КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/6492/2020
справа №372/4004/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Голопапи Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 лютого 2020 року, ухваленого під головуванням судді Зінченко О.М.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , правонаступником якого є малолітня ОСОБА_3 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_4 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору, витребування майна, поділ спільного сумісного майна подружжя

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , правонаступником якого є малолітня ОСОБА_3 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю

треті особи у справі: Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області, Гаражно-будівельний кооператив "Промінь",-

встановив:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який неодноразово уточнювала та просила ухвалити рішення, яким:

1) визнати недійсним договір дарування будинку, укладеного у формі заяви про передачу нерухомого майна від 04 грудня 2015 року (форма №270), між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ;

2) витребувати у ОСОБА_4 двоповерховий будинок і сад, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , площа 1068 кв.м, реєстраційний номер 0/25460, план 2-207-341;

3) визнати спільною сумісною власністю подружжя:

- двоповерховий будинок і сад, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площа 1068 кв.м, реєстраційний номер 0/25460, план 2-207-341;

- квартиру АДРЕСА_2 ;

- житловий будинок загальною площею 222,6 кв.м, житловою 53,1 кв.м, літню кухню, площею 71,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_3 ;

- земельну ділянку площею 1370 кв.м за адресою: АДРЕСА_3 ;

- 1/6 частину будівель першої черги "Риболовно-спортивної бази" за адресою: АДРЕСА_3 ;

- земельну ділянку площею 0,2500 га за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: :01:026:0012;

- земельну ділянку площею 0,3600 га за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: :01:026:0015;

- нежитлові приміщення - апартамент №59 літера "А", площею 91,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_4 ;

- житловий будинок АДРЕСА_5 ;

- земельну ділянку площею 0,0846 га за адресою: АДРЕСА_5 , кадастровий номер: :01:009:0349;

- земельну ділянку площею 0,1500 га за адресою: АДРЕСА_5 , кадастровий номер: :01:009:0193;

- земельну ділянку площею 10000 кв.м за адресою: АДРЕСА_4 , земельні ділянки під номерами НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_18;

- земельну ділянку площею 0,2579 га за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: :01:009:0069;

- земельну ділянку площею 0,1669 га за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: :01:009:0070;

- земельну ділянку площею 0,0750 га за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: :01:009:0071;

- земельну ділянку площею 0,0750 га за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: :01:009:0072;

- земельну ділянку площею 1,6432 га за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: :01:009:0073;

- земельну ділянку площею 0,3500 га за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: :01:009:0032;

- земельну ділянку площею 0,5493 га за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: :01:009:0028;

- автомобіль LEXUS LS 460, 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 ;

- автомобіль SUZUKI GRAND VITARA, 2004 року випуску, двигун № НОМЕР_5 , кузов № НОМЕР_6 , реєстраційний номер НОМЕР_7 ;

- автомобіль VOLVO XC 90, двигун № НОМЕР_8 , кузов № НОМЕР_9 , реєстраційний номер НОМЕР_10 ;

- гаражний бокс № НОМЕР_11 у ГБК "Промінь" за адресою: м.Київ, вул. Ольжича, 48;

4) виділити автомобіль LEXUS LS 460, 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 їй у власність;

5) визнати за нею право власності на 1/2 частину іншого зазначеного майна (крім автомобілів SUZUKI GRAND VITARA та VOLVO XC 90);

6) стягнути 179835 грн. компенсації вартості частки у спільному сумісному майні.

Вимоги обґрунтовує тим, що з 26 лютого 1977 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . В період шлюбу між ними набуте зазначене майно.

Щодо визнання недійсним договору дарування зазначає, що такий укладено без її згоди.

Щодо визнання за нею права власності на автомобіль та стягнення грошової компенсації вартості частки у майні вказує, що вартість автомобілів SUZUKI GRAND VITARA та VOLVO XC 233180 грн. та 753438 грн. відповідно, автомобілі були відчужені ОСОБА_2 після припинення шлюбних відносин та без її згоди. Вартість автомобіля LEXUS LS 460 становить 626948 грн., знаходиться в постійному користуванні ОСОБА_1 , у зв`язку із чим і заявляє відповідні вимоги.

Не погодившись з первісним позовом, ОСОБА_2 пред`явлено зустрічний позов, який уточнив в ході розгляду справи та просив ухвалити рішення, яким визнати його особистою приватною власністю:

- квартиру АДРЕСА_2 ;

- апартамент АДРЕСА_6 , загальною площею 91,8 кв.м;

- житловий будинок АДРЕСА_3 , загальною площею 222,6 кв.м;

- 1/6 частину будівель першої черги "Риболовно-спортивної бази" за адресою: АДРЕСА_3 ;

- земельну ділянку площею 0,137 га за адресою: АДРЕСА_3 ;

- земельну ділянку площею 0,2500 га за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: :01:026:0012;

- земельну ділянку площею 0,3600 га за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: :01:026:0015;

- земельну ділянку площею 0,3500 га за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: :01:009:0032;

- земельну ділянку площею 0,2579 га за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: :01:009:0069;

- земельну ділянку площею 0,1669 га за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: :01:009:0070;

- земельну ділянку площею 0,0750 га за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: :01:009:0071;

- земельну ділянку площею 0,0750 га за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: :01:009:0072;

- земельну ділянку площею 1,6432 га за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: :01:009:0073;

- земельну ділянку площею 0,5493 га за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: :01:009:0028;

- земельну ділянку площею 1,000 га за адресою: АДРЕСА_7 ;

- автомобіль LEXUS LS 460, шасі № НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_12 .

Вимоги обґрунтував тим, що 26 лютого 1977 року сторони зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням суду від 20 серпня 1992 року, ухваленим у справі за позовом ОСОБА_1 24 вересня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м.Києві складено актовий запис №322 про розірвання шлюбу.

Згідно із рішенням суду про розірвання шлюбу ОСОБА_1 вказала, що більше двох років не проживає з чоловіком, вони не підтримують шлюбних відносин та не ведуть спільного господарства.

Вказує, що зазначене у вимогах майно придбано в період з 1990 року по 2014 рік, ОСОБА_1 не брала участі у витратах на придбання майна, відтак таке є його особистою приватною власністю.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується даними свідоцтва про смерть.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 04 лютого 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено, вирішено:

Визнати за ОСОБА_2 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 , право особистої приватної власності на майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 ; апартамент АДРЕСА_6 , загальною площею 91,8 кв.м; житловий будинок АДРЕСА_3 загальною площею 222,6 кв.м; земельну ділянку площею 0,137 га за адресою: АДРЕСА_3 ; земельну ділянку площею 0,2500 га за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: :01:026:0012; земельну ділянку площею 0,3500 га за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: :01:009:0032; земельну ділянку площею 0,2579 га за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: :01:009:0069; земельну ділянку площею 0,1669 га за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: :01:009:0070; земельну ділянку площею 0,0750 га за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: :01:009:0071; земельну ділянку площею 0,0750 га за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: :01:009:0072; земельну ділянку площею 1,6432 га за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: :01:009:0073; земельну ділянку площею 1,000 га за адресою: АДРЕСА_7 ; автомобіль LEXUS LS 460, шасі № НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_12 ; 1/6 частину будівель першої черги "Риболовно-спортивної бази" за адресою: АДРЕСА_16; земельну ділянку площею 0,3600 га за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: :01:026:0015; земельну ділянку площею 0,5493 га за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: :01:009:0028.

Вирішено питання про скасування заходів забезпечення позову.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати, її позовні вимоги задовольнити, у задоволенні зустрічного позову відмовити.

В апеляційній скарзі посилається на доводи, якими обґрунтована позовна заява, а також вказує на таке.

Справу розглянуто судом, якому неодноразово заявлявся відвід, що є обґрунтованим, а також суддя розглянув справу без належного повідомлення всіх учасників справи.

Сімейний кодекс України в редакції, що діяла на момент отримання земельних ділянок у власність, не містив положення, що земельна ділянка, приватизована чоловіком, або дружиною, є його чи її приватною власністю.

Щодо рішення у справі про розірвання шлюбу зазначає, що ніколи не зверталась до суду із позовом про розірвання шлюбу, а рішення є підробленим, з приводу чого триває кримінальне провадження, відтак воно не є доказом. Окрім того, зазначає, що відповідно до положень Кодексу про шлюб та сім`ю шлюб вважається розірваним не з моменту набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу, а з моменту реєстрації розірвання шлюбу на підставі рішення суду, тобто з 24 вересня 2014 року, на що також вказано у свідоцтві про розірвання шлюбу серії НОМЕР_13 від 24 вересня 2014 року.

Також щодо рішення у справі про розірвання шлюбу зазначає, що судом, у провадженні якого перебувала справа, не надано доказів знищення справи, оригінал судового рішення відсутній, а слідчим згідно протоколу тимчасового вилучення документів від 06 липня 2017 року вилучено копію рішення, а не оригінал.

Вказує, що перед судом неодноразово заявлялись клопотання про призначення експертизи щодо дійсності рішення та про допит свідків, витребування алфавітної книги та обліково-статистичної картки, проте цього зроблено не було.

Зазначає, що шлюбні відносини не припинялись до 26 лютого 2013 року, коли ОСОБА_5 пішов із сім`ї до ОСОБА_4 , яка до цього часу надавала подружжю послуги ріелтора.

Докази та обставини у справі свідчать про фактичне перебування у шлюбі, зокрема:

- сімейні фотографії;

- оформлення дозволу на імміграцію в Республіці Кіпр у 2004 році, у якій ОСОБА_2 вказував дружиною ОСОБА_6 ;

- ОСОБА_7 та ОСОБА_8 надавали один одному як дружина та чоловік відповідні згоди на укладення договорів щодо нерухомого майна, зокрема: у п.5 Договору купівлі-продажу частини будинку АДРЕСА_5 від 16 листопада 2010 року; у Договорі купівлі-продажу частин земельних ділянок від 16 листопада 2010 року; у п.1.3 Договору міни щодо нерухомості в АР Крим від 15 вересня 2009 року; у Договорі про розірвання договору дарування квартири АДРЕСА_8 .

З 1986 до березня 1996 року подружжя спільно проживало в належній їм квартирі за адресою: АДРЕСА_9 , яка була отримана ними та в подальшому приватизована, і в якій ОСОБА_8 залишався зареєстрованим до 28 жовтня 2014 року. В 1996 році вказана квартира була продана її сестрі, а за кошти від продажу подружжям була придбана того ж року квартира АДРЕСА_2 , де подружжя і мешкало.

Зазначає також, що в 1996 році подружжям за спільні кошти придбано та зареєстровано на ім`я ОСОБА_9 будинок на Кіпрі. Після придбання будинку в м.Українка у 2001 році проводили в ньому багато часу. Оплата житлово-комунальних послуг у 2011 та у 2013 роках по квартирі АДРЕСА_2 , яка оформлена на ОСОБА_2 , здійснювалось також і нею.

Скаржник вказує, що її мобільний номер, яким продовжує користуватися, оформлено ОСОБА_2 на своє ім`я.

Факт перебування у шлюбі з 1977 по 2013 роки підтвердили свідки - спільні знайомі, сусіди, друзі, родичі.

Зазначає, що ОСОБА_2 їй як дружині подарував нерухоме майно - апартамент №94 в АДРЕСА_4 на підставі Договору дарування від 27 жовтня 2009 року, у п.3.1 якого вказано, що дарувальник є чоловіком обдаровуваної.

В заяві на отримання шенгенської візи за 2010 рік, ОСОБА_2 зазначив про те, що буде подорожувати з дружиною ОСОБА_1 .

В страховках, які оформлювалися ОСОБА_2 , в документах з Республіки Кіпр, в яких зазначається щодо дозволу на тимчасове проживання, ОСОБА_2 вказував ОСОБА_10 як дружину.

В заяві на постійне місце проживання в Канаді за 1998 рік, ОСОБА_8 зазначив ОСОБА_1 як дружину.

Вважає безпідставними висновки суду першої інстанції про те, що надання ОСОБА_2 згоди на укладення договорів не може безумовно свідчити про те, що на час вчинення цих правочинів шлюбні відносини між сторонами не могли бути фактично припиненими.

Вказує, що висновки суду ґрунтуються на запереченнях відповідача, при цьому суд не наводить обґрунтованих доводів на спростування її доводів та доказів, якими ці доводи підтверджуються.

Інші висновки суду не підтверджені доказами і ґрунтуються на власних припущеннях суду та трактуванні подій.

Також вважає безпідставними висновки суду першої інстанції в тій частині, що з огляду на обставини дарування нею 29 грудня 2016 року квартири, вказавши квартиру як особисту приватну власність, ОСОБА_1 тим самим визнала відсутність шлюбних відносин.

Вказує, що судом не відображено показань свідків, а мотиви їх відхилення є необґрунтованими.

Щодо вимог за зустрічним позовом вказує, що суду не надано доказів про придбання ОСОБА_2 спірного майна за особисті кошти.

Щодо показів свідків, допитаних для підтвердження вимог за зустрічним позовом, то вважає такі покази необ`єктивними та сумнівними.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_3 посилається на те, що рішенням суду правильно установлені обставини розірвання шлюбу, фактичне припинення сімейних відносин між сторонами та відповідні наслідки цього. Оригінал самого рішення знаходиться в провадженні по його оскарженню. Окрім того, ОСОБА_1 під час дарування квартири надала нотаріусу копію цього рішення, що спростовує її доводи про необізнаність обставин щодо розірвання шлюбу.

Зазначає, що ОСОБА_1 не довела обставин відновлення шлюбних відносин в період після ухвалення рішення про розірвання шлюбу.

Щодо земельних ділянок, набутих у 2004 та 2009 роках, то такі є особистою приватною власністю ОСОБА_2 згідно із положеннями діючого законодавства.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , представники позивача адвокат ОСОБА_11 , адвокат Домітращук І.М. доводи апеляційної скарги підтримали, просили скаргу задовольнити.

Представник відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 адвокат Тригуб А.Ю. проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 26 лютого 1977 року.

Рішенням Ватутінського районного народного суду міста Києва від 20 серпня 1992 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Державна реєстрація розірвання шлюбу проведена Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м.Києві 24 вересня 2014 року.

Цим рішенням суду установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 більше двох років не підтримують шлюбні стосунки, не ведуть спільне господарство, проживають окремо.

Двоповерховий будинок та сад, що знаходиться у АДРЕСА_17 , площа земельної ділянки 1068 кв.м, - 08 травня 1996 року вперше зареєстровані за ОСОБА_2

Квартира АДРЕСА_2 придбана ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 25 березня 1996 року.

Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 придбаний ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 26 вересня 2001 року, на заміну якому 14 листопада 2011 року видано свідоцтво про право власності на підставі рішення виконкому Української міської ради від 27 жовтня 2011 року №322.

Земельна ділянка площею 1370 кв.м за адресою: АДРЕСА_3 придбана ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 26 вересня 2001 року.

1/6 частина будівель першої черги "Риболовно-спортивної бази" за адресою: АДРЕСА_3 придбана ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 16 жовтня 2002 року.

Земельна ділянка площею 0,2500 га за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: :01:026:0012, набута на підставі договору купівлі-продажу від 04 липня 2009 року, що підтверджується даними державного акта на право власності на земельну ділянку.

Земельна ділянка площею 0,3600 га за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: :01:026:0015, набута у власність ОСОБА_2 на підставі рішення Української міської ради 49 сесія 5 скликання від 26 листопада 2009 року.

Нежитлові приміщення - апартамент №59 літера "А", площею 91,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_4 набутий ОСОБА_2 на підставі договору міни від 15 вересня 2009 року.

27 жовтня 2009 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 вказаний апартамент.

1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_5 придбана ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 16 листопада 2010 року. Відповідно до цього договору (п.5): покупець повідомляє продавця про те, що її чоловік гр. ОСОБА_2 ,надав згоду, посвідчену 16 листопада 2010 року Єгоровою М.Є., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим номером 745 згідно вимог чинного законодавства, до підписання цього договору.

1/2 частина земельної ділянки площею 0,0846 га за адресою: АДРЕСА_5 , кадастровий номер: :01:009:0349 придбана ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 16 листопада 2010 року. Відповідно до цього договору: покупець повідомляє продавця про те, що її чоловік гр. ОСОБА_2 ,надав згоду, посвідчену 16 листопада 2010 року Єгоровою М.Є., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим номером 745 згідно вимог чинного законодавства, до підписання цього договору.

1/2 частина земельної ділянки площею 0,1500 га за адресою: АДРЕСА_5 , кадастровий номер: :01:009:0193 придбана ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 16 листопада 2010 року. Відповідно до цього договору: покупець повідомляє продавця про те, що її чоловік гр. ОСОБА_2 ,надав згоду, посвідчену 16 листопада 2010 року Єгоровою М.Є., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим номером 745 згідно вимог чинного законодавства, до підписання цього договору.

Земельна ділянка площею 10000 кв.м за адресою: АДРЕСА_4 , земельні ділянки під номерами НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_18 придбана ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 12 вересня 2001 року.

Земельна ділянка площею 25680 кв.м за адресою: АДРЕСА_3 , придбана ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 13 листопада 2003 року та поділена відповідно до рішення 32 сесії 6 скликання Української міської ради від 06 грудня 2012 року на земельні ділянки: площами 0,2579 га кадастровий номер :01:009:0069, 0,1669 га кадастровий номер :01:009:0070, дві ділянки площею по 0,0750 га кожна кадастровий номер :01:009:0071 та кадастровий номер :01:009:0072, 1,6432 га кадастровий номер :01:009:0073, що підтверджується даними державних актів на право власності на земельну ділянку.

Земельна ділянка площею 0,3500 га кадастровий номер :01:009:0032 за адресою: АДРЕСА_3 , придбана ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 13 листопада 2003 року.

Земельна ділянка площею 0,5493 га кадастровий номер :01:009:0028 за адресою: АДРЕСА_3 , набута у власність ОСОБА_2 на підставі рішення 25 сесії Української міської ради від 19 жовтня 2004 року.

Автомобіль LEXUS LS 460 придбаний ОСОБА_2 на підставі біржової угоди від 22 травня 2008 року, 26 травня 2015 року перереєстрований з видачею нового реєстраційного номера НОМЕР_12 .

Автомобіль SUZUKI GRAND VITARA придбаний ОСОБА_2 на підставі біржової угоди від 13 липня 2006 року.

Автомобіль VOLVO НОМЕР_15 придбаний ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 16 червня 2011 року.

29 грудня 2016 року між ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_12 (обдаровувана) укладено договір дарування квартири, предметом якого є квартира АДРЕСА_2 .

З 15 листопада 2002 року ОСОБА_1 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_10

З 27 грудня 1984 року по 09 жовтня 2014 року зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 була квартира АДРЕСА_11 , а з 09 жовтня 2014 року - квартира АДРЕСА_12 .

23 квітня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб.

ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьками якої є ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

09 жовтня 2015 року ОСОБА_2 складено заповіт, згідно якого на випадок смерті усе майно заповідав доньці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер, що підтверджується даними Свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_16 .

Відмовляючи у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов про визнання права особистої приватної власності, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно придбано ОСОБА_2 в період фактичного припинення шлюбних відносин. Щодо земельних ділянок №:01:026:0015, №:01:009:0028, суд вказав, що такі передані у власність ОСОБА_2 безкоштовно у порядку приватизації у 2004 році та 2009 році і діюче законодавство не відносило таке майно до спільної сумісної власності подружжя.

Щодо гаражного боксу № НОМЕР_11 у ГБК "Промінь" суд вказав на відсутність документів, які б підтверджували право власності.

Окрім того, суд вказав, що відповідно до рішення Ватутінського районного народного суду міста Києва від 20 серпня 1992 року шлюб між подружжям розірвано, кримінальне провадження постановою старшого слідчого СВ Деснянського УП ГУНП у м.Києві від 27 липня 2016 року, прийнятої за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про підробку рішення суду про розірвання шлюбу, закрито у зв`язку із відсутністю події кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 358 КК України.

Окрім того, мотивуючи установлення обставин відсутності шлюбних відносин між сторонами, суд першої інстанції вказав на таке.

Визнаючи спірне майно особистою приватною власністю ОСОБА_2 та мотивуючи відхилення аргументів ОСОБА_1 , суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_1 при укладенні 29 грудня 2016 року договору дарування квартири АДРЕСА_10 , яка належала їй на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 01 липня 2002 року, повідомила, що квартира придбана за її особисті приватні кошти, належить їй на праві особистої приватної власності, особи, які могли б ставити питання про визнання за ними права власності на квартиру у т.ч. відповідно до статей 68, 74 СК України відсутні. У зв`язку із цим суд дійшов висновку, що оскільки вказана квартира була набута в період, коли реєстрація розірвання шлюбу на підставі рішення суду між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ще не була проведена і за загальними правилами мала б входити до складу спільного майна подружжя, то повідомлені нотаріусу особисто ОСОБА_1 обставини є свідченням того, що цим самим ОСОБА_1 підтвердила фактичне припинення шлюбу з чоловіком і окреме проживання подружжя. Під час вилучення слідчим документів нотаріуса щодо зазначеного договору, також вилучено копію вказаного рішення суду.

З долучених до справи копій закордонних паспортів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , інформації Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 14 грудня 2015 року, складеної на їх підставі представником відповідача таблиці, суд першої інстанції установив, що з 2000 років подружжя разом не подорожувало, окремо святкувало Новий рік, Різдво, знаходилось у різних місцях у день свого одруження. У 2000-2012 роках ОСОБА_2 здійснено 21 самостійну поїздку за кордон, ОСОБА_1 - 14. У цей період ними лише двічі здійснено перетин кордону в одному місці і в один день, причому 13 вересня 2011 року в різний спосіб. ОСОБА_1 ні сама, ні разом із ОСОБА_2 не відвідувала Республіку Білорусь, де проживали батьки ОСОБА_2 , у тому числі не була присутньою на їх похоронах, - матері у 2005 році та батька у 2009 році.

Щодо зазначення у правочинах з приводу нерухомого майна про надання згоди іншим з подружжя, суд виходив з того, що попри те, що розірвання шлюбу не було проведено відповідним органом реєстрації актів цивільного стану, зазначене не може безумовно свідчити про те, що на час вчинення цих правочинів шлюбні відносини між сторонами не могли бути фактично припиненими.

Суд не виключив можливості збереження між колишнім подружжям дружніх стосунків, які пояснюють обставини про спільні дії.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про наступне.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що справу розглянуто без належного повідомлення всіх учасників справи, відхиляються колегією суддів, оскільки не є такими, що мають наслідком скасування судового рішення з огляду на таке.

Згідно частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, якщо, зокрема, в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою (пункт 2); справу розглянуто за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі, якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обгрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (пункт 3).

З матеріалів справи убачається позивач (скаржник) та її представники ОСОБА_13 і ОСОБА_11 безпосередньо приймали участь у судовому засіданні, натомість цивільне процесуальне законодавство пов`язує підстави скасування судового рішення у разі вирішення справи за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду лише у разі, якщо саме цей учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою. Відтак доводи скаржника в частині неналежного повідомлення всіх учасників справи відхиляються колегією суддів, оскільки не є обґрунтованими та мотивованими, самі по собі не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що справу розглянуто судом, якому неодноразово заявлявся відвід, що є обґрунтованим, відхиляються колегією суддів та суд апеляційної інстанції зазначає про таке.

Пунктом 2 частини 3 статті 376 ЦПК України унормовано, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 30 травня 2019 року подано заяву про відвід судді Зінченко О.М., який мотивовано тим, що суддею порушено права позивача та її сім`ї на судовий захист. Зокрема, заявник вказує на обставини розгляду цивільної справи №372/1862/17 за позовом ОСОБА_12 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 07 червня 2019 року в задоволенні заяви про відвід відмовлено, оскільки судом не установлено обставини, що свідчать про упередженість чи необ`єктивність судді.

19 листопада 2019 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокатом Домітращук І.М. подано заяву про відвід судді Зінченко О.М., який мотивовано тим, що судом не задоволено ряд клопотань та не відкладено розгляд справи у зв`язку із неявкою безпосередньо позивача.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 22 листопада 2019 року в задоволенні заяви про відвід відмовлено, оскільки судом не установлено ані суб`єктивних, ані об`єктивних критеріїв, які свідчили б про упередженість та відсутність безсторонності судді при здійсненні провадження у цій справі.

09 січня 2020 року ОСОБА_1 подано заяву про відвід судді Зінченко О.М., який мотивовано тим, що є обґрунтовані сумніви в упередженості судді, оскільки останній демонструє негативне ставлення до сторони позивача, окрім того, відмовив у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення у справі №372/2937/16.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 11 січня 2020 року, оскільки судом не установлено обставин, які згідно частині 1 статті 36 ЦПК України дають підстави для відводу судді.

Згідно частини 1 статті 36 ЦПК України визначено підстави для відводу судді, серед яких, зокрема, суддя не може розглядати справу і підлягає відводу, якщо він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; є інші обставини, що викликають сумніви в неупередженості або об`єктивності судді.

Апеляційна скарга не містить доводів на спростування висновків, викладених в ухвалах про відмову в задоволенні відводу, скаржник лише вказує про обґрунтованість таких заяв, не наводячи при цьому будь-яких аргументів.

Натомість убачається, що всі заяви про відвід судді розглянуто у визначеному статтею 40 ЦПК України порядку, при вирішенні заявлених відводів не установлено обставин, які давали б підстави для відводу судді, апеляційна скарга не містить аргументів на спростування цих висновків, з огляду на наведене, апеляційний суд не убачає підстав уважати заявлені судді Зінченко О.М. відводи обґрунтованими та відхиляє цей довід апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги в частині визнання майна спільної сумісною власністю відхиляються колегією суддів, оскільки аргументи скаржника не спростовують висновок суду першої інстанції про придбання спірного майна в період фактичного припинення шлюбних відносин.

Аргументи скаржника, які стосуються рішення Ватутінського районного народного суду м.Києва від 20 серпня 1992 року, ухваленого у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, відхиляються колегією суддів та апеляційний суд зазначає про таке.

Суд першої інстанції вірно вказав на положення частини 4 статті 82 ЦПК України щодо підстав звільнення від доказування.

Обов`язковість судових рішень до виконання проголошено статтею 129-1 Конституції України.

Окрім того, апеляційний суд зазначає, що статтею 18 ЦПК України унормовано обов`язковість судових рішень, що набрали законної сили.

Поряд з цим, цивільне процесуальне законодавства надає право учасникам справи на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Проте рішення суду, що набрало законної сили, не підлягає оцінці при розгляді іншої справи на предмет його законності та обґрунтованості.

Твердження скаржника про те, що рішення Ватутінського районного народного суду міста Києва від 20 серпня 1992 року є підробленим відхиляються колегією суддів, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження такого факту суду не надано. При цьому, само по собі наявність кримінального провадження таким доказом не є. Натомість за повідомленням Деснянського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2020 року на запит Київського апеляційного суду надано відповідь про вилучення оригіналу вказаного рішення слідчим в ОВС СУ ГУНП в Київській області відповідно до ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 13 серпня 2020 року (справа №761/24094/20) про тимчасовий доступ до речей і документів у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №0000133 від 30 червня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 190 КК України.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції надав належну оцінку доказам, які спростовують презумпцію спільності майна подружжя та правильно виходив з положень частини 2 статті 28 КпШС України, а також частини 6 статті 57 СК України, якими унормовано, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини/ чоловіка майно, набуте нею/ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Рішенням Ватутінського районного народного суду міста Києва від 20 серпня 1992 року про розірвання шлюбу установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 більше двох років не підтримують шлюбні стосунки, не ведуть спільне господарство, проживають окремо. В ході розгляду справи, що переглядається апеляційним судом позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в період придбання спірного майна між сторонами існували притаманні сім`ї стосунки.

Надані позивачем фотокартки самі по собі не є підтвердженням сімейних стосунків. При цьому зазначення в офіційних документах затвердженої форми у визначених графах ОСОБА_1 як дружини не можуть свідчити про наявність сімейних відносин між сторонами, ураховуючи існування в цей період формального статусу подружжя, а також відсутність доказів, підтверджуючих такі права і обов`язки сторін, що є притаманними подружжю.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом не відображено показання свідків, не можуть бути прийняті апеляційним судом, оскільки судом першої інстанції в рішенні суду наведено про повідомлені свідками обставини, яким надано належну оцінку.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, обґрунтованих доводів про порушення норм процесуального та матеріального права не наведено, натомість судом першої інстанції наведено докази, на підставі яких встановлені певні обставини та наведено докази, відхилені судом із зазначенням мотивів їх відхилення.

Окрім того, колегія суддів уважає правильними висновки суду першої інстанції щодо набуття ОСОБА_2 земельної ділянка площею 0,5493 га кадастровий номер :01:009:0028 за адресою: АДРЕСА_3 , безоплатно відповідно до вимог ЗК України, отже режим спільного сумісного майна подружжя на цю земельну ділянку не поширюється.

З матеріалів справи убачається, що земельна ділянка площею 0,5493 га кадастровий номер :01:009:0028 за адресою: АДРЕСА_3 , набута у власність ОСОБА_2 на підставі рішення 25 сесії Української міської ради від 19 жовтня 2004 року.

Відповідно до Закону "Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя" від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною 5 такого змісту: "об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації".

Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону "Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка" від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільної сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Вказані висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі №158/1016/16-ц, 23 січня 2019 року у справі №352/1974/15-ц, від 12 серпня 2020 року у справі №626/4/17.

За приписами частини першої статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Установлено, що ОСОБА_2 земельна ділянка площею 0,5493 га кадастровий номер :01:009:0028 за адресою: АДРЕСА_3 , приватизована на підставі рішення 25 сесії Української міської ради від 19 жовтня 2004 року, а Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку видано 28 жовтня 2004 року. Відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_2 безоплатно відповідно до вимог ЗК України, отже режим спільного сумісного майна подружжя на цю земельну ділянку не поширюється.

Щодо земельної ділянки площею 0,3600 га за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: :01:026:0015, така набута у власність ОСОБА_2 на підставі рішення Української міської ради 49 сесія 5 скликання від 26 листопада 2009 року. Проте Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку видано 14 жовтня 2011 року. Отже за загальним правилом, земельна ділянка уважається набута в порядку приватизації в період, коли діяла норма закону про віднесена такого майна до спільної сумісної власності подружжя.

Проте у цій справі земельна ділянка площею 0,3600 га за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: :01:026:0015 є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , оскільки придбана ОСОБА_2 в період фактичного припинення шлюбних відносин, відтак з цих підстав визнається особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Окрім того, апеляційним судом з метою гарантування права на доведення своєї позиції перед судом прийнято від скаржника ряд документів, надаючи оцінку яким суд зазначає про наступне.

Дані довідки про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 від 04 травня 2018 року свідчить про реєстрацію ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_9 в період з 27 грудня 1984 року по 11 лютого 1992 року. В сукупності з іншими зібраними у справі доказами ці дані дають підстави для висновку, що місце проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстроване за однією адресою до лютого 1992 року, в якому і було винесено судове рішення про розірвання їхнього шлюбу.

Дані довідки з навчального закладу від 10 березня 2020 року про навчання доньки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - ОСОБА_12 не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки не стосуються обставин припинення або відновлення шлюбних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Договір купівлі-продажу житлового будинку в м.Лімасол, Республіка Кіпр від 02 вересня 1993 року не містить відомостей про згоду ОСОБА_1 на придбання цього майна або інших відомостей про неї, відтак не має доказового навантаження.

Свідоцтво про реєстрацію прав власності на нерухоме майно - житловий будинок в м.Лімасол, Республіка Кіпр від 08 травня 1996 року також не містить відомостей про ОСОБА_1 як співвласника або інших відомостей про неї, відтак також не має доказового навантаження.

Надані скаржником Договори купівлі-продажу нерухомого майна (набуття та подальший продаж):

- квартири АДРЕСА_13 від 01 грудня 1991 року та 21 червня 1995 року;

- квартири АДРЕСА_14 від 04 травня 1992 року та від 21 жовтня 2002 року;

- Гаража № НОМЕР_17 в ГБК "Нивки-6" від 18 серпня 1995 року,

не містять відомостей про подальше відчуження цих об`єктів майна за згодою ОСОБА_2 як спільного майна подружжя згідно статті 23 КЗпШС. При цьому, позивачем ОСОБА_1 не зазначалось вказані об`єкти у позовній заяві та апеляційній скарзі як майно, спільно набуте подружжям за час шлюбу та відчужене до припинення шлюбних відносин. Отже, існування такого майна, котре ОСОБА_1 не відносила до спільного із ОСОБА_2 , у сукупності з даними розписка ОСОБА_1 від 21 жовтня 2002 року про отримання грошових коштів за продаж квартири АДРЕСА_14 , узгоджується із обставинами, встановленими судом першої інстанції щодо аналогічного майна - квартири АДРЕСА_10 , та додатково підтверджує правильність висновків суду щодо фактичного припинення шлюбних відносин та окремого проживання подружжя.

Щодо довідки "Hellenic Bank" від 07 грудня 2015 року про приєднання платіжної картки ОСОБА_1 до банківського рахунку ОСОБА_2 апеляційний суд вказує, що такий документне апостильований в порядку Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів (Гаага, 1961 рік); не засвідчений підписом самої ОСОБА_1 ; при цьому, нотаріусом 04 листопада 2020 року за №58095 була засвідчена лише справжність підпису перекладача, а не вірність копії документа. Окрім того, такий документ нібито виданий на ім`я ОСОБА_2 , а не ОСОБА_1 , та може уважатися банківською таємницею, отже за відсутності підтвердження законного способу отримання цих відомостей не може бути використаний як доказ. Такий висновок виплаває з частини 1 статті 78 ЦПК, згідно якої суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Дозвіл на тимчасове проживання на території Республіки Кіпр на ім`я ОСОБА_1 від 21 листопада 1996 року, Дозвіл на тимчасове проживання на території Республіки Кіпр на ім`я ОСОБА_1 від 28 травня 1998 року, були надані суду першої інстанції без перекладу. Ці ж документи, надані суду апеляційної інстанції, не апостильовані в порядку Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів (Гаага, 1961 рік); не засвідчені підписом самої ОСОБА_1 ; нотаріусом 19 та 20 жовтня 2020 року за №53559, 53566 була засвідчена лише справжність підпису перекладача, а не вірність копії документа. З текстів наданих документів також вбачається, що в графі "Ім`я та його/її (дружина, діти) відповідно" зазначено лише " ОСОБА_14 " та відсутні відомості про ОСОБА_2 як члена їх сім`ї.

Дозвіл на тимчасове проживання на території Республіки Кіпр на ім`я ОСОБА_2 від 06 березня 2003 року, 28 квітня 1993 року, 04 січня 1994 року, 01 червня 1995 року, 28 травня 1998 року, були надані до суду першої інстанції без перекладу, а надані суду апеляційної інстанції не апостильовані в порядку Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів (Гаага, 1961 рік), а нотаріусом була засвідчена лише справжність підпису перекладача, а не вірність копії документа. Поряд з цим, зазначені документи не стосуються шлюбних відносин ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , відтак не мають доказового навантаження у цій справі.

Дозвіл на імміграцію до Республіки Кіпр на ім`я ОСОБА_2 від 03 лютого 2004 року був наданий до суду першої інстанції без перекладу, а наданий суду апеляційної інстанції не апостильований в порядку Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів (Гаага, 1961 рік). При цьому, вказівка ОСОБА_1 у графі "жінка власника та діти, також включені до справжнього дозволу" не свідчить про поновлення шлюбних відносин, оскільки відповідало формальному статусу як подружжя, адже державна реєстрація розірвання їхнього шлюбу на той час ще не була проведена.

Із данихдовідки голови громади с. Потамос Гермасогея, Лімасол, Республіка Кіпр від 20 березня 2020 року про місце проживання ОСОБА_2 з 1993 по 2015 рік убачається, що ОСОБА_2 проживав у вказаному населеному пункті разом із дочкою ОСОБА_12 та онукою ОСОБА_12 . При цьому ОСОБА_1 не вказана, як особа, яка з ними проживала та згадується в документі у фрагменті " ОСОБА_15 … чоловік ОСОБА_1 …".

Договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_15 , укладений між ОСОБА_16 та ОСОБА_17 11 жовтня 1995 року не відноситься до предмету спору, не стосується сторін спору та спірного майна, отже не має доказового навантаження у цій справі.

Заповіт ОСОБА_2 від 17 травня 1997 року, складений у м.Нікосія, Республіка Кіпр таоформлений на користь дочки ОСОБА_2 - ОСОБА_12 , отже не спростовує висновків суду першої інстанції про відсутність доказів відновлення шлюбних відносин між сторонами спору після їхнього припинення у 1990 році, що встановлено судовим рішенням про розірвання їхнього шлюбу.

Афідавіт від 16 листопада 2017 р. та довіреність ОСОБА_4 від 22 грудня 2016 року не апостильовані в порядку Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів (Гаага, 1961 рік) та не стосуються шлюбних відносин ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Телефакс та банківська виписка про переказ грошових коштів з банківського рахунку компанії Finmoor LTD за ініціативою ОСОБА_1 , Протокол загальних зборів учасників компанії Finmoor LTD 23 лютого 1993 року, а також рахунки клієнта за обслуговування автомобіля на території Республіки Кіпр від 05 липня 2013 року, від 21 листопада 2006 року, від 30 березня 2009 року , від 30 вересня 2009 року , а також документи щодо страхування транспортного засобу на території Республіки Кіпр не відносяться до предмету спору та не стосуються шлюбних відносин ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Анкета ОСОБА_2 від 20 серпня 2004 р. на отримання візи Шенген нібито оформлена ОСОБА_2 у посольстві Швейцарії в Республіці Кіпр, а тому за відсутності підтвердження законного способу отримання цих відомостей не може бути використаний як доказ. Такий висновок виплаває з частини 1 статті 78 ЦПК, згідно якої суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Окрім того, само по собі зазначення в цій анкеті ОСОБА_1 в графі "прізвище дружини", як і зазначення ОСОБА_1 в заяві ОСОБА_2 на постійне місце проживання в Канаді від 31 січня 1996 року, не свідчить про поновлення шлюбних відносин, оскільки відповідало їхньому формальному статусу як подружжя, адже державна реєстрація розірвання їхнього шлюбу на той час ще не була проведена.

Заява ОСОБА_2 від 04 грудня 2015 року про передачу нерухомого майна у власність ОСОБА_4 , свідоцтво про реєстрацію нерухомого майна були надані до справи при розгляді справи в суді першої інстанції, та не спростовують висновки суду першої інстанції, оскільки реєстрація такого правочину органами влади Республіки Кіпр без участі ОСОБА_1 свідчить про наявність у ОСОБА_2 повного обсягу прав на розпорядження цим майном.

Документ про боргове зобов`язання ОСОБА_4 перед ОСОБА_2 від 20 лютого 2017 року не стосується шлюбних відносин ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , отже не має доказового навантаження у цій справі.

Дані документу "Факс" від 07 листопада 1996 року про бронювання готельного номера не можуть уважатися належним та допустимим доказом з огляду на спосіб виготовлення цього документу, відсутність відомостей про його фактичну відправку в наданій редакції та про фактичне проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у такому заброньованому номері в готелі "Kitzbuhel" (Швейцарія).

Письмові показання іноземних свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 були надані до справи при розгляді справи в суді першої інстанції без перекладу на українську мову. В ході апеляційного розгляду не було спростовано висновки суду першої інстанції про те, що відповідно до статті 230 ЦПК України свідки допитуються судом. Можливе оголошення показань свідків, зібраних за судовими дорученнями в порядку забезпечення доказів під час допиту їх за місцем проживання (стаття 233 цього Кодексу). Однак, судом ці свідки не допитувались, їх допит по місцю проживання на території Республіки Кіпр в порядку надання правової допомоги відповідно до Угоди між Україною та Республікою Кіпр про правову допомогу в цивільних справах (ратифікованої Законом №2910-IV0 від 22 вересня 2005 року) не проводився, клопотання про це не заявлялось.

Підсумовуючи наведене, апеляційний суд констатує, що надані скаржником докази не спростовують висновків суду першої інстанції, а зібрані у справі докази в їх сукупності дають підстави дійти висновку про визнання спірного майна особистою приватною власністю ОСОБА_2 , доказів на підтвердження зворотного скаржником не надано.

Разом з тим, установлено, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер, участь у справі як правонаступник приймала ОСОБА_3 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_4 .

Відтак колегія суддів уважає правильним зазначення в резолютивній частині рішення суду відомостей про правонаступника померлої особи, що є підставою для зміни рішення суду першої інстанції.

В іншій частині рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційний скарзі, апеляційний суд не убачає.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 лютого 2020 року змінити, доповнивши:

- перший абзац резолютивної частини рішення після слів "ОСОБА_2 " словами "правонаступником якого є малолітня ОСОБА_3 ".

- другий абзац резолютивної частини рішення після слів "ОСОБА_2 " словами "правонаступником якого є малолітня ОСОБА_3 ".

- третій абзац резолютивної частини рішення після слів "Визнати за ОСОБА_2 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 " словами "правонаступником якого є малолітня ОСОБА_3 "

В інші частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 грудня 2020 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова