КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 759/7732/19
Головуючий у першій інстанції - Марко Я.Р.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3231/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою поданою представником Приватного акціонерного товариства «Аеробуд» Підгорною Яною Володимирівною на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Аеробуд» про стягнення розрахункових сум при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації за невикористану щорічну відпустку, моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом відповідно до якого просив стягнути з відповідача на його користь: заборгованість по заробітній платі в розмірі 65439,19 грн.; грошову компенсацію за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку в розмірі 6 760, 60 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 237 636,08 грн. розрахований станом на 22 квітня 2019 року; моральну шкоду в сумі 9 000,00 грн.

Свої вимоги мотивував тим, що з 12 лютого 2013 року по 20 січня 2017 року перебував у трудових відносинах з ПАТ «Аеробуд», працюючи на посаді геодезиста. 20 січня 2017 року на підставі наказу №11-к по ПрАТ «Аеробуд» від був звільнений за п.1 ст.36 КЗпП України. Після звільнення за угодою сторін, відповідач не сплатив на його користь заборгованість по заробітній платі, яка виникла за період з 01 січня 2016 року по день звільнення - 20 січня 2017 року в розмірі 65 439,19 грн. На його неодноразові звернення до ПрАТ «Аеробуд» щодо виплати заборгованості по заробітній платі, останній виплатив лише 35 410,50 грн., замість повної суми 100 849,69 грн., тобто ним недоотримано 65 439,19 грн.

Також, оскільки відповідачем не здійснено повного розрахунку заборгованості на день звільнення, а саме станом на 20 січня 2017 року, позивач вважає, що стягненню підлягає заборгованість по заробітній платі на день винесення судом рішення, а також просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, яка станом на день подання позову до суду - 22 квітня 2019 року, становила 237636,08 грн.

Окрім того, позивач зазначає, що в 2016 році йому не надавалась відпустка, тому в день його звільнення відповідачем повинна була бути виплачена грошова компенсація за невикористані 22 календарних дні щорічної основної оплачуваної відпустки за період з 12 лютого 2016 року по 20 січня 2017 року, що становить 6 760,60 грн., однак відповдач і вказані кошти не сплатив йому.

Крім вказаних коштів позивач просив стягнути з відповідача на його користь 9000 грн. на відшкодування спричиненої моральної шкоди. В обґрунтування зазначеної вимоги позивач вказував, що був єдиним утриманцем в сім`ї, його дружина перебувала у декретній відпустці по догляду за дитиною та єдиним джерелом її доходу були соціальні виплати для догляду за дитиною в розмірі 860 грн. на місяць. Оскільки позивач не отримав компенсаційних виплат при звільненні, то був позбавлений можливості утримувати свою сім`ю, забезпечувати харчуванням, одягом, ліками, оплачувати комунальні послуги, що призвело до тривоги, порушення сну, конфліктів в сім`ї та потребувало додаткових зусиль для відновлення душевного стану та пошуку нової оплачуваної роботи.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 19 серпня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «Аеробуд» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 65 439,19 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 271 886,12 грн., грошову компенсацію за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку в розмірі 6 760,60 грн. Стягнуто з ПрАТ «Аеробуд» на користь держави судовий збір в розмірі 5 161,28 грн. В задоволені іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ПАТ «Аеробуд» Підгорна Я.В. подала апеляційну скаргу, відповідно до якої не погоджується з вказаним рішенням, вважає його незаконним та необґрунтованим. Зазначено, що судом неправильно встановлені обставини, що мають значення для справи, а тому просила зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що працівник не обмежений у строках щодо звернення з вимогами про стягнення належної йому заробітної плати, а у разі звернення з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки у розрахунку - обмежені 3 місячним строком.

Відповідно до Акту інспекційного відвідування Держпраці від 02 грудня 2019 року, починаючи із серпня 2016 року банківські рахунки, рухоме та нерухоме майно підприємства арештовані в рамках ряду виконавчих проваджень, а тому підприємство було позбавлено можливості проводити розрахунки, у тому числі із оплати праці із незалежних від підприємства обставин.

Окрім того, апелянт вказує, що надав до суду документи, що підтверджують відсутність вини в діях відповідача щодо нездійснення повного розрахунку в день звільнення позивача, оскільки підприємство було позбавлено такої можливості у зв`язку з арештом банківських рахунків старшим державним виконавцем Святошинського РВ ДВС м.Києва ГТУЮ у м. Києві від 09 листопада 2016 року, тому вважає що вини підприємства у несвоєчасному розрахунку не має.

На адресу апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_1 , відповідно до якого вважає апеляційну скаргу безпідставною, необґрунтованою, вимоги, викладені в ній, не відповідають чинному законодавству, не підлягають задоволенню, а тому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а вказане судове рішення залишити без змін.

Позивач вказує, що відповідач не спростовує факт несплати заборгованості по заробітній платі, проте знаючи про фінансовий стан підприємства його не було попереджено про можливість затримки виплати заробітної плати, що поставило позивача в скрутне матеріальне становище.

ОСОБА_1 зазначає, що дата ухвалення рішення не могла бути йому відомою на момент подачі позову, а тому позивач надавав розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку саме на дату подачі позову до суду, і в тексті самого позову вказано, що стягненню підлягає сума по день винесення рішення, а тому судом першої інстанції було ухвалено правомірне рішення, що не виходило за межі позовних вимог.

При апеляційному розгляді справи представник відповідача у справі ПрАТ «Аеробуд» Підгорна Я.В. підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просила її задовольнити, оскільки вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи вказаний трудовий спір, неправильно застосував норми матеріального права, зокрема ч.1 ст. 117 КЗпП України. Зазначеною нормою права визначено відповідальність роботодавця в частині несвоєчасного розрахунку із звільненим працівником шляхом виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку лише у випадку наявності вини підприємства. Однак, відповідачем у вказаній справі до суду першої інстанції були надані письмові докази, щодо того, що рахунки та майно підприємства на час звільнення позивача були арештовані державною виконавчою службою Святошинського району м. Києва тому вважає, що рішення в цій частині є незаконним та необґрунтованим та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Щодо не обґрунтованості рішення суду в іншій частині то представник апелянта зазначив, що підприємство на час розгляду спору судом першої інстанції та апеляційного розгляду фактично не працює, а тому надати докази на спростування вимог позивача в частині розміру заборгованості по заробітній платі та компенсації по невикористаній відпустці надати не має можливості.

Позивач у справі подав до апеляційного суду заяву про розгляд вказаної справи у його відсутність. Проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача у справі, дослідивши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її часткового задоволення, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що у період з 12 березня 2013 року по 20 січня 2017 року позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ПАТ «Аеробуд», працюючи на посаді геодезиста, що підтверджується записом у трудовій книжці ОСОБА_1 (а.с. 8-10).

20 січня 2017 року позивача звільнено відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу Законів про працю України, за угодою сторін, відповідно до наказу № 11-к від 20.01.2017 року (а.с. 8-10).

Також судом першої інстанції встановлено, що в день звільнення позивача, 20 січня 2017 року відповідачем не було проведено повний розрахунок по заробітній платі та не виплачено компенсацію за невикористану відпустку.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги в частині невиплати позивачу належних йому сум по заробітній платі в розмірі 65439, 17 грн, коштів за невикористану відпустку в розмірі 6760,60 грн, а також покладаючи на відповідача у справі відповідальність за несвоєчасний розрахунок, стягнувши 271886,12 грн., суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що відповідач порушив норми трудового законодавства, ст. 116 КЗпП України та не провів розрахунок із позивачем у день звільнення, тому повинен сплати позивачу також середній заробіток за час затримки розрахунку, що передбачено ч.1 ст.117 КЗпП України.

Апеляційний суд не погоджується із висновками суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку з огляду на наступне.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не відповідає виходячи з наступного.

Так, відповідно власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу (частина перша статті 47 КЗпП України).

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Так, суд першої інстанції, встановивши, що відповідач у справі ПрАТ «Аеробуд» не провів із ОСОБА_1 повний розрахунок по заробітній платі в розмірі 65439,19 грн, та не сплатив 6769,60 грн, компенсації за невикористану відпустку, прийшов до обґрунтованого та законного висновку про стягнення вказаних коштів. Розмір вказаних коштів визначений судом першої інстанції на підставі наданих позивачем доказів, які відповідачем належними та допустимими доказами не спростовані, тому колегія суддів в цій частині повністю погоджується із рішенням суду першої інстанції та апеляційні доводи відхиляє.

В частині покладення судом першої інстанції на відповідача у справі відповідальності за несвоєчасний розрахунок та стягнення 271886,12 грн. колегія суддів не погоджується виходячи з наступного.

Так, за змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до статті 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.

Так, відповідач у справі при розгляді справи, заперечуючи проти позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку подав до суду письмові докази, зокрема АКТ інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю від 02 грудня 2019 року із якого вбачається, що починаючи з серпня 2016 року по день здійснення перевірки 02 грудня 2019 року банківські рахунки, рухоме та нерухоме майно підприємства арештовані в рамках різних виконавчих проваджень стосовно стягнення з підприємства заборгованості у судовому порядку ( а.с. 71-75).

Крім того, факт арешту рахунків ПрАТ «Аеробуд» та не можливості проведення розрахунку з позивачем підтверджується також і копіями постанов старшого державного виконавця Святошинського РВ ВДВС м. Києва (а.с.78-86) .

Установивши, що несвоєчасність остаточного розрахунку з ОСОБА_1 при його звільненні з роботи з підстав, які виникли не вини підприємства, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, а тому суд апеляційної інстанції доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим задовольняє вимоги апеляційної скарги в цій частині.

Посилання суду першої інстанції на норми ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" як підставу не доведення відповідачем факту настання форс-мажорних обставин колегія суддів вважає помилковими.

Згідно зі статтею 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні").

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постановах: від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2159цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-364цс16, від 11 травня 2016 року, у справі № 6-383цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16, у яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Однак, обставини спору, що виник між позивачем та відповідачем не підпадає під норми вказаного Закону та відповідну практику Верховного Суду України, оскільки є відмінними від обставин, зазначених в даному Законі та висновках Верховного Суду України.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення коштів за час затримки розрахунку.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до вимог ч.13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З врахуванням суми позовних вимог, які судом апеляційної інстанції визнаються обґрунтованими, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави 768,40 грн, судового збору.

Керуючись ст. 141, 259, 374, 376, 381-383 ЦПК України, ст. 117 КЗпП України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Аеробуд» Підгорною Яною Володимирівноюзадовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 серпня 2019 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Аеробуд» середнього заробітку за час затримки розрахунку та в частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Аеробуд» середнього заробітку за час затримки розрахунку .

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Аеробуд» на користь держави судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

В іншій частині рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 28 лютого 2020 року.

Головуючий суддя: М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв