Провадження № 22-ц/4808/168/20
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Василишин Л.В., Горейко М.Д.

секретаря Маслей А.М.

з участю представника апелянта - Волосянка Р.О., представника Державного підприємства «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» Лаб`як Л.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву директора Державного підприємства «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» про видачу дубліката виконавчого листа, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 листопада 2019 року, постановленого суддею Бабій О.М.,

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У листопаді 2019 року директор Державного підприємства «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» звернувся до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа № 344/19686/2013, виданого Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області 12 лютого 2015 року про стягнення із ОСОБА_1 в користь Державного підприємства «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» 90 870 гривень матеріальної шкоди.

Заяву обґрунтував тим, що виконавчий лист № 344/19686/2013, виданий 12 лютого 2015 року, був надісланий на виконання до міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області. Постановою МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області №52382954 від 29 вересня 2017 року виконавчий лист повернуто стягувачу, так як майно, на яке можна звернути стягнення, не виявлено, а виконавчі дії вжиті протягом року виявились безрезультатними. Виконавчий лист може бути повторно пред`явлений до виконання в строк до 29 вересня 2020 року. При перевірці наявності повернутого виконавчого листа виявлено його втрату та відсутність відповідальної особи, що розписалася в отриманні виконавчого листа у журналі вхідної кореспонденції, про що складено акт від 30 вересня 2019 року.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 21 листопада 2019 року задоволено заяву про видачу дубліката виконавчого листа № 344/19686/2013, виданого Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області 12 лютого 2015 року про стягнення із ОСОБА_1 в користь Державного підприємства «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» 90 870 грн. матеріальної шкоди.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що виконавчий лист був пред`явлений до виконання стягувачем у строки, встановлені виконавчим документом та ЗУ «Про виконавче провадження».

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

На дану ухвалу ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить її скасувати та ухвалити рішення про відмову ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» у задоволенні заяви про видачу дубліката виконавчого листа.

Зазначає, що ухвала є незаконною, постановленою з неповним з`ясуванням обставин справи, оцінки доказів, а також порушенням норм процесуального права.

На час ухвалення рішення у справі про стягнення з апелянта 90870 гривень матеріальної шкоди, набрання ним законної сили та видачі виконавчих листів діяв ЗУ «Про виконавче провадження» в редакції від 04 листопада 2010 року, ч.ч.1 ст.22 якого передбачала, що виконавчий лист, виданий на підставі судового рішення, може бути пред`явлений до примусового виконання протягом року з наступного дня після набрання рішенням законної сили. Отже, строк пред`явлення виконавчого листа до виконання у даній справі становить рік, про що вказано у виконавчому листі, виданому 12 лютого 2015 року. Постановляючи оскаржувану ухвалу суд не врахував, що стягувач звернувся із заявою про видачу дубліката виконавчого листа після закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого листа до виконання. Якщо вказаний виконавчий лист перебував на виконанні і постановою державного виконавця від 29 вересня 2017 року повернутий стягувачу, останній міг пред`явити виконавчий лист повторно до виконання протягом року, тобто до 29 вересня 2018 року. Таким правом до закінчення цього строку стягувач не скористався. Помилкове зазначення державним виконавцем у постанові про повернення виконавчого документа, що виконавчий лист може бути повторно пред`явлений до виконання в строк до 29 вересня 2020 року (трирічний строк) не змінює строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, оскільки такий встановлений законом, що діяв на момент ухвалення рішення та видачі виконавчого листа. Отже, стягувач пропустив строк пред`явлення виконавчого листа до виконання і суд повинен був відмовити у видачі його дублікату.

Крім цього, не погоджується з висновком, що актом про відсутність виконавчого документу від 30 вересня 2019 року, складеного працівниками підприємства, підтверджується втрата виконавчого листа, оскільки будь-якої інформації щодо предмета доказування, поважності причин втрати виконавчого листа, заявником не наведено.

Вважає, що втрата виконавчого листа відбулася внаслідок суб`єктивних дій стягувача: неналежної організації документообігу на підприємстві, халатного ставлення працівників до зберігання документів, що не може вважатися поважною причиною втрати виконавчого листа.

Порушення процесуального права при вирішенні справи полягають в тому, що у матеріалах справи відсутній протокол судового засідання від 21 листопада 2019 року, що викликає обґрунтований сумнів у тому, що судове засідання проводилось.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу

Директор ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» подав відзив на апеляційну скаргу, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Вимоги апелянта вважає такими, що безпідставно затягують погашення державі матеріальної шкоди.

До цього часу заборгованість державному підприємству за нанесену матеріальну шкоду ОСОБА_1 не погашено. Підприємство з 2013 по 2019 рік перебувало в процедурі банкрутства, у зв`язку з проведенням досудових розслідувань проводились вилучення фінансово-господарських документів, всієї переписки по підприємству, вилучено ряд матеріалів. На підставі розшуку виконавчого листа і було складено акт про втрату виконавчого документу.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 квітня 2014 року вирішено стягнути із ОСОБА_1 на користь Державного підприємства «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» 90 870 гривень матеріальної шкоди заподіяної злочином.

На виконання зазначеного рішення Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області видано 25 квітня 2014 року та 12 лютого 2015 року виконавчий лист №344/19686/2013 (а.с. 133).

12 лютого 2015 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №344/19686/2013, виданим Івано-Франківським міським судом на виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» 90 870 гривень матеріальної шкоди.

29 вересня 2017 року виконавчий лист №344/19686/2013 у зв`язку з не виявленням майна, на яке можна звернути стягнення, повернуто стягувачу. Зазначено, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений до виконання в строк до 29 вересня 2020 року (а.с.168).

Виконавчий лист про стягнення із ОСОБА_1 на користь Державного підприємства «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» 90 870 гривень матеріальної шкоди втрачено, що підтверджується актом про відсутність виконавчого документу від 30 вересня 2019 року, складеного працівниками підприємства (а.с. 169).

Позиція суду апеляційної інстанції

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши представника апелянта, який вимоги скарги підтримав, представника ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод», який вимоги скарги заперечив, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (чинного на час набрання законної сили заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 квітня 2014 року) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

У пункті 1 частини другої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Згідно ст.18 ЦПК судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Рішення ECHR у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року (п. 40)). У Рішенні ECHR у справі «Войтенко проти України» («Voytenko v. Ukraine») від 29 червня 2004 року Європейський суд з прав людини нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1.

Виконання судового рішення є також сферою регулювання статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження».

Згідно ст.1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 1, 2 ст.12 ЗУ «Про виконавче провадження»збільшено строк пред`явлення виконавчих документів до виконання до трьох років з наступного дня після набрання рішенням законної сили.

Зі змісту пункту 5 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про виконавче провадження» положення цього закону застосовуються лише до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності цим законом. Для пункту 5 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм закону до виконавчих документів, пред`явлення до виконання за якими сплинув на час набрання ним чинності.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 25 квітня 2014 року набрало законної сили 25 серпня 2014 року (а.с. 133), а відповідно до вимог статті 22 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», чинного на час видачі виконавчого листа, строк на пред`явлення спірного виконавчого документу до примусового виконання становив до 26 серпня 2015 року, тобто протягом року, як і зазначено у виконавчому листі №344/19686/2013.

Сторони не заперечують, що виконавчий лист був пред`явлений у строк, оскільки 12 лютого 2015 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №344/19686/2013, і державним виконавцем проводились виконавчі дії, таким чином виконавчий лист було пред`явлено у строк, встановлений Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження».

Проте згідно постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 29 вересня 2017 року виконавчий лист №344/19686/2013, виданий 12 лютого 2015 року Івано-Франківським міським судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» 90870 гривень матеріальної шкоди повернуто стягувачу, оскільки майно, на яке можна звернути стягнення, не виявлено, а виконавчі дії вжиті протягом року, виявились безрезультатними. Зазначено, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений до виконання в строк до 29 вересня 2020 року, тобто на час визначення строку повторно пред`явлення виконавчого листа до виконання діяв вже Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», що передбачав трирічний строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Згідно з вимогами статті 23 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються: 1) пред`явленням виконавчого документа до виконання; 2) частковим виконанням рішення боржником; 3) наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, з моменту закінчення дії відповідної заборони.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо є письмова заява стягувача.

Відповідно до частини п`ятої зазначеної статті повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Згідно Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі: 1) пред`явлення виконавчого документа до виконання; 2) надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони. Стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.

З аналізу зазначених статей вбачається, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання переривається пред`явленням виконавчого документа до виконання. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється, а повернення стягувачу виконавчого документа на підставі заяви не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання.

З огляду на наведене строк пред`явлення до виконання виконавчого листа №344/19686/2013 згідно постанови від 29 вересня 2017 року про повернення виконавчого документу стягувачу не закінчився, у зв`язку з перериванням, і визначений до 29 вересня 2020 року, тобто вже в межах ЗУ та Перехідних положень ЦПК України.

Постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 29 вересня 2017 року із зазначенням головним державним виконавцем строку пред`явлення виконавчого документа до виконання в строк до 29 вересня 2020 року ніким не оскаржено та вона є чинною.

За змістом п.17.4 Перехідних положень ЦПК ухвала про видачу дубліката виконавчого документа постановляється у десятиденний строк із дня надходження заяви, обов`язку здійснювати розгляд заяви за участі сторін процесуальним законодавством не передбачено, та згідно ч.2 ст. 247 ЦПК у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Видача дубліката виконавчого листа передбачена законодавством лише у разі його втрати. Оригінал виконавчого листа вважається втраченим, коли його загублено, викрадено, знищено або істотно пошкоджено, що унеможливлює його виконання. Стягувач має повідомити суду обставини, за яких виконавчий лист було втрачено, подавши відповідні докази.

На підтвердження втрати виконавчого листа заявником надано акт від 30 вересня 2019 року про відсутність виконавчого документу №344/19686/2013, виданого 12 лютого 2015 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» 90 870 гривень матеріальної шкоди, де вказано, що при розшуку вказаного виконавчого листа його наявність на виконанні або зберіганні встановити не вдалося. Через текучість кадрів, вилучення документів податковою поліцією, частих переїздів заводоуправління втрачено ряд документів, в тому числі і виконавчий лист. Акт містить інформацію щодо ідентифікації втраченого виконавчого листа, а тому доводи апелянта про відсутність причин вважати поважною причиною втрату виконавчого листа є надуманими.

Суд першої інстанції, зважаючи на обставини справи, дійшов вірного висновку про те, що підтверджено факт втрати оригіналу спірного виконавчого листа, виданого на примусове виконання заочного рішення Івано-Франківського міського суду від 25 квітня 2014, саме актом від 30 вересня 2019 року про відсутність виконавчого документу, правильно вважав, що строк пред`явлення виконавчого листа до виконання не закінчився, а доводи апеляційної скарги вказаних обставин не спростовують.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, оскільки наведені апелянтом доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 27 лютого 2020 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Л.В. Василишин

М.Д. Горейко