Справа № 289/67/20
Номер провадження 2/289/369/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2020 м. Радомишль

Радомишльський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Сіренко Н.С.,

за участю секретаря судового засідання Галькевич Ю.В.,

за відсутності сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

13.01.2020 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , яка належить позивачу на праві приватної власності, так як відповідач не проживає у вказаному житловому приміщенні понад 1 рік (з 2010 року) без поважних причин, не сплачує комунальні послуги, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі він квартирою не цікавиться.

Ухвалою від 23.01.2020 по даній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання на 01.04.2020. Залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Направлено сторонам копії ухвали, а відповідачу разом із копією позовної заяви з додатками на 14 арк. (а.с.21-22,23,24,25,26).

Ухвалою суду від 01.04.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 22.04.2020 (а.с.36).

02.04.2020 на офіційному веб-сайті судової влади України розміщено повідомлення відповідачу ОСОБА_2 про наявність в провадженні суду вказаної цивільної справи та призначення її розгляду на 22.04.2020 (а.с.42).

В судове засідання позивач не з`явився, електронною поштою направив заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити (а.с.45).

Від третіх осіб ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на електронну пошту суду також надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити (а.с.48-49,50-51).

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заяв чи клопотань суду не направляв.

З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступних висновків.

За змістом до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно Свідоцтва № 1975 про право власності на житло від 09.08.2005, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , дійсно належить на праві приватної, спільної власності ОСОБА_1 та членам його сім`ї: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 . Квартира приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с.11).

Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10109529 від 16.03.2006, кожному із співвласників квартири за адресою: АДРЕСА_2 . - ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , належить по ј частки, форма власності приватна (а.с.12).

Із наданих позивачем довідок вбачається, що в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані: ОСОБА_1 , його дружина ОСОБА_3 , син ОСОБА_2 , дочка ОСОБА_4 (а.с.13,14).

Згідно акту обстеження соціального стану від 26.11.2019, складеного депутатом міської ради ОСОБА_6 в присутності сусідів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про те, що відповідач ОСОБА_2 не проживає в АДРЕСА_2 зі слів свідків з 2010 року, на даний час проживає в м. Коростень (а.с.15).

В пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР.

У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що згідно ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Суд установив, що квартира є спільним майном, набутим сторонами та третіми особами згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», отже, відповідач є співвласником зазначеного майна, а ч. 2 ст. 405 ЦК України не передбачає можливості позбавлення права користування квартирою особи, яка є її співвласником, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про припинення права власності відповідача на вказану квартиру.

Ті обставини, що відповідач відсутній у квартирі за місцем своєї реєстрації понад один рік, не свідчать про його відмову від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього, оскільки положення ч. 2 ст. 405 ЦК України (член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом) не поширюються на спірні правовідносини, які врегульовані нормами статей 319, 321 ЦК України.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 28.02.2018 у справі № 647/1683/15-ц (провадження №61-4509св18).

Таким чином, враховуючи досліджені в судовому засіданні обставини та зазначені вище положення законодавства суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не знайшли своє підтвердження та не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 4, 5, 10, 12, 76-81, 89, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , рнокпп НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , рнокпп НОМЕР_2 ), треті особи ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , паспорт НОМЕР_3 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 , паспорт НОМЕР_4 ) про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, враховуючи п.п. 15.5. п. 15 Розділу 13 Перехідні положення ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н. С. Сіренко