КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№22-ц/824/1055/2020 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючий суддя Гуля В.В.,

суддів Сушко Л.П., Сліпченка О.І.,

за участю секретаря Покраси В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Оболонська районна в м.Києві державна адміністрація (як орган опіки та піклування) в особі Служби у справах дітей та сім`ї про визначення місця проживання дітей,-

встановив:

У серпні 2018 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання дітей, який обґрунтувала тим, що з квітня 2009 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_3 , 2010 року народження, та ОСОБА_4 , 2013 року народження. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25.02.2016 шлюб між сторонами розірвано та присуджено до стягнення з відповідача аліменти на утримання дітей. Позивач вказує, що на даний час з боку відповідача чиняться постійні сварки, погрози і конфліктні ситуації з приводу місця проживання дітей, а тому вона має побоювання, що відповідач без її згоди може силоміць забрати дітей. Вважає, що в інтересах дітей проживати саме з нею, адже в такому віці вони потребують материнської опіки. Позивач може створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей, оскільки вона сумлінно ставиться до своїх батьківських обов`язків, доглядає за дітьми, бере активну участь у їх вихованні. Натомість, відповідач добровільної участі у матеріальному забезпеченні не бере, аліменти стягуються з нього на підставі судового рішення.

Посилаючись на викладене, просить суд визначити місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 , та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 03 червня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на її незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивувала тим, що у відповідно до ст. 161 СК України за відсутності згоди, щодо місця проживання дітей, визначення місця їх проживання можливе в судовому порядку за умов передбачених ст.161 СК України. Визначення місця проживання дітей є одним із способів захисту прав і інтересів дитини, в тому числі в порядку ст.162 СК України.

Вказує, що нею в позовній заяві доведено факт отримання самостійного доходу, доведено відсутність зловживання спиртними напоями або наркотичними засобами, а також відсутність її на перебуванні на обліку у психіатричному диспансері.

Зазначає, що висновки суду першої інстанції, щодо недоведеності факту наявності спору про визначення місця проживання дитини є хибними, оскільки у неї з відповідачем тривалий конфлікт. Зазначає, що між ними склались такі відносини та обставини, відповідно до яких є можливість настання зміни місця проживання дітей відповідачем, в тому числі способом їх викрадення, без згоди та повідомлення матері, з якою діти фактично проживають.

Як доказ неприязних стосунків з чоловіком в матеріалах справи міститься звернення до органів національно поліції.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 10.04.2009 між сторонами укладено шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Києві народилася ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Києві народився ОСОБА_4 , батько - ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 7, 8).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25.02.2016 шлюб, укладений між сторонами, розірвано. Стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі в розмірі 2334,00 грн. щомісячно, починаючи з 09.11.2015 і до досягнення старшою дитиною повноліття.

За відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської РДА в м. Києві малолітні ОСОБА_6 , 2010 року народження та ОСОБА_4 , 2013 року народження, починаючи з 18.06.2013 та по теперішній час зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . У цій же квартирі зареєстрована позивач.

Як вбачається з акту обстеження житлово-побутових умов від 20.09.2018, складеного працівниками служби у справах дітей Оболонської РДА в м. Києві, у квартирі АДРЕСА_2 постійно проживають позивач, її чоловік ОСОБА_7 , сестра ОСОБА_8 та малолітні ОСОБА_6 , ОСОБА_4 . У квартирі створені необхідні умови для всебічного розвитку, навчання, виховання та проживання дітей.

На даний час малолітня ОСОБА_6 навчається в спеціалізованій школі № 216 Оболонського району м. Києва, а малолітній ОСОБА_9 - ОСОБА_10 відвідує дошкільний навчальний заклад «Ромашка» № 581 Оболонського району м. Києва (а.с. 19, 21).

Згідно з характеристиками, виданими на ім`я малолітніх дітей навчальними закладами, вихованням та навчанням дітей займається мати ОСОБА_1 , батько дітей ОСОБА_2 участі у їх вихованні не бере, не цікавиться їх життям, у навчальних закладах його не бачили.

Відповідач проживає окремо.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем не надано суду доказів наявності спору між батьками щодо місця проживання дітей, про його існування не повідомив суд і відповідач. Представник відповідача, що був одного разу присутній в судовому засіданні заперечував проти позову без надання пояснень по суті, однак не зазначив нічого щодо того, що визначене батьками після розірвання шлюбу місце проживання дітей має бути змінено. Самоусунення батька від виховання дітей, спілкування з ними, завдання шкоди психологічному здоров`ю дітей його діями може бути підставою для вирішення питання позбавлення його батьківських прав, визначення місця проживання дітей з матір`ю рішенням суду не скасує та не зменшить права батька щодо його дітей.

Проте такий висновок суду не відповідає вимогам закону виходячи з наступного.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є, в тому числі неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається, в тому числі незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З матеріалів справи, оскарженого судового рішення суду вбачається, що судом правильно встановлено обставини справи, проте не застосовано закон, який підлягає застосуванню.

Так, згідно ст. 161 СК України встановлено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них.

Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування.

Згідно зі статями 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня1991 року (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11.07.2017 р. у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Аналогічні норми права містяться в законодавстві України.

Так, відповідно до положень ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі статтями 141, 150, 151, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

З матеріалів справи вбачається, що діти проживають разом з матір`ю в трикімнатній квартирі загальною площею 59,43 кв.м./, житловою 40.90 кв.м., яка належить їй на праві приватної власності.

Згідно акту обстеження житлово-побутових умов дітям відведена окрема кімната. Створені належні умови для проживання та виховання. Діти забезпечені усім необхідним.

Діти відвідують навчальний та дошкільний навчальний заклади за місцем проживання.

ОСОБА_1 має постійне місце роботи і працює молодшою медичною сестрою в КНП «ЦПМСД № 2» Оболонського району м. Києва. За місцем роботи характеризується позитивно.

Сумлінно виконує свої обов`язки, працелюбива, стримана, доброзичлива, колегіальна. Ввічлива та чуйна до хворих, користується авторитетом і повагою.

Відповідно до медичних довідок у лікаря нарколога ОСОБА_1 на обліку не перебуває. Психічних розладів не виявлено.

Доказів про те, що ОСОБА_1 зловживає спиртними напоями у справі не має.

Відповідно до висновку органу опіки Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації № 104-10669 від 26.11.2018 року місце проживання дітей рекомендоване з матір`ю.

Місце проживання та місце роботи батька невідоме.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року, що набрало законної сили, про розірвання шлюбу та стягнення аліментів встановлено той факт, що сторони шлюбно-сімейних стосунків не підтримують, не ведуть спільного господарства.

Діти проживають разом з матір`ю і перебувають на її утриманні.

Таким чином зі зібраних доказів вбачається, що батько участі у розвитку та вихованні дітей не приймає.

За встановлених судом обставин, враховуючиставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан їх здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, необхідно визначити місце проживання дітей з матір`ю, яка забезпечує їх інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання.

Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції не врахував аналіз наведених вище норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, які дають підстави для висновку про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Тому відсутність спору між батьками, рівність прав батьків щодо дитини не є вирішальним фактором у даних правовідносинах.

Сам позов про визначення місця проживання дітей та невизнання його відповідачем вже свідчить про наявність спору щодо предмету судового розгляду.

За таких обставин, при вирішенні даної справи, судом не було застосовано Закон, який підлягав застосуванню, а саме ст. 161 СК України, тому відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підстави для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення в зв`язку неправильним застосуванням судом норм матеріального права.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 червня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Оболонська районна в м.Києві державна адміністрація (як орган опіки та піклування) в особі Служби у справах дітей та сім`ї про визначення місця проживання дітей.

Визначити місце проживання малолітньої дитини: ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 разом із матір`ю - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Визначити місце проживання малолітньої дитини: ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_4 разом із матір`ю - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач В.В. Гуль

Судді Л.П. Сушко

О.І. Сліпченко