ПОСТАНОВА

Іменем України

20 лютого 2020 року м. Кропивницький

справа № 405/324/15-ц

провадження № 22-ц/4809/444/20

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Кіселика С. А., Мурашка С. І.,

секретар судового засідання Кравченко Я. С.,

учасники справи:

скаржник (боржник) - ОСОБА_1 ,

представник скаржника адвокат Коробєйніков Антон Вікторович,

приватний виконавець виконавчого округу Кіровоградської області Золотарьова Тетяна Валентинівна,

стягувач - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Коробєйнікова Антона Вікторовича, який представляє інтереси ОСОБА_1 , на ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24 жовтня 2019 року у складі головуючого судді Іванової Л. А.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

07.08.2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Кіровоградської області Золотарьової Т. В., в якій з урахуванням уточнень, просив визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Кіровоградської області Золотарьової Т.В. від 15.04.2019 року про опис та арешт майна боржника у виконавчому провадженні №58577139; визнати незаконними (неправомірними) дії приватного виконавця виконавчого округу Кіровоградської області Золотарьової Т.В. з визначення вартості квартири за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі 326 404 грн. на підставі висновку про вартість майна від 24.07.2019 року, визначену ОСОБА_2 ; зобов`язати приватного виконавця Золотарьову Т. В. призначити в межах виконавчого провадження повторну оцінку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , з метою визначення його ринкової вартості іншим суб`єктом оціночної діяльності; а також заявлено вимогу про зупинення передачі квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 на реалізацію.

В обґрунтування скарги зазначав, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Золотарьової Т. В. перебуває виконавче провадження про стягнення солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №014-09.5-82188 від 12.03.2008 року борг в сумі 37 164, 34 долари США (еквівалент 481294,55 грн), та судового збору в розмірі 1 827, 00 грн. з кожного.

Вказана заборгованість стягується на підставі рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 03.04.2015 року (справа №405/324/15-ц).

Задля визначення вартості описаного та арештованого майна боржника, приватним виконавцем призначено суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання, який оцінив зазначену квартиру в 326 404 грн., про що його (заявника) повідомлено приватним виконавцем на підставі листа від 26.07.2019 року №1282.

Заявник вважає, що приватний виконавець не мала права вчиняти дії щодо опису і арешту, призначати оцінку майна у даному виконавчому провадженні, оскільки зазначена квартира, яка є предметом іпотеки, є єдиним житлом, що належить ОСОБА_1 на праві власності і використовується ним для постійного проживання, де він має зареєстроване місце проживання.

Згідно з нормами Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року №1304-VIIз наступними змінами, на це майно не може бути звернуто примусове стягнення.

Відповідно до кредитного договору №014-09.5-82188 від 12.03.2008 року ним (заявником) було отримано кредит в сумі 33 762 долари США для придбання об`єкту нерухомості квартири, загальною площею 46,85 кв.м за адресою АДРЕСА_1 та виконання зобов`язань за зазначеним Договором забезпечується іпотекою об`єкта нерухомості - квартири, загальною площею 46,85 кв.м за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» зазначена квартира не може бути реалізована, а тому оцінка квартири на передача її на реалізацію є незаконними діями приватного виконавця.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24 жовтня 2019 року скаргу залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції вважав, що приватний виконавець при здійсненні заходів щодо передачі квартири АДРЕСА_2 реалізацію майна з примусових торгів, діяв у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та з дотриманням обмежень, встановлених Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки на момент проведення опису та арешту майна вищевказана квартира боржником ОСОБА_1 як постійне місце проживання не використовувалась.

Суд зазначив, що у кредитному договорі №014-09.5-82188 від 12 березня 2008 року не зазначено цільове використання кредиту, як і не зазначено, що зазначений кредит є споживчим та виданим на споживчі цілі.

Крім того, заявником не спростовано, що об`єкт нерухомого майна - квартира АДРЕСА_2 на час проведення приватним виконавцем виконавчих дій, в т.ч. здійснення опису і арешту майна, не був місцем постійного проживання ОСОБА_1 , про що свідчить також зміст акту приватного виконавця від 09.04.2019 року, згідно з яким боржник в зазначеній квартирі не проживає, в квартирі проживають інші особи, а також зміст постанови про опис та арешт майна боржника від 15.04.2019 року, в якій при проведенні приватним виконавцем виконавчої дії було встановлено, що боржник за вказаною адресою не проживає, та за вказаною адресою проживає ОСОБА_4 разом із сім`єю: чоловіком та дітьми, місце проживання боржника не відоме. Окрім того, факт не проживання до квітня місяця 2019 року в зазначеній квартирі не заперечувався також і самим заявником ОСОБА_1 , який повідомив суду, що до квітня 2019 року він проживав за іншою адресою, у знайомого, його (заявника) дружина ОСОБА_3 виїхала в м. Одесу, де і проживає на даний час, діти повнолітні та навчаються, з ним не проживають, проживають разом з дружиною.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Представник боржника адвокат Коробєйніков А. В. подав апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставить питання про скасування вказаної ухвали суду та ухвалення нового рішення про задоволення скарги.

Зазначив, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Вважає, що квартира АДРЕСА_2 підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки у ОСОБА_1 іншого нерухомого майна і житла, крім вказаної квартири не було.

Висновок суду першої інстанції щодо не проживання заявника у вказаній квартирі ґрунтується лише на акті приватного виконавця Золотарьової Т. В. від 09.04.2019 року, складеному «зі слів сусідів з квартири АДРЕСА_3 », а відповідно постанови про опис та арешт майна, винесеної приватним виконавцем 15.04.2019 року в присутності понятих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , що також оскаржується.

Також не погоджується з висновком суду, що із з кредитного договору, укладеного 12 березня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 не зазначено цільове використання кредиту, і те, що кредит є споживчим та виданим на споживчі цілі, оскільки визначення споживчого кредиту міститься в Законі України «Про споживче кредитування», відповідно до статті 1 якого споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Тобто в даному випадку між скаржником та банком був укладений саме споживчий кредит.

Чинне законодавство не містить обов`язкової умови зазначення в тексті договору, що він є споживчим, це випливає із його змісту.

Відзначає, що судом зроблено необґрунтований висновок про те, що заявником ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів того, що визначена оцінювачем вартість нерухомості значно відрізняється від дійсної, та є заниженою, без жодних обґрунтувань не прийнято до уваги наданий заявником висновок ПП Центр нерухомої власності Фортуна-АС від 24.10.2019 р.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Стягувач ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» подало письмові пояснення на апеляційну скаргу, в яких просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Іншими учасниками справи відзив на апеляційну скаргу не подано.

Стягувач свого представника в судове засідання не направив, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог ст.ст. 128-131 ЦПК України.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши представника боржника адвоката Коробєйнікова А. В., який підтримав доводи апеляційної скарги, приватного виконавця Золотарьову Т. В., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню з таких підстав.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.

В провадженні приватного виконавця виконавчого округу Кіровоградської області Золотарьової Т. В. перебуває виконавче провадження №58577139 з виконання виконавчого листа №405/324/15-ц, виданого 16 липня 2015 року Ленінським районним судом м. Кіровограда про стягнення солідарно зі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Кіровоградської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №014-09.5-82188 від 12.03.2008 року борг в сумі 37 164, 34 долари США (еквівалент 481 294, 55 грн.), та стягнення судового збору в розмірі 1 827 грн. 00 коп. (а.с.20,64,67).

Проведеною приватним виконавцем перевіркою майнового стану боржника за виконавчим провадженням встановлено, що ОСОБА_1 не має зареєстрованих за ним на праві власності транспортних засобів, сільськогосподарської техніки, відкритих рахунків, не перебуває на обліку в органах ДПС, не працює за окремими трудовими чи цивільно-правовими договорами, за інформацією ПФУ не отримує пенсію (а.с.77-78,107).

Згідно відомостей про об`єкт нерухомого майна у власності ОСОБА_1 знаходяться квартири АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 (а.с.79).

12 березня 2019 року приватним виконавцем Золотарьовою Т. В. з посиланням на ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про арешт майна боржника (а.с.18,85), згідно якої накладено арешт на все майно, що належить на праві власності боржнику ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 516 687 грн.

Згідно довідки від 17.09.2019 року КП «ЖЕО №2» та копії інформації міської ради міста Кропивницького від 18.04.2019 року за адресою АДРЕСА_1 , з 28.09.2018 року зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с.17, 105).

Відповідно до копії інформації міської ради міста Кропивницького № 926 від 19.03.2019 року за адресою АДРЕСА_6 , ОСОБА_1 знятий з реєстрації місця проживання з 14.09.2018 року (а.с.90).

09.04.2019 року приватним виконавцем Золотарьовою Т. В. складено акт згідно якого при примусовому виконанню виконавчого листа №405/324/15-ц від 16.07.2015 року, виданого Ленінським районним судом м. Кіровограда, виходом за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що господарі вдома відсутні, двері квартири ніхто не відчинив. Зі слів сусідів з квартири АДРЕСА_3 боржник за вказаною адресою не проживає. У квартирі постійно проживають інші особи (квартиранти), з якими вони не спілкуються (а.с.101).

15 квітня 2019 року приватним виконавцем Золотарьовою Т. В., в присутності понятих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 описано та накладено арешт на майно: двокімнатну квартиру АДРЕСА_7 , належне боржнику ОСОБА_1 (а.с.102-103). В постанові також зазначено, що боржник за даною адресою не проживає, за вказаною адресою проживає ОСОБА_9 разом із сім`єю: чоловіком та дітьми. Місце проживання боржника не відоме.

На описане майно накладено арешт та встановлено обмеження права користування ним: заборона відчуження, зміни та пошкодження майна та реєстрація. Призначено відповідальним зберігачем ОСОБА_9 , якій вручено копію постанови.

17 липня 2019 року приватним виконавцем Золотарьовою Т. В. винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від (ВП №58577139), призначено суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання ТОВ «Експертно правова консалтингова компанія «Юрекс» в особі директора Тєрєхова О. А., який має Сертифікат за №26/17, виданий 23.01.2017 року Фондом державного майна України (строк дії: до 23.01.2020) у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа №405/324/15-ц, виданого 16.07.2015 року Ленінським районним судом м. Кіровограда (а.с.109), та постановлено суб`єкту оціночної діяльності суб`єкту господарювання ТОВ «Експертно правова консалтингова компанія «Юрекс» в особі директора Тєрєхова О. А., надати звіт про ринкову вартість (ціну описаного та арештованого майна) двокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до звіту №17/19 від 24 липня 2019 року про оцінку майна двокімнатної квартири (загальна оцінювана площа 46, 85 кв.м), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , виконаного оцінювачем ТОВ «ЕПКК Юрекс» ОСОБА_10 , копію якого (звіту) надано приватним виконавцем Золотарьовою Т.В. на вимогу суду в судове засідання 24 жовтня 2019 року, ринкова вартість цілого об`єкту оцінки квартири АДРЕСА_2 становить 326 404 гривні (а.с.149-157).

15 серпня 2019 року за вих. №1459 АСВП №58577139 приватним виконавцем Золотарьовою Т. В. до Кіровоградській філії ДП «Сетам» направлено заявку на реалізацію арештованого майна: двокімнатної квартири загальною площею 46, 85 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка (квартира) є предметом іпотеки; Іпотекодавець: ОСОБА_1 , Іпотекодержатель: АТ «Райффайзен Банк Аваль», вартість майна, що передається на реалізацію, визначена відповідно до вимог ст.57 Закону України «Про виконавче провадження», становить 326 404 , 00 грн. без ПДВ (а.с.115-117).

21 серпня 2019 року за вих.№9073/17-18-19 ДП «Сетам» повідомив приватного виконавця Золотарьову Т.В., сторони виконавчого провадження: стягувача АТ «Райффайзен Банк Аваль», боржника ОСОБА_1 щодо реалізації предмета іпотеки шляхом проведення електронних торгів 19 вересня 2019 року, реєстраційний номер лоту 369870.

Відповідно до протоколу №432475 проведення електронних торгів від 19.09.2019 року торги за реєстраційним номером лота: 369870, предмет іпотеки. Двокімнатна квартира загальною площею 46, 85 кв. м, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , - відбулися.

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Ст. 18 ЦПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Чинним законодавством України у разі невиконання судових рішень, які набрали законної сили, передбачена процедура їх примусового виконання.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

При розгляді скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця суд має враховувати те, що принципом цивільного судочинства є виконуваність рішення суду, а цивільним - процесуальним кодексом України визначено ознаки обов`язковості судових рішень.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (ст. 1, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме

майно, це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установамирезидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Результат аналізу наведеної норми права свідчить, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» лише обмежує в часі примусове стягнення майна до моменту втрати ним чинності.

Верховний Суд України у постанові від 09 вересня 2015 року у справі

№ 6-483цс15 виклав правовий висновок, відповідно до якого поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) в разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове звернення стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 цього Закону протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Зазначений Закон унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

Встановлено, що квартира АДРЕСА_2 - нерухоме житлове майно, яке перебуває в іпотеці, використовується позичальником/майновим поручителем ОСОБА_1 як місце постійного проживання, у його власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа цієї квартири не перевищує 140 кв метрів.

За адресою цієї квартири ОСОБА_1 зареєстрований (а.с. 17, 105).

Відомості про наявність у його власності іншого житла у матеріалах справи відсутні.

Доказів протилежного приватним виконавцем та стягувачем не надано.

Акт приватного виконавця, складений від 09.04.2019 року зі слів сусідів про не проживання ОСОБА_1 у квартирі за вказаною адресою (а.с.101) та постанова про опис накладення арешту на майно від 15.04.2019 року, в тякій зазначено, що боржник за даною адресою не проживає, і його місце проживання не відоме, не спростовують офіційну інформацію органів реєстрації місця проживання особи, і не можуть вважатися належними та допустимими доказами на підтвердження факту не використання ОСОБА_1 вказаної квартири як місця постійного проживання.

Суд першої інстанції не звернув уваги на вказані норми процесуального права, неправильно застосовував норми матеріального права, що відповідно до ст. 376 ЦПК України, є підставами для скасування оскарженої ухвали суду та прийняття нової постанови про часткове задоволення скарги ОСОБА_1 .

Враховуючи, що норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» унеможливлюють вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходи, спрямовані на примусове виконання рішення суду стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності, скарга ОСОБА_1 в частині визнання дій приватного виконавця виконавчого округу Кіровоградської області Золотарьової Т. В. щодо опису й арешту, оцінки та реалізації майна боржника у виконавчому провадженні №58577139 неправомірними, та скасування постанови від 15.04.2019 року про опис та арешт майна боржника у виконавчому провадженні №58577139, є обгрунтованою і підлягає задоволенню.

Вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання приватного виконавця ОСОБА_11 призначити в межах виконавчого провадження повторну оцінку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , з метою визначення її ринкової вартості іншим суб`єктом оціночної діяльності; та про зупинення передачі квартири на реалізацію, задоволенню не підлягають.

Згідно із статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини четвертої статті 656 ЦК України до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статті 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів, передбачених Порядком реалізації арештованого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5.

Дотримання нормативно встановлених правил призначення та проведення прилюдних торгів є обов`язковою умовою правомірності правочину.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Статтею 216 ЦК України встановлено, що в разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Суд першої інстанції зазначив, що реалізація квартири АДРЕСА_2 , на прилюдних торгах відбулася.

В той же час встановлено, що квартира АДРЕСА_2 , яка на праві приватної власності належала ОСОБА_1 , була предметом іпотеки та виступала як забезпечення її зобов`язань перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», саме за споживчим кредитом №014-09.5-82188 від 12.03.2008 року, наданим йому в іноземній валюті доларах США, і використовується ОСОБА_1 як місце постійного проживання, що підтверджується довідкою про його реєстрацію в цій квартирі (а.с.17), відомості щодо наявності у власності боржника іншого житла відсутні.

Отже, спір щодо реалізації майна з прилюдних торгів, в разі порушення встановленого мораторію, може бути вирішений у іншому судовому провадженні.

ОСОБА_1 не позбавлений права в судовому порядку оспорити правомірність відчуження квартири і ставити питання про недійсність правочину купівлі-продажу майна з прилюдних торгів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з приватного виконавця на користь боржника підлягає стягненню 420,40 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 371, 374, 379, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Коробєйнікова Антона Вікторовича, який представляє інтереси ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24 жовтня 2019 року скасувати.

Скаргу ОСОБА_1 , заінтересована особа ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на дії приватного виконавця виконавчого округу Кіровоградської області Золотарьової Тетяни Валентинівни задовольнити частково.

Визнати дії приватного виконавця виконавчого округу Кіровоградської області Золотарьової Тетяни Валентинівни щодо опису й арешту, оцінки та реалізації майна боржника у виконавчому провадженні №58577139 неправомірними, скасувати постанову від 15.04.2019 року про опис та арешт майна боржника у виконавчому провадженні №58577139.

У задоволенні решти вимог скарги відмовити.

В порядку розподілу судових витрат стягнути з приватного виконавця виконавчого округу Кіровоградської області Золотарьової Тетяни Валентинівни на користь ОСОБА_1 420,40 грн сплаченого судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді С. А. Кіселик

С. І. Мурашко