Справа № 130/310/19
Провадження № 22-ц/801/476/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Порощук П. П.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2020 рокуСправа № 130/310/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 грудня 2019 року, ухвалене суддею Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області Порощуком П.П.,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Жмеринської районної державної нотаріальної контори про визнання договору дарування земельної ділянки недійним.

Позовна заява мотивована тим, що 28.12.2000 рішенням 19 сесії 3 скликання Телелинської сільської ради Жмеринського району Вінницької області позивачу надана в постійне користування земельна ділянка для ведення і розширення особистого підсобного господарства із земель запасу за межами населеного пункту (Урочище «Біля хутора «Ленінка») загальною площею 1,00 га.

Позивач зазначає, що вирішив приватизувати вказану земельну ділянку. Однак так як він має вади зору, погодився на допомогу своєї сестри -відповідача ОСОБА_2 щодо оформлення необхідної технічної документації з землеустрою для приватизації земельної ділянки.

В травні 2018 року ОСОБА_2 повідомила позивача, що зібрала всі необхідні документи та вказала, що потрібно оформити державний акт про право власності на земельну ділянку на ОСОБА_1 в нотаріальній конторі. Що сторони і зробили.

Однак через деякий час позивачу стало відомо, що відповідач ввела його в оману та скориставшись його безпорадним станом через вади зору, фактично уклала договір дарування земельної ділянки, згідно якого позивач передав безоплатно у власність відповідачу спірну земельну ділянку. В нотаріальній конторі тексту договору він не читав, тільки ставив підписи, де йому вказували. Текст договору через вади зору нотаріусом прочитаний не був, про що свідчить відсутність такої відмітки в договорі.

Після звернення ОСОБА_1 до нотаріальної контори , нотаріус роз`яснила сторонам, що вони можуть анулювати договір, однак відповідач відмовилась.

Виходячи з наведеного, позивач просив суд визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, який був укладений внаслідок обману з підстав визначених ст.230 ЦК України.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 грудня 2019року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування недійсним. Суд проігнорував доводи відносно того, що підписуючи договір позивач перебував під впливом обману відповідачем через вади зору.

В свою чергу ОСОБА_2 та Жмеринська районна державна нотаріальна контора подали письмовий відзив на апеляційну скаргу, де просили її залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, дослідивши матеріали та обставини справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову свій висновок мотивував тим, що позивачем не доведено того, що під час укладення договору дарування земельної ділянки від 28.05.20018 року, він перебував під впливом обману щодо обставин які мають істотне значення,а тому підстави для задоволення позовних відсутні.

З таким висновком погоджується апеляційна інстанція, оскільки він ґрунтується на Законі, відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить наявним доказам та матеріалам справи та зроблений у відповідності до норм процесуального та матеріального права.

Судом встановлено, що з протоколу 19 сесії 3 скликання Телелинецької сільської ради Жмеринського району від 28.12.2000 слідує, що ОСОБА_1 надана в постійне користування земельна ділянка в постійне користування для ведення і розширення особистого підсобного господарства із земель запасу за межами населеного пункту (Урочище «Біля хутора «Ленінка») загальною площею 1,00 га. (Т.1 а.с. 7).

Відповідно до державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ІІ-ВН №007865 від 15.02.2001, ОСОБА_1 належала вказана земельна ділянка на праві постійного користування (Т.1 а.с. 34).

24.02.2017 ОСОБА_1 надав нотаріально посвідчене доручення, яким уповноважив ОСОБА_2 здійснювати всі необхідні дії, щодо державної реєстрації/перереєстрації в органах державної реєстрації прав та інших компетентних органах його прав власника та правовстановлюючих документів щодо належної позивачу земельної ділянки під №4 (Т.1 а.с. 35).

В матеріалах справи міститься доказ, що право власності на вказану земельну ділянку було зареєстровано за позивачем 27.12.2017 року державним реєстратором Северинівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області.(а.с.8 зворотній його бік). На переконання апеляційної інстанції дана обставина спростовує твердження позивача про відсутність державної реєстрації права власності на землю на час укладення договору дарування.

28.05.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування земельної ділянки, посвідчений державним нотаріусом Жмеринської районної державної нотаріальної контори Вінницької області Суською С.В., згідно умов якого ОСОБА_1 передав безоплатно у власність, а ОСОБА_2 прийняла у власність земельну ділянку площею 1,0 га в межах згідно з планом місце розташування Вінницька область Жмеринський район Телелинецька сільська рада, цільове призначення (використання) земельної ділянки 01.03. - для ведення особистого селянського господарства - кадастровий номер :03:003:0252 (п.1.1 Договору дарування) (Т.1 а.с.8-10).

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В обґрунтування недійсності договору дарування ОСОБА_1 посилався на ті обставини, що він при укладенні вказаного договору перебував під впливом обману відповідачем щодо обставин вчиненої нотаріальної дії і через вади зору не був спроможний прочитати та ознайомитись з документами, які підписував, хоча його волевиявлення було направлено на оформлення державного акту про право власності на земельну ділянку. Крім того нотаріусом не було прочитано вголос текст договору.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

У частині третій статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

На підставі ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абз. п.5 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Визнання правочину недійсним з огляду на його вчинення всупереч вільному волевиявленню особи передбачено, зокрема, положеннями ст.ст.229-233 ЦК України.

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона правочину заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину другою стороною, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно роз`яснень, наданих у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивач. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

В позовній заяві та в апеляційній скарзі позивач посилається на те, що через вади зору він не бачив та не зміг прочитати документ, який підписував.

Як встановлено із медичної картки хворого (Т.1 а.с. 202-204) та оглядів лікаря офтальмолога від 17.04.2019 та 20.05.2019 (Т.1 а.с. 205-211), позивач перебуває на обліку у лікаря офтальмолога тривалий час та має короткозорість обох очей.

Однак зазначене вказує на те, що ОСОБА_1 не є інвалідом по зору, не потребує стороннього догляду та допомоги у зв`язку з короткозорістю або іншими захворюванням. Також підтверджується поясненнями лікарів офтальмологів Жмеринської ЦРЛ ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ..

Апеляційний суд звертає увагу обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитись саме стороною оскаржуваного правочину, яка діяла під впливом обману. Отже стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Будь-яких умов, наведених у зазначених нормах закону для визначення правочину таким, що здійсненим під впливом обману позивачем, наведено не було.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, що при укладенні правочину мав місце обман, що вплинуло на її волевиявлення, і що цей обман дійсно бува і він має істотне значення.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Натомість, як вбачається із тексту договору дарування (Т.1 а.с.8) позивач, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, діючи без впливу омани, попередньо ознайомлений нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений договір, безоплатно передав у власність, а відповідач ОСОБА_2 прийняла у власність земельну ділянку площею 1,0 га в межах згідно з планом місце розташування Вінницька область Жмеринський район Телелинецька сільська рада. При цьому, сторони не визнані недієздатними або обмежено дієздатними, висловили свої дійсні наміри щодо передання в дар позивачем та отримання дару відповідачем, що договір не є мнимим, удаваним, зловмисним, відповідає інтересам сторін, їх умови сторонам зрозумілі та відповідають реальній домовленості, що договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, що в ньому обумовлені.

ОСОБА_1 , а ні суду першої інстанції, а ні суду апеляційної інстанції, не надано будь-яких доказів в розумінні ст.76-80 ЦПК України, на підтвердження заявлених позовних вимог.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що відсутні докази обману позивача відповідачем, відсутні підстави невідповідності даного правочину волевиявленні ОСОБА_1 та відсутні вади зору, які б перешкоджали позивачу прочитати, ознайомитись з текстом договору, про що свідчить підпис позивача в договорі та з`ясувати правові наслідки правочину і обов`язки сторін, передбачені договором. Тому договір дарування земельної ділянки від 28.05.2015, не може бути визнаний недійним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що він уяви не мав, що підписував договір дарування не заслуговують на увагу, оскільки в договорі у графі підписи, позивач власноручно написав, що текст та умови договору відповідають дійсній його волі та наміром, також підтвердив вказане своїм підписом.

Допитані в судовому засіданні свідки при укладенні договору безпосередньо присутні не були. Надати пояснення, які б стосувалися предмета доказування вони не змогли. Тобто їх показання не підтверджують обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, а тому обґрунтовано не були прийняті судом до уваги.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 дублюють позовні вимоги позивача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд, та є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача у цій справі, яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Мотиви, на які посилається позивач, звертаючись до апеляційної інстанції щодо неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права є безпідставними та до уваги колегією суддів не приймаються. Як не приймається до уваги доводи скарги про те, що суд не прийняв до уваги, що нотаріус при вчиненні нотаріальної дії не встановив особу , що звернулася за вчиненням нотаріальної дії та не перевірив повноваження представника за дорученням. Дані доводи не приймаються до уваги, оскільки ці обставин не були предметом розгляду в суді першої інстанції і не були підставою звернення до суду із позовом, тобто доводи апеляційної скарги в цій частині виходять за межі позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, суд правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у його мотивувальній частині.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її постановлення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28 лютого 2020 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало