Провадження №2/760/2236/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2020 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого- судді- Шереметьєвої Л.А.

за участю секретарів- Гак Г.М., Олех Ю.М.

позивача- ОСОБА_1

представника позивача- Довгопола О.М.

представника відповідача- Булгакова СВ.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання незаконним і скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом і просить визнати незаконним та скасувати наказ № 2102-к від 18» липня 2019 року про звільнення його з посади, поновити його на роботі на посаді менеджера другого управління нагляду Департаменту банківського нагляду та стягнути з Національного банку України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Посилається в позові на те, що наказом № 2102-к від 18 липня 2019 року він був звільнений з посади менеджера другого управління нагляду Департаменту банківського нагляду з Національного банку України на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України за вчинений 1 липня 2019 року прогул (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Підставою звільнення були: доповідна записка начальника другого управління нагляду Департаменту банківського нагляду Антонюка С. А. від 1 липня 2019 року про його відсутність на роботі; акт від 1 липня 2019 року про відсутність його на роботі; електронне повідомлення управління підбору та супроводження персоналу Департаменту персоналу від 1 липня 2019 року № В/17-0009/50591 про надання інформації щодо точного часу його входу 1 липня 2019 року до адміністративної будівлі Національного банку України; лист директора Департаменту персоналу від 1 липня 2019 року № В/17-0009/50482 про надання письмових пояснень з приводу відсутності на роботі 1 липня 2019 року; акт від 1 липня 2019 року про відмову від підпису про ознайомлення та отримання листа директора Департаменту персоналу від 1 липня 2019 року № В/17-0009/50482; акт від 2 липня 2019 року про відмову надавати письмові пояснення з приводу відсутності на роботі 1 липня 2019 року; електронне повідомлення Департаменту безпеки від 4 липня 2019 року №В/56- 0009/51885 про надання інформації; доповідна записка директора Департаменту банківського нагляду Дегтярьової Н. М. від 8 липня 2019 року.

Вважає звільнення незаконним з наступних підстав.

У березні 2019 року відповідач повідомив, що посада, на якій він працює, скорочується, а тому він буде переведений на іншу посаду.

Згідно акта від 1 липня 2019 року ОСОБА_3 , менеджер управління підбору та супроводження персоналу Департаменту персоналу, ОСОБА_4 , менеджер управління підбору та супроводження персоналу Департаменту персоналу, ОСОБА_5 , менеджер управління підбору та супроводження персоналу Департаменту персоналу прибули о 9 год. 00 хв. до адміністративної будівлі Національного банку України за адресою: вул. Інститутська , 9 для ознайомлення його з наказом № 1938-к від 26 червня 2019 року, але в цей час він знаходився в лікарні, що підтверджується відповідною довідкою з лікарняного закладу.

Даний наказ він отримав 06 серпня 2019 року на адвокатський запит і з нього йому стало відомо, що він був переведений на посаду менеджера другого управління нагляду Департаменту банківського нагляду з 1 липня 2019 року і його нове робоче місце було визначене в адміністративній будівлі Національного банку України за адресою: м. Київ, вул. Пухівська, буд. 5 .

1 липня 2019 року по дорозі на роботу він відчув себе зле, в зв`язку з чим терміново був вимушений звернутися до лікарні.

До лікаря він звернувся о 9 год. 30 хв., який у процесі огляду порекомендував йому негайно пройти курс лікування найближчим часом. Після медичного огляду та годинної консультації відразу поїхав на роботу.

В подальшому перебував на лікарняному з 3 липня 2019 року по 16 липня 2019 року.

Прибувши на роботу за місцем знаходження Національного банку, він не зміг потрапити на робоче місце, оскільки пропуск був заблокований.

Після звернення до служби охорони йому повідомили, що він звільнений з роботи відповідно до наказу № 1866, проте через деякий час йому пояснили, що даний наказ анульований і він може пройти на своє робоче місце.

Він повідомив представників відповідача в усному порядку, що через погане самопочуття зранку звертався до лікарняного закладу, проте даний факт не був взятий до уваги і довідку з лікарняного закладу ніхто не вимагав.

2 липня 2019 року він подав доповідну на ім`я Голови Національного банку України, в якій пояснив ситуацію, яка склалася 1 липня 2019 року, щодо його недопуску до робочого місця, яка також не була взята до уваги.

Відповідно до п. 47 Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Національного Банку України час обідньої перерви становить 45 хвилин у проміжку часу з 12.00 до 14.00. Працівник має обирати свій час перерви відповідно до поточної роботи та поставлених завдань.

Вважає, що всі твердження відповідача про його відсутність без поважних причин 1 липня 2019 року на робочому місці в кабінеті № 521 (корпус 2) за адресою: вул. Інститутська, буд. 9 у проміжок часу з 12 год. 00 хв. до 12 год. 12 хв. є безпідставними.

Крім того, йому взагалі було встановлено інше робоче місце за іншою адресою, про яке ніхто не попереджав.

Вважає, що його звільнили за пунктом 4 статті 40 КЗпП України незаконно, оскільки прогулу він не вчиняв.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував.

Посилався на те, що відповідно до рішення Правління Національного банку України від 6 грудня 2018 № 824-рш «Про внесення змін до структури Департаменту банківського нагляду» та наказу Національного банку України від 22 січня 2019 року № 291-к «Про скорочення штату працівників структурних підрозділів Департаменту банківського нагляду Національного банку України» третій відділ нагляду за банками виключено зі складу другого управління нагляду Департаменту банківського нагляду зі скороченням штату працівників.

Посада начальника відділу, яку обіймав позивач, підлягала скороченню.

У зв`язку з цим 11 березня 2019 року позивач був попереджений про наступне звільнення.

Протягом червня 2019 року позивачу було запропоновано переведення на декілька інших посад у Національному банку України, від яких він відмовився.

У зв`язку з цим Департаментом персоналу в автоматизованій системі «Управління персоналом SАР НСМ» був підготовлений проект наказу про звільнення позивача з роботи 18 червня 2019 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Проте 18 червня 2019 року позивач надав згоду на переведення його на посаду менеджера другого управління нагляду Департаменту банківського нагляду, а 26 червня 2019 року був виданий наказ № 1938-к про переведення позивача на цю посаду та зазначена адреса робочого місця.

Проект наказу про його звільнення з 18 червня 2019 року з автоматизованої системи «Управління персоналом SАР НСМ» був видалений.

Оскільки позивач з 24 червня 2019 року до 27 червня 2019 року перебував у відпустці, а з 28 червня 2019 року до 30 червня 2019 року були вихідні дні, з наказом про переведення позивач був ознайомлений 1 липня 2019 о 12.15, але від підпису про ознайомлення відмовився, про що складено відповідний акт.

З метою ознайомлення позивача з наказом працівники Департаменту персоналу 1 липня 2019 року з 9 години ранку очікували його на робочому місці за адресою: вул. Інститутська, 9, каб. 321.

Позивач з`явився на робочому місці після 12 години, свою відсутність на роботі ні з ким не узгоджував.

Лише об 11.23 він зателефонував менеджеру Департаменту персоналу ОСОБА_3 , запитав про мету, з якою його очікують працівники Департаменту персоналу, та повідомив, що проходить сертифікацію з української мови у закладі вищої освіти з власної ініціативи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 22 Положення про Департамент персоналу Національного банку України, затвердженого рішенням Правління Національного банку України від 15 грудня 2016 року № 486-рш, Департамент персоналу має право вимагати від працівників Національного банку дотримання трудової дисципліни, надання ними відповідних пояснень, контролювати час їх приходу на роботу та виходу з роботи, присутність працівників на робочих місцях.

Працівниками Департаменту персоналу було запропоновано позивачу відразу після появи на робочому місці надати письмові пояснення про причину його відсутності на роботі.

Останній від надання пояснень відмовився, про що складено акт.

Департамент персоналу листом від 1 липня 2019 року № В/17-0009/50591 звернувся до Департаменту безпеки з проханням надати інформацію про доступ позивача 1 липня 2019 року до будівель Національного банку України.

Листом від 4 липня 2019 року № В/56-0009/57885 Департамент безпеки повідомив, що перша спроба зайти до приміщення Національного Банку України 1 липня 2019 року мала місце о 12 годині 05 хвилин. І саме цей час був узятий Національним банком України до уваги під час визначення часу прогулу.

Виходячи з цього, вважає, що неспрацювання перепустки позивача не впливає на факт вчинення ним прогулу.

Крім того, зазначає, що пунктом 47 Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Національного банку України, передбачена можливість обрання працівником часу обідньої перерви у проміжку з 12 до 14 години.

Проте цей пункт Правил містить застереження, що працівник має обирати час перерви відповідно до поточної роботи та поставлених завдань.

Позивач був відсутній на роботі з початку робочого дня, а тому до приходу на роботу не міг знати про обсяги поточної роботи та наявність поставлених завдань.

Вважає, що позивач був звільнений з підстав та у порядку, передбачених законодавством України про працю,а тому просить відмовити в позові.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до статей 21, 24 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату.

Згідно зі статтею 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

За змістом статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Судом встановлено, що позивач з 2015 року перебував у трудових відносинах з Національним банком України, займав посаду начальника третього відділу нагляду за банками другого управління нагляду Департаменту банківського нагляду.

У зв`язку зі зміною структури Департаменту банківського нагляду та скорочення штату,11 березня 2019 року позивач був попереджений про наступне вивільнення.

18 червня 2019 року в порядку виконання роботодавцем вимог статті 49-2 КЗпП України позивач надав згоду на переведення його на посаду менеджера другого управління нагляду Департаменту банківського нагляду, а 26 червня 2019 року був виданий наказ № 1938-к про його переведення на дану посаду.

Наказом № 2102-к від 18 липня 2019 року позивач був звільнений з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України - прогул / відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня /без поважних причин.

/ а.с. 14 - 15; 82 - 86 /

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

Тобто, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, 01 липня 2019 року позивач був відсутній на роботі з 09.00 год. до 12.05 год.

З матеріалів справи вбачається, що о 9.30 год. позивач був на прийомі у лікаря-терапевта Центру первинної медико-санітарної допомоги №2 Оболонського району міста Києва, яким був поставлений діагноз: ВСД по змішаному типу.

Дана обставина підтверджується довідкою від 01 липня 2019 року, а також Журналом реєстрації амбулаторних хворих КНП» ЦПМСД №2» Оболонського р-ну м. Києва.

/ а.с. 34; 174 - 175; 177 - 182 /

Звернення позивача за медичною допомогою вранці 01 липня 2019 року до Центру первинної медико-санітарної допомоги №2 Оболонського району міста Києва підтвердила в судовому засіданні лікар ОСОБА_6 , яка зазначила, що в цей день позивач був у неї на прийомі вперше і після надання йому медичної допомоги та рекомендацій для подальшого лікування вона стала заповнювати декларацію, однак у зв`язку з відсутністю у позивача ідентифікаційного коду закінчила її заповнювати 02 липня 2019 року.

Дані обставини підтверджуються також наданою за ухвалою суду інформацією Національної служби здоров`я.

/ а.с. 176; 204 - 205 /

Позивач у судовому засіданні зазначив, що він зареєстрований у Солом`янському р-ні м. Києва, а проживає в Оболонському р-ні, а тому звернувся до лікаря за місцем фактичного проживання.

Позивач у судовому засіданні зазначив і це підтвердив свідок ОСОБА_6 , вона надала позивачу подальші рекомендації, в зв`язку з чим він з 03 липня 2019 року перебував на лікарняному.

Встановлено також, що окрім відвідування лікаря позивач у цей же день проходив атестацію щодо вільного володіння державною мовою в Київському університеті імені Бориса Грінченка.

З листа університету від 22 листопада 2019 року вбачається, що атестація тривала з 10.00 до 14.00, що зафіксовано в Протоколі засідання атестаційної комісії.

Точний час перебування позивача в приміщенні університету 01 липня 2019 року не фіксувався.

/ а. 109; 141; 162 - 165 /

Не заперечуючи розпорядження своїм робочим часом після відвідування лікаря таким чином, позивач у судовому засіданні зазначив, що після попередження по вивільнення з березня 2019 року у нього не було безпосереднього керівника, він нікому не був підпорядкований і будь-яких завдань у цей час йому ніхто не ставив.

Він щоденно приходив на роботу і знаходився в робочому кабінеті, який займав до попередження про вивільнення.

Саме в зв`язку з цим він не міг нікого попередити або врегулювати питання необхідності відсутності на робочому місці в цей день.

Дані обставини представник відповідача в судовому засіданні не спростовував.

З матеріалів справи вбачається і проти цього не заперечував представник відповідача, позивач 01 липня 2019 року, починаючи з 12.05 год. не зміг пройти систему контролювання доступу та потрапити на своє робоче місце, оскільки його перепустка була заблокована.

Внаслідок вжитих заходів охороною об`єкта о 12.12 год. перепустка позивача спрацювала при зчитуванні турнікету та забезпечено доступ на територію.

/ а.с. 106; 110 - 111 /

Таким чином, з урахуванням тривалості часу відсутності позивача на роботі, а також причини цієї відсутності, в тому числі пов`язані зі станом здоров`я та необхідності отримання медичної допомоги, суд вважає, що підстави для висновку про відсутність позивача на роботі більше трьох годин без поважних причин відсутні.

З урахуванням цього суд вважає обґрунтованими твердження позивача щодо відсутності підстав для його звільнення за пунктом 4 статті 40 КЗпП України.

Відповідно до частин 1, 3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Не заперечуючи порушення позивачем трудової дисципліни, суд в той же час вважає, що відсутність позивача на роботі 01 липня 2019 року з 09.00 до 12.05 не має ознак відсутності без поважних причин саме протягом усього часу відсутності.

Що стосується посилання представника відповідача на застереження в пункті 47 Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Національного банку України щодо обирання працівниками часу перерви відповідно до поточної роботи та поставлених завдань, суд виходить з наступного.

Позивач у судовому засіданні зазначив і цього не спростовував представник відповідача, після попередження позивача 11 березня 2019 року про майбутнє вивільнення, він ніяких завдань не виконував і такі йому не ставилися, обсягу роботи він не мав, за будь-яким структурним підрозділом закріплений не був.

Його робоче місце залишилося в кабінеті керівника відділу, який він займав до попередження про вивільнення та звільнення працівників.

Виходячи з цього, суд не може погодитися з позицією представника відповідача щодо того, що позивач не міг знати про обсяги поточної роботи та наявність поставлених завдань, та, виходячи з цього, мати право на використання обідньої перерви з 12.00 год.

В пунктах 52, 55 Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Національного банку України зазначено, що у разі незапланового невиходу на роботу працівник зобов`язаний у цей самий день повідомити безпосереднього керівника / особу, яка виконує його обов`язки / про причину невиходу.

У день виходу на роботу працівник зобов`язаний подати документи про причину невиходу на роботу або надати письмові пояснення.

Керівники зобов`язані бути уважними до стану здоров`я своїх підлеглих.

Пунктом 71 Правил визначено, що працівник може бути звільнений за прогул / у тому числі відсутність на роботі понад 3 години протягом робочого дня без поважної причини/.

/ а.с.20 - 33 /

З урахуванням цього та викладеного вище, тривалості відсутності позивача на роботі та причину відсутності, в тому числі викликану станом здоров`я, суд приходить до висновку, що відсутність позивача на роботі не може вважатися прогулом у розумінні вимог п.4 ст.40 КЗпП України, а тому вимоги позивача суд вважає обгрунтованими.

Відповідно до ч.ч.1,2 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 .

Зокрема, згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

В даному абзаці зазначено, що в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в

трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Згідно з пунктом 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Згідно довідки Національного банку України від 24 січня 2020 року заробіток позивача за два останні місяці перед звільненням складав 75 205, 08 гр.

Робочих днів у травні та червні - 37.

Виходячи з цього, порядку обчислення середньої заробітної плати, визначеного абзацом 4 вище приведеного Порядку, середньоденний заробіток позивача на момент звільнення становив 2 032, 57 гр. / 75 205, 08 : 37 = 2 032, 57 /.

/ а.с. 199 /

Вимушений прогул складає 150 днів.

Таким чином, виходячи з кількості днів вимушеного прогулу, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 304 885, 50 гр. середнього заробітку за час вимушеного прогулу / 150 днів х 2032, 57 = 304 885, 50 гр. /.

Відповідно до роз`яснень, викладених у абз. 5 п. 6 постанови №13 від 24 грудня 1999 року Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» оскільки справляння і сплата прибуткового податку громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Виходячи з цього, стягнута за рішенням суду сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає виплаті позивачу за вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів, визначених законом, розмір яких визначається роботодавцем.

Керуючись ст.ст. 21, 24, 40, 139, 147, 233, 235 КЗпП України, ст.ст.4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати Національного банку України № 2102-к від 18 липня 2019 року « Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 на посаді менеджера другого управління нагляду Департаменту банківського нагляду Національного банку України з 19 липня 2019 року.

Стягнути з Національного банку України / 01061 м. Київ вул. Інститутська, 9, / на користь ОСОБА_1 / 03186 м.Київ вул. Авіаконструктора Антонова, 20 кв. 58 , ІН НОМЕР_1 / 304 885, 50 гр. середнього заробітку за час вимушеного прогулу / за вирахуванням всіх необхідних податків та платежів/.

Стягнути з Національного банку України / 01061 м. Київ вул. Інститутська, 9, / 3 048, 86 гр. судового збору на користь держави.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 02 березня 2020 року.

Суддя Л .А. Шереметьєва