Справа № 408/2549/18-ц
Провадження № 2/408/154/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2020 року смт. Біловодськ

Біловодський районний суд

у складі: головуючого-судді: Кускової Т.В.

при секретареві: Сіпаковій Л.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Біловодська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Біловодська селищна рада Біловодського району Луганської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що їй на праві приватної власності належить житлове приміщення житловий будинок АДРЕСА_1 .

Вказувала, що у вищезазначеному житловому будинку зареєстрований її молодший син ОСОБА_2 , який у ньому з 2012 року не проживає, комунальні платежі не сплачує, участі в утриманні житла не приймає, ним не користується, будь-яких власних речей в житлі не зберігає, його станом не цікавиться, мешкає за іншою адресою, позивачу невідомою, родинні зв`язки з ним втрачені. У зв`язку із цим на думку позивача ОСОБА_2 втратив право користування вищевказаним житловим приміщенням.

У зв`язку з наведеним, просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_1 та зняти його з реєстрації.

Позивачка до суду не з`явилась, у наданій заяві просила розглянути справу у її відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Причини неявки в судове засідання не повідомив, до суду з заявою про проведення судового розгляду справи без його участі не звертався, клопотань про відкладення судового засідання, чи відзиву на позов, до суду не подавав.

Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд, розглянувши матеріали справи, вважає за необхідне проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, судом встановлені наступні обставини.

Із змісту свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САА № 356920 від 10 лютого 2005, виданого виконавчим комітетом Шуліківської сільської ради Біловодського району Луганської області, номер № 13/32, вбачається, що ОСОБА_1 є повним власником нерухомого майна, а саме: житлового будинку АДРЕСА_1 .

Право власності ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 також находить своє підтвердження з копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10 лютого 2005 року № 6463287, виданого КП «Біловодське БТІ».

Відповідно до довідки від 23 червня 2018 року № 128, виданої Шуліківським старостинським округом Біловодської селищної ради Біловодського району Луганської області за адресою будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_2 зареєстрований, але фактично не проживає з 2012 року.

Актом обстеження житлово-побутових умов від 23 червня 2018 року підтверджується, що відповідач ОСОБА_2 за адресою: будинок АДРЕСА_1 , фактично не проживає з 2012 року. Даний факт підтверджується підписом депутата Біловодської селищної ради Шуліка С.В.

Відповідно до ч. 4 ст. 156, ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина, діти і батьки.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не є членом сім`ї власника будинку.

Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 383 ЦК Українивласник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд.

Судом встановлено, що відповідач не проживає в будинку, своїх речей там не зберігає, житловою площею не цікавиться, витрати по його утриманню не несе, дій, які б свідчили про намір та бажання зберегти за собою право користування житловим приміщенням, не вчинив.

За таких обставин, суд, оцінивши зібрані по справі докази приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Будь-яких доказів в спростування позовних вимог під час розгляду справи не подано, а судом не здобуто.

Водночас, в іншій частині, позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки суд приймає до уваги норми діючого законодавства, а саме ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», згідно положень якої зняття з реєстрації місця проживання відбувається, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщення. Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття такої особи з реєстрації у вказаному житловому приміщенні.

Відповідно до п.1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції, що покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.).

У зв`язку з цим суд приходить до висновку, що є достатні правові підстави для виправданого, тобто законного втручання у гарантоване ст. 8 Конвенції право кожного на повагу до свого житла для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Аналізуючи вищенаведені обставини, суд приходить до переконання, що в даному випадку мають місце порушення прав позивача зі сторони відповідача, які підлягають захисту, шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням будинок АДРЕСА_1 .

У силу вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 12,81,206,259,263-265 ЦПК України, ст. 405 ЦК України, -

вирішив:

Позов - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинок АДРЕСА_1 .

У решті позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою у порядку та строки, що передбачені ст. 284 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Луганського апеляційного суду через Біловодський районний суд Луганської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Кускова Т.В.