ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 599/1708/19Головуючий у 1-й інстанції Чорна В.Г.
Провадження № 22-ц/817/109/20 Доповідач - Бершадська Г.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Бершадська Г.В.

суддів - Ткач О. І., Ходоровський М. В.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Зборівського районного суду Тернопільської області від 21 листопада 2019 року (постановлену суддею Чорною В.Г., повний текст якої складено 21 листопада 2019 року) у цивільній справі № 599/1708/19 за заявою ОСОБА_1 про стягнення з Львівського державного університету внутрішніх справ на користь ОСОБА_1 судових витрат на правничу допомогу,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Гораль А.Р. звернувся до суду з заявою про розподіл судових витрат на правничу допомогу. Вимоги тим, що 16.08.2019 року позивач звернувся в суд з позовом про стягнення витрат пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ в розмірі 31745,36 грн. у зв`язку з чим між ОСОБА_1 та адвокатом Гораль А.Р. укладено договір про надання правничої допомоги та понесено витрати на її оплату.

Ухвалою Зборівського районного суду Тернопільської області від 20.09.2019 року провадження у цивільній справі закрито, у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Зазначив, що витрати понесені відповідачем на правничу допомогу в розмірі 3500 грн. необхідно стягнути з позивача.

Ухвалою Зборівського районного суду Тернопільської області від 21 листопада 2019 року в задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Гораль А.Р. відмовлено.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду представник ОСОБА_1 - адвокат Гораль А.Р. подав апеляційну скаргу у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права просив ухвалу суду першої інстанції скасувати, а заяву про розподіл судових витрат задовольнити.

Зазначив, що відповідачем представлено достатні, належні та допустимі докази факту понесення судових витрат та їх обсягу, доведено зв`язок таких витрат із судовим розглядом даної справи.

Вказав, що звернення позивача з позовом в порядку цивільного судочинства було недобросовісною та необґрунтованою дією, оскільки позивачу було відомо, що така категорія справ розглядається в порядку адміністративного судочинства. Звернення позивача з позовом в порядку цивільного судочинства вважає зловживанням позивачем своїми процесуальними правами.

У відзиві на апеляційну скаргу Львівський державний університет внутрішніх справ, доводи апеляційної скарги заперечив.

Вказав, що умовою відшкодування відповідачу понесених витрат на правничу допомогу є необгрунтованість дій позивача, однак позивач подав позов відповідно до низки нормативних актів, за наявності боргових зобов`язань, які визнав відповідач у заяві про відстрочку оплати заборгованості.

Позивач зазначає, що відповідачу було відомо, що дана категорія справ розглядається в порядку адміністративного судочинства виходячи з ухвали Яворівського районного суду Львівської області від 10 січня 2019 року, однак замовчує той факт коли вказана ухвала набрала законної сили після її перегляду в апеляційному порядку.

Зазначає, що відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018 року у справі №461/5577/15-ц за позовом позивача, визначено цивільну юрисдикцію для даних справ. Таким чином практика Верховного Суду в даній категорії справ не була однозначною, що не може свідчити про недобросовісність і необґрунтованість дій позивача. Крім цього у справі №300/172/19 за аналогічним позовом Закарпатський апеляційний суд у постанові від 19.06.2019 року зазначив, що висновки Великої Палати Верховного Суду до вказаних правовідносин не застосовуються. Така судова практика є непоодинокою.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явились.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи з наступного.

Судом встановлено, що провадження у справі закрито у зв`язку з тим, що справа не підлягала розгляду в порядку цивільного судочинства.

25.08.2019 року між відповідачем ОСОБА_1 та адвокатом Гораль А.Р. укладено договір про надання правої допомоги.

Згідно акту наданих послуг відповідачу надавалась консультація (500 грн), адвокат ознайомлювався з матеріалами справи (1500 грн), аналізував чинне законодавство і судову практику та формулював правову позицію по справі (1000 грн), готував клопотання про закриття провадження у справі (500 грн) (а.с 75).

Квитанцією про оплату правничої допомоги підтверджено сплату ОСОБА_1 3500 грн за вказаним договором (а.с. 85).

Відмовляючи в задоволенні заяви про розподіл судових витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було доведено, що позивачем здійснено необґрунтовані дії при зверненні до суду з позовом та в чому вони виражені, зокрема чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Питання розподілу судових витрат врегульовано статтями 141, 142 ЦПК України.

Стаття 142 цього Кодексу регулює розподіл судових витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду.

Згідно ч.5 ст. 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

В частині 9 статті 141 ЦПК України передбачено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Згідно частини 2 статті 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:

1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;

2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;

3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;

4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;

5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Звернення позивача до суду із позовною заявою в порядку цивільного судочинства не свідчить про безпідставність та необґрунтованість позову та не може бути розцінено як необґрунтовані дії позивача, так як це є його диспозитивним правом, передбаченим цивільним процесуальним законодавством України, яке не містить обмежень в його реалізації.

Крім того, звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом особи, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, та безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.

В даному випадку для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачеві необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи у ході розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

Відповідачем не доведено, що дії позивача були необґрунтованими та у чому вони виражені.

Доводи апеляційної скарги, що позивачу було відомо, що така категорія справ розглядається в порядку адміністративного судочинства, оскільки станом на початок 2019 року існувала така судова практика, колегією суддів оцінюються критично, оскільки як свідчать судові справи на які посилаються сторони позиція Верховного Суду щодо підсудності вказаної категорії справ змінювався неодноразово. На час подання позивачем позову суди першої і апеляційної інстанції ще не відреагували належним чином на зміну практики, що виразилося в тому, що певна кількість позовів поданих позивачем продовжувала розглядатися за правилами цивільного судочинства. Судова практика, щодо позовів позивача була приведена в єдине русло вже після звернення позивача з позовом по даній справі.

Динамічність та мінливість судової практики, не врахування змін такої практики позивачем не може свідчити про недобросовісність дій позивача у разі його звернення в суд з порушенням правил підсудності, оскільки норми національного законодавства містять відповідні положення, які суд застосовує у разі коли позов подано з порушенням правил підсудності, тим самим захищає права відповідача.

Критичній оцінці підлягають і доводи апеляційної скарги про те, що звернення позивача з позовом в порядку цивільного судочинства вважає зловживанням позивачем своїми процесуальними правами, оскільки такі дії позивача не підпадають під випадки передбачені ст. 44 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно дійшов висновку про відсутність передбачених підстав для компенсації відповідачу понесених ним витрат, пов`язаних із розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача, оскільки відповідачем не доведено і в матеріалах справи відсутні докази щодо необґрунтованих дій позивача.

За таких обставин ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою і підстав для її скасування з мотивів наведених в апеляційній скарзі немає.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно вимог ст. 141 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Зборівського районного суду Тернопільської області від 21 листопада 2019 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах понесених ними витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 02 березня 2020 року.

Головуючий Бершадська Г.В.

Судді: Ткач О. І.

Ходоровський М. В.