П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2020 року м. Київ

Справа № 761/46925/18

Провадження: № 22-ц/824/4250/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар Гулієв М.Д.о,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Круглика Валерія Володимировича в інтересах ОСОБА_1

на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року, ухвалене під головуванням судді Осаулова А.А.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про розірвання шлюбу, стягнення коштів та визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в :

В грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 05 жовтня 2012 року між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб. Попередньо, а саме, 04 жовтня 2012 року між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюбний договір, відповідно до умов якого, відповідач у разі розірвання шлюбу після спливу трьох і більше років перебування у зареєстрованому шлюбі зобов`язався виплатити їй компенсацію у розмірі 225 000 доларів США. У шлюбі у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 . Оскільки, сімейні відносини між сторонами не склалися, відновлення подружніх стосунків неможливе, просила суд розірвати шлюб, укладений між нею та ОСОБА_2 , визначити місце проживання доньки ОСОБА_3 з нею та з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь 225 000 доларів США.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 05.10.2012 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1560 від 05.10.2012 року, розірвано.

У задоволенні іншої частини позовних вимог про стягнення коштів та визначення місця проживання дитини відмовлено.

Не погодившись із судовим рішенням в частині вирішення позовних вимог про стягнення з відповідача коштів у розмірі 225 000 доларів США, ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 одав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладеним у судовому рішенні, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та ухвалити нове про задоволення цих позовних вимог.

Обґрунтовуючи подану апеляційну скаргу, адвокат Круглик В.В. в інтересах ОСОБА_1 посилався на те, що шлюбний договір наразі є чинним та ніким не оскаржений, будь-які зміни до нього сторонами не вносились, однак, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув. Також зазначав, що під час розгляду даної справи представником відповідача було подано зустрічний позов про визнання недійсним п.17 шлюбного договору, однак позов повернуто відповідачу з підстав пропуску строку на його подання.Такі дії відповідача, на його думку, вказують на те, що він, відповідач, намагається уникнути виконання своїх зобов`язань, покладених на нього шлюбним договором, а саме п. 17. Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_2 , укладаючи шлюбний договір та визначаючи розмір грошової компенсації у разі розірвання шлюбу, брав на себе певні ризики та в момент укладання договору розумів його умови. Окрім того, суд першої інстанції не застосував норму закону, яка підлягала застосуванню, а саме ч. 3 ст. 99 СК України.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її адвокат Круглик В.В. підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просили скасувати рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Адвокат Линник Є.В. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року оскаржується лише в частині вирішення позовних вимог про стягнення грошової крмпенсації, а тому в іншій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 05 жовтня 2012 року сторонизареєстрували шлюб. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_1 змінила прізвище на « ОСОБА_1 » ( т. 1 а.с. 12).

Сторони мають доньку- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 13).

04 жовтня 2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюбний договір, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кияницею А.Ф., та зареєстрований в реєстрі за №2982 (т.1 а.с. 11).

Відповідно до п. 1 Договору цим договором сторони визначили свої майнові права та обов`язки у шлюбі і на випадок його розірвання.

Пунктом 15 шлюбного договору передбачено, що кожен з подружжя повинен дотримуватися прав та законних інтересів другого з подружжя, встановлених цим договором та законом, як в шлюбі, так і після його розірвання.

Згідно з п. 17 Договору незалежно від непрацездатності та потреби у матеріальній допомозі, чоловік зобов`язується надавати утримання дружині. У випадку розірвання шлюбу, незалежно від того з чиєї ініціативі його буде розірвано, право на утримання припиняється, а чоловік зобов`язується виплатити дружині грошову компенсацію у розмірі еквівалентному 225 000,00 доларів США на момент виплати - якщо шлюб буде розірвано після спливу трьох і більше років перебування в зареєстрованому шлюбі.

Пункт 23 шлюбного договорусвідчить про те, що сторонам за договором зміст статей 92-103 Сімейного кодексу України нотаріусом роз`яснено.

05 жовтня 2012 року шлюбний договір набрав чинності.

Встановивши вищенаведені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову частково, вважаючи, що обґрунтованими є лише вимоги ОСОБА_1 щодо розірвання шлюбу.

Відмовляючи у стягненні грошової компенсації, суд першої інстанції, посилаючись на положення статтей 14, 15 СК України, вважав, що правовою підставою для такого стягнення є судове рішення про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Оскільки ухвалене судом першої інстанції 06 листопада 2019 року рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 таким не є, вимогу позивачки про стягнення коштів вважав передчасною.

Колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частинами 1, 9 статті 7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Оскільки договір, в тому числі шлюбний договір, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Частина 3 статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Отже принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям (ч. 1 ст. 92 СК України).

Відповідно до ч.ч. 1, ст. 93 СК України шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. Шлюбним договором можуть бути визначені майнові права та обов`язки подружжя як батьків.

Шлюбний договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується (ст. 94).

Відповідно до ч. 3 ст. 99 СК України шлюбним договором може бути встановлена можливість припинення права на утримання одного з подружжя у зв`язку з одержанням ним майнової (грошової) компенсації.

Як зазначалось вище, шлюбний договір набрав чинності 05 жовтня 2012 року, а тому його положення є обов`язковими для виконання сторонами, позивачем та відповідачем.

Окрім того, при укладенні шлюбного договору сторони були ознайомлені з правовими наслідками недодержання вимог закону при вчиненні правочинів, усвідомлювали природу цього правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діяли добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного.

Слід відмітити, що звернення відповідача у вересні 2019 року до суду із позовом про визнання правочину недійсним ( п.17 шлюбного договору) на мало наслідком ухвалення будь-якого судового рішення, а тому не може вважатись доказом недійсності даного договору.

Слід звернути увагу і на те, що дореєстрації шлюбу та підписання шлюбного договору, так і за весь час шлюбу, відповідач мав можливість висловити свою незгоду щодо умов шлюбного договору, відмовитись від його укладення або змінити його умови. Однак за весь період перебування у шлюбі і до моменту звернення позивачки до суду із вказаним позовом, відповідач своє право, передбачене п. 20 шлюбного договору та ст.ст. 100, 101 СК України, щодо зміни умов, розірвання або відмови від шлюбного договору не реалізував.

Зазначене дає підстави суду апеляційної інстанції вважати, що підписання договору та реєстрація шлюбу з його сторони були добровільними.

Укладений між сторонами шлюбний договір наразі є чинним,його недійсність судом не визнавалась, зміни до шлюбного договору сторонами не вносились.

Вказані обставини при апеляційному перегляді справи відповідачем не спростовані, а відтак грошове зобов`язання ОСОБА_1 , передбачене шлюбним договором від 04.10.2012 року у разі розірвання шлюбу, повинне бути виконане.

Ураховуючи наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивачки про стягнення грошових коштів, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на підставі п. 17 шлюбного договору підлягає стягненню грошова компенсація у розмірі еквівалентному 225 000 доларів США на момент виплати, шо за курсом НБУ на час ухвалення цього рішення (1 Долар США - 24,4431грн) становить 5 499 697,50 грн.

Окрім того колегія суддів відмічає наступне.

За змістом ч. 1 ст. 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні і похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Даною нормою процесуального права закріплюється право позивача об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами.

Під вимогою розуміється матеріально-правова вимога, тобто, предмет позову, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права. При цьому, об`єднанню підлягають вимоги, які пов`язані між собою підставами виникнення або доказами, що підтверджують ці вимоги.

Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача. Отже, вимоги повинні випливати з тих самих фактичних обставин, на яких вони ґрунтуються.

Об`єднання позовних вимог дає можливість досягти процесуальної економії, ефективніше використати процесуальні засоби для відновлення порушеного права, а також запобігти можливості ухвалення різних рішень за однакових обставин.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.04.2019 року у справі №914/2191/16, від 23.10.2019 року у справі №902/434/19, та від 30.10.2019 року у справі №922/1359/19.

Відповідно до ч. 1 ст.20 та ч. 4 ст. 188 ЦПК України не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам (ч. 5 ст. 188 ЦПК України).

Якщо у справі вимоги можуть бути об`єднані в одній позовній заяві і таке об`єднання не матиме наслідком утруднення вирішення спору, а навпаки, дасть можливість досягти процесуальної економії за однакових обставин, то вказане є доцільним.

Подібні висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2019 року у справі № 911/414/18.

У справі, що розглядається, позовні вимоги спрямовані на захист порушеного, на думку позивача, права на отримання грошової компенсації, що передбачена шлюбним договором у разі розірвання шлюбу.

В даному випадку розірвання шлюбу між сторонами має наслідком виникнення між ними цивільних правовідносин, що мають майновий характер, а тому вимога про стягнення грошової компенсації за шлюбним договором є похідною від вимоги про розірвання шлюбу.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 , оскаржуючи п. 17 шлюбного договору в судовому порядку, не визнає вимогу позивачки про стягнення грошової компенсації, остання вбачає порушення своїх прав у наслідках, спричинених розірванням шлюбу, а тому одночасне заявлення нею вимог про розірвання шлюбу та стягнення грошової компенсації є належним способом захисту її цивільних прав та інтересів.

Тобто, ОСОБА_1 вправі заявляти в одному позові вимоги про розірвання шлюбу як основної та стягнення грошової компенсації як похідної від попередньої. Окрім того, обидві вимоги пов`язані між собою підставою виникнення, поданими доказами, регулюються нормами Сімейного та Цивільного законодавства.

Також слід відмітити, що момент набрання судовим рішенням законної сили пов`язується з настанням певних правових наслідків для сторін у справі.

Отже, у разі задоволення усіх заявлених позивачкою вимог, з набранням такого рішення чинності в частині розірвання шлюбу, одночасно вступає в законну силу і рішення щодо стягнення грошових коштів. Вирішення спору у такий спосіб по суті є процесуальною економією та запобіганням можливості ухвалення різних рішень за однакових обставин.

Вищевикладені положення цивільного та процесуального закону залишились поза увагою суду першої інстанції, що стало наслідком ухвалення неправильного рішення в частині позовних вимог про стягнення грошової компенсації.

Також слід відмітити, що відповідно до частини першої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 6 ст. 188 ЦПК України залежно від обставин справи, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання цивільного судочинства.

Отже, визначальною умовою для роз`єднання позовних вимог є та обставина, що таке роз`єднання сприятиме виконанню завдання цивільного судочинства.

Зазначений припис спрямований на те, щоб суб`єкт правовідносин міг з дотриманням принципів цивільного судочинства і конкретних обставин скористатися правом на судовий захист.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що суд вправі з власної ініціативи до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження для забезпечення виконання завдань цивільного судочинства, тобто, зокрема, для своєчасного вирішення судом спорів у сфері цивільно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб…

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції вважав, що позовна вимога про стягнення грошової компенсації є передчасною, однак, не зважаючи на положення ч. 6 ст. 188 ЦПК України, які надають йому право з власної ініціативи роз`єднати позовні вимоги, таких дій не вчинив, що суперечить виконанню завдання цивільного судочинства щодо справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду і вирішення цивільної справи.

З урахуванням вищевикладеного суд доходить висновку, що доводи апеляційної скарги щодо неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду викладеним у судовому рішенні обставинам справи, порушення норма матеріального та процесуального права та не застосування норми закону яка підлягала застосуванню знайшли своє підтвердження при апеляційному перегляді справи.

За таких підстав, апеляційна скарга адвоката Круглика В.В. в інтересах ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції у відповідності до ч. 1 ст. 376 ЦПК України в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення грошової компенсації підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення цих позовних вимог.

Згідно із положеннями статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Отже, відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування судових витрат по сплаті судового збору підлягає стягненню 8810 грн за звернення до суду із вимогою майнового характеру та 13 215 грн за подання апеляційної скарги, а всього 22 025 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Круглика Валерія Володимировича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення коштів скасувати та ухвалити нове про задоволення цих позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) грошову компенсацію у розмірі еквівалентному 225 000 доларів США (двісті двадцяти п`яти тисячам) доларів США, що на момент виплати за курсом НБУ на час ухвалення цього рішення становить 5 499 697,50 (п`ять мільйонів чотириста дев`яносто дев`ять тисяч шістсот дев`яносто сім) грн 50 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на відшкодування судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 22 025 (двадцять дві тисячі двадцять п`ять) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 28 лютого 2020 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль