в повному обсязі користуватися цим нерухомим майном, а також тривалий час змушує нести додаткові витрати по комунальним послугам.
Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Крім того, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року (справа № 6-57цс11).
Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_2 будучи зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_2 , маючи законне право користування вказаним житлом, не проживає там без поважних причин більше одного року, а тому втратила право користування ним.
Тому суд приходить до висновку, що відповідач підлягає визнанню таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .
Керуючись ст. 12, 76 - 81, 141, 247, 258-259, 265 ЦПК України суд,
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду через Добропільський міськрайонний суд Донецької області.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Копію рішення направити сторонам.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст.265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_2 виданий Добропільським МРВ УМВС України в Донецькій області 04.07.2000 року, місце реєстрації: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 .

Повне судове рішення складено 03.12.2020 року.

Суддя А.М. Левченко

01.12.2020