ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

02 березня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/12083/18

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/516/20

Чернігівський апеляційний суд в особі судді Мамонової О.Є., розглянув матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 на заочне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Обслуговуючий кооператив «Автомобільний кооператив № 36А», -

У С Т А Н О В И В:

17 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою на вказане судове рішення, в якій просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалите нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що оскаржуваним судовим рішенням фактично було вирішено питання про її речові права щодо гаражу № НОМЕР_1 в Обслуговуючому кооперативі «Автомобільний кооператив № 36А», що виникли з факту нібито укладеного нею правочину, а також про її права і обов`язки у відносинах з органом управління автомобільного кооперативу з приводу певного рішення даного органу Однак до участі у даній справі останню не було залучено, ані під час розгляду справи судом першої інстанції, ані під час відповідного апеляційного провадження.

Проте, за даною апеляційною скаргою не може бути відкрито апеляційне провадження, враховуючи наступне.

Відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно п. 8 ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року №11-рп/2007 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ч. 2 ст. 383 Кримінально-процесуального кодексу України зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини та громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано положеннями глав 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до ч 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною 1 ст. 6 та ст. 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Вирішуючи питання стосовно застосування ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, що «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, наступне, «…. якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24-25, п. 57)».

Європейський суд з прав людини вказує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (Volovik v. Ukraine, №15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Статтею 17 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті та правового висновку Верховного Суду України у постанові від 03.02.2016 у справі № 6-885цс15, право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках. Особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють, обмежують, або припиняють права або обов`язки цих осіб.

В постанові Верховного Суду від 11.07.2018 у справі № 911/2635/17 міститься висновок, відповідно до якого рішення суду є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб.

Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права та обов`язки цієї особи.

Отже, первинним для розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 - особи, яка не брала участь у цій справі, є з`ясування апеляційним судом тієї обставини, чи вирішив суд оскаржуваним рішенням питання про її права, інтереси та (або) обов`язки.

З матеріалів справи вбачається, що у листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив в порядку поділу спільного майна подружжя стягнути на його користь грошову компенсацію в сумі 56 384 грн за 1/2 частину вартості будівельних матеріалів, виробів та конструкцій згідно висновку експерта від 30.09.2018 № 25-18, що були використані під час будівництва гаражу № НОМЕР_1 , в а/к № АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 січня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено. В порядку поділу спільного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в сумі 56 384 грн за 1/2 частину вартості будівельних матеріалів, виробів та конструкцій згідно висновку експерта від 30.09.2018 № 25-18, що були використані під час будівництва гаражу № НОМЕР_1 , в а/к № АДРЕСА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат. Задовольняючи позов суд першої інстанції послався на приписи ст. 60, 65, 68, 70 СК України та ст. 331 ЦК України.

У мотивувальній частині вказаного судового рішення зазначено: «Відповідно до довідки Автомобільного кооперативу № 36-А від 15.01.2019, гаражний бокс № НОМЕР_1 (колишній АДРЕСА_2 ) в Автомобільному АДРЕСА_1 ) знаходився у використанні ОСОБА_3 до 05.11.2018. На даний момент знаходиться у власності ОСОБА_1 згідно акту № 17 від 11.11.2018 зборів правління кооперативу № 36-А». Як вбачається із матеріалів цивільної справи зміст вказаного абзацу судового рішення повністю відтворений із змісту довідки за підписом голови Автомобільного кооперативу № 36-А (а.с.60). Будь-яких висновків щодо прав та обов`язків заявниці судом не зроблено.

Спір у даній справі виник із сімейних правовідносин та стосувався поділу спільного майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 участі у розгляді даної справи не брала, оскаржуваним рішенням районного суду питання про права та обов`язки ОСОБА_1 суд першої інстанції не вирішував.

У мотивувальній та резолютивній частинах рішення суду будь-яких висновків суду щодо прав та обов`язків заявниці не міститься і таке питання судом першої інстанції взагалі не вирішувалось.

У досліджуваних правовідносинах достеменно не встановлено настання таких несприятливих наслідків для заявниці та останньою не доведено, що саме оскаржуваним заочним рішенням суду першої інстанції вирішено питання про права свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 .

Зі змісту апеляційної скарги ОСОБА_1 випливає, що посиланням в оскаржуваному рішенні суду на те, що на даний момент гараж АДРЕСА_3 , знаходиться у власності ОСОБА_1 згідно акту № 17 від 11.11.2018 зборів правління кооперативу № 36-А фактично вирішено питання про її речові права щодо певного об`єкту нерухомого майна, що виникли з факту нібито укладеного нею правочину, а також про її права і обов`язки у відносинах з органом управління автомобільного кооперативу з приводу певного рішення даного органу. Однак вказані обставини не були предметом судового розгляду, судом першої інстанції не встановлювались, а є лише викладенням змісту довідки посадової особи, що міститься в матеріалах справи.

З урахуванням викладеного, вказані посилання в оскаржуваному рішенні суду не мають преюдиційного значення.

Враховуючи вищевикладене та зважаючи на те, що апеляційну скаргу подано особою, яка не має передбаченого ст. 352 ЦПК України права на апеляційне оскарження, котра не брала участі у справі і про права та обов`язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 належить відмовити.

Керуючись ст.ст. 352, 358, 367, 390 ЦПК України, суддя, -

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Обслуговуючий кооператив «Автомобільний кооператив № 36А».

Копію даної ухвали разом з апеляційною скаргою, та доданими до апеляційної скарги матеріалами надіслати ОСОБА_1 .

Надіслати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Обслуговуючому кооперативу «Автомобільний кооператив № 36А» копію даної ухвали.

Копію апеляційної скарги залишити в суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя О.Є.Мамонова