П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 лютого 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Готри Т. Ю.,

суддів Собослоя Г.Г., Мацунича М.В.

з участю секретаря судових засідань: Микуляк Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради, третьої особи Благодійний фонд збереження та розвитку фольклору Закарпаття «Красія» про визнання протиправним та скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та скасування його реєстрації, за апеляційними скаргами Ужгородської міської ради, третьої особи Благодійний фонд збереження та розвитку фольклору Закарпаття «Красія» на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 липня 2019 року, ухвалене суддею Деметрадзе Т.Р.,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Ужгородської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, Благодійний фонд збереження та розвитку фольклору Закарпаття "Красія", про визнання протиправним та скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Позов мотивовано тим, що у 2016 році власниками житлових приміщень багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 було засновано об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Комендаря 15».

27.07.2016 року при прийнятті виконавчим комітетом Ужгородської міської ради рішення №230 «Про затвердження актів списання багатоквартирних будинків із комунального балансу міста», позивач дізнався про факт вилучення із спільної сумісної власності власників квартир багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 допоміжного приміщення цокольного поверху №08. Зазначене приміщення було допоміжним і використовувалось усіма мешканцями квартир першого під`їзду.

19 жовтня 1993 року згідно з розпорядженням Глави міської управи №487 «Про реєстрацію будинковолодінь» незаконно та протиправно встановлено і зареєстровано право власності на вказане приміщення за територіальною громадою в особі Ужгородської міської управи.

27.12.2001 року рішенням ХХХУ сесії відповідач прийняв рішення про відчуження приміщення Благодійному фонду збереження та розвитку фольклору Закарпаття «Красія» під творчу майстерню.

Рішенням ХХХУ1 сесії 111 скликання від 24.01.2002 року у попереднє рішення ХХХУ сесії 111 скликання від 27.12.2001 року внесено зміни в такій редакції : «Передати у власність благодійному фонду збереження та розвитку фольклору Закарпаття «Красія» вбудоване цокольне приміщення загальною площею 60,2 кв.м по АДРЕСА_1 під творчу майстерню».

Позивач разом з сім`єю проживає в будинку АДРЕСА_1 з листопада 1990 року, а в 2010 році отримав у власність разом з сім`єю квартиру №7 в цьому будинку. Спірні рішення вважає незаконними, такими, що порушують права співвласників будинку, в тому числі і його, оскільки цими рішеннями їх позбавлено майна, що перебувало в спільній сумісній власності всіх власників квартир. Відповідно до проектної документації всі приміщення цокольного поверху призначалися для обслуговування та задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку, в яких розміщувалися колясочні, лфітові, пральні, господарські та інші допоміжні приміщення. А тому передача зазначених приміщень у власність Благодійному фонду збереження та розвитку фольклору Закарпаття «Красія» є незаконною.

Посилаючись на наведене, просив суд визнати протиправним та скасувати рішення Ужгородської міської ради від 27 грудня 2001 року «Про передачу у власність вбудованого цокольного приміщення по АДРЕСА_1 » та рішення Ужгородської міської ради від 24 січня 2002 року «Про внесення зміни до рішення XXXV III скликання від 27 грудня 2001 року « Про передачу у власність вбудованого приміщення по АДРЕСА_1 »; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно - вбудоване цокольне приміщення за адресою : АДРЕСА_3 загальною площею 60,2 кв м від 06 лютого 2002 року, видане Благодійному фонду збереження та розвитку фольклору Закарпаття «Красія»; скасувати реєстрацію права власності за Благодійним фондом збереження та розвитку фольклору Закарпаття «Красія» на нерухоме майно - вбудоване цокольне приміщення площею 60,2 кв.м. за адресою : АДРЕСА_3 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 липня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Ужгородської міської ради від 27 грудня 2001 року «Про передачу у власність вбудованого цокольного приміщення по АДРЕСА_1 » та рішення Ужгородської міської ради від 24 січня 2002 року «Про внесення зміни до рішення XXXV III скликання від 27 грудня 2001 року « Про передачу у власність вбудованого приміщення по АДРЕСА_1 » - скасовано.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно - вбудоване цокольне приміщення за адресою : АДРЕСА_3 загальною площею 60,2 кв м від 06 лютого 2002 року, видане Благодійному фонду збереження та розвитку фольклору Закарпаття «Красія».

Скасовано реєстрацію права власності за Благодійним фондом збереження та розвитку фольклору Закарпаття «Красія» на нерухоме майно - вбудоване цокольне приміщення площею 60,2 кв.м. за адресою : АДРЕСА_3 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

В апеляційних скаргах Ужгородська міська рада і Благодійний фонд збереження та розвитку фольклору Закарпаття «Красія» просили скасувати зазначене рішення, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 відмовити. Зокрема, Благодійний фонд указував на те, що його, як власника спірного майна, не було залучено до участі в справі в якості відповідача, чим було порушено його права, так як суд вирішив питання про його майнові права. Також суд першої інстанції помилково застосував норми ЦК України від 16.01.2003 до спірних правовідносин, які виникли у 2001 році, тобто до набуття чинності цим Кодексом. Що позивач на момент прийняття Ужгородською міською радою спірних рішень (27.12.2001, 24.01.2002) був лише наймачем квартири АДРЕСА_4 , а власником Ужгородська міська рада, на балансі якої знаходилися неприватизовані приміщення цього будинку. А тому суд першої інстанції помилково дійшов висновку про порушення прав позивача спірними рішеннями Ужгородської міської ради щодо передачі у власність Благодійному фонду збереження та розвитку фольклору Закарпаття «Красія» вбудованого цокольного приміщення загальною площею 60,2 кв м у цьому будинку. Також указував і на те, що на момент набуття позивачем права власності на квартиру АДРЕСА_4 , спірне приміщення вже перебувало у власності Благодійного фонду понад 8 років, а тому не було допоміжним і таке не використовувалось як пральня, так як в матеріалах справи про це відсутні належні докази. Окрім цього, позивачем пропущено трирічний строк позовної давності на звернення до суду із зазначеним позовом, з яким він звернувся 16.11.2017, оскільки про порушене право він повинен був довідатися ще з моменту передачі Благодійному фонду спірного приміщення (2001 рік), так як позивач проживає в цьому будинку з моменту його введення в експлуатацію з 1991 року.

Ужгородська міська рада в апеляційній скарзі зазначає, що твердження позивача та висновки суду першої інстанції про те, що спірні приміщення мають статус допоміжних є помилковими і такими, що суперечать положенням Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», який розділяє поняття допоміжного та нежитлового приміщення. Також заперечує використання цього приміщення мешканцями багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 як пральні. І вказує на пропуск позивачем строку позовної давності.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу відповідача Ужгородської міської ради, в якому просив оскаржуване рішення суду залишити без змін.

У судовому засіданні представник Ужгородської міської ради Баняс В.Ю. і представники Благодійного фонду збереження та розвитку фольклору Закарпаття «Красія» Потапчук А.М. і адвокат Олійник Р.Б. апеляційні скарги підтримали і просили задовольнити з підстав наведених у скаргах.

Позивач ОСОБА_1 апеляційні скарги не визнав, просив такі відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали справи, колегія суддів уважає, що скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості.

Однак з таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд погодитись не може з огляду на наступне.

Згідно з п. 9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції чинній з 15 грудня 2017 року) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ч.1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Ужгородської міської ради, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, Благодійний фонд збереження та розвитку фольклору Закарпаття «Красія», в якому просив : - визнати протиправним та скасувати рішення Ужгородської міської ради від 27 грудня 2001 року «Про передачу у власність вбудованого цокольного приміщення по АДРЕСА_1 » та рішення Ужгородської міської ради від 24 січня 2002 року «Про внесення зміни до рішення XXXV III скликання від 27 грудня 2001 року « Про передачу у власність вбудованого приміщення по АДРЕСА_1 »; - визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно - вбудоване цокольне приміщення за адресою : АДРЕСА_3 загальною площею 60,2 кв м від 06 лютого 2002 року, видане Благодійному фонду збереження та розвитку фольклору Закарпаття «Красія»; - скасувати реєстрацію права власності за Благодійним фондом збереження та розвитку фольклору Закарпаття «Красія» на нерухоме майно - вбудоване цокольне приміщення площею 60,2 кв.м. за адресою : АДРЕСА_3 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Отже, звертаючись до суду із зазначеним позовом, вимоги якого стосувалися майнових прав Благодійного фонду збереження та розвитку фольклору Закарпаття «Красія», позивач такого залучив в якості третьої особи.

Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Колегією суддів установлено, що позивач вимог до Благодійного фонду збереження та розвитку фольклору Закарпаття «Красія», як до відповідача, не пред`являв, і такий до участі у справі в якості співвідповідача судом першої інстанції залучений не був.

Частиною першою статті 51 ЦПК України передбачено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (ч.2 ст.51 ЦПК України).

Відповідно до закріпленого в ст.13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства та за змістом ст.51 ЦПК України залучення судом до участі у справі особи як співвідповідача - можливе лише як результат вирішення судом клопотання позивача про заміну первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або ж залучення в якості співвідповідача особи, яка має відповідати за позовом.

Однак, розглядаючи зазначену справу місцевий суд не виконав вимоги ст.13 ЦПК України, не вирішив питання про залучення до участі у справі Благодійний фонд збереження та розвитку фольклору Закарпаття «Красія» як співвідповідача за правилами ст.51 ЦПК України та не попередив позивача про наслідки не вчинення даної процесуальної дії.

Апеляційний суд, відповідно до основних принципів цивільного процесу та наданих чинним ЦПК України повноважень, не має права залучати співвідповідачів на стадії апеляційного провадження.

Встановивши, що позов пред`явлено не до всіх осіб, які повинні відповідати за позовом, тому зважаючи на вказані порушення норм процесуального права, колегія суддів уважає, що рішення суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.3 ст.376 ЦПК, з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову, як пред`явленого не до всіх осіб, які повинні відповідати за позовом, що не позбавляє права позивача на звернення до суду із самостійним позовом до всіх осіб, які мають відповідати за таким позовом.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги Ужгородської міської ради, третьої особи Благодійний фонд збереження та розвитку фольклору Закарпаття «Красія» - задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 липня 2019 року - скасувати.

У позові ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради, третьої особи Благодійний фонд збереження та розвитку фольклору Закарпаття «Красія» про визнання протиправним та скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та скасування його реєстрації - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 лютого 2020 року.

Суддя-доповідач: Судді: