ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/322/20 Справа № 183/6598/18 Суддя у 1-й інстанції - Городецький Д. І. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 березня 2019 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Новомосковський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Новомосковський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13.02.2017 року стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на його користь матеріальну шкоду, завдану в результаті пошкодження автомобіля в розмірі 2 851,59 грн., а також витрат, понесених на проведення автотоварознавчого дослідження в розмірі 400,00 грн. та судових витрат в розмірі 3 295,24 грн., всього на суму 6 546,83 грн. Добровільно відповідач зазначену суму не відшкодовує, так з 28.04.2017 року у Новомосковському МР ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області перебуває виконавче провадження № 53853746 з примусового виконання вищезазначеного рішення суду.

До цього часу відповідач фактично не виконав своїх зобов`язань з повернення вищезазначеної суми, у зв`язку з чим за період з 07.08.2017 року по 16.10.2018 року розмір інфляційних втрат складає 7 501,54 грн. та 3 % річних за вищезазначений період складає 328,78 грн.

Крім того, відповідач зобов`язаний відшкодувати йому відсотки за несвоєчасне виконання зобов`язань в розмірі 1 528,96 грн.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь: інфляційні втрати за період з 07.08.2017 року по 16.10.2018 року в розмірі 7 501,54 грн.; 3 % річних за вищезазначений період в розмірі 328,78 грн.; відсотки за несвоєчасне виконання зобов`язань в розмірі 1 528,96 грн.; а також судові витрати.

Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07.03.2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції установлено, що рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13.02.2017 року, ухваленому у цивільній справі № 183/2582/16, позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи ПрАТ Українська пожежно-страхова компанія, про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 851,59 грн. у відшкодування матеріальної шкоди, завданої в результаті пошкодження автомобіля, 400,00 грн. витрат, понесених на проведення автотоварознавчого дослідження, 3 295,24 грн. судових витрат, а всього 6 546,83 грн.

На виконання вищезазначеного рішення суду, 29.03.2017 року було видано виконавчий лист № 183/2582/16, який стягувач пред`явив до виконання, про що свідчить відповідна постанова державного виконавця Новомосковського МР ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області Хрол В.М. від 28.04.2017 року (ВП № 53853746).

За зверненням ОСОБА_1 від 14.08.2018 року Новомосковським МР ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області 20.08.2018 року була надана відповідь, в якій відділ державної виконавчої служби повідомив заявника, що станом на 01.08.2018 року залишок заборгованості за виконавчим документом становить 697,13 грн., боржником 15.08.2018 року самостійно сплачені на депозитний рахунок відділу кошти в розмірі 697,13 грн., які будуть перераховані стягувачу платіжним дорученням № 1528 від 20.08.2018 року, зазначені обставини встановлені ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09.11.2018 року у цивільній справі № 183/2582/16 за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Новомосковського МР ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області, а тому відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Згідно наданої позивачем виписки з його рахунків за період з 01.08.2017 року по 23.10.2018 року, 21.08.2018 року на картку ( НОМЕР_1 ) було надходження з ВДВС в сумі 693,64 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та недоведеності.

Однак, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Крім того, у Постанові від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц ВП ВС дійшла висновку, що з ухваленням рішення про стягнення боргу зобовязання відповідачів сплатити заборгованість не припинилось та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобовязання. Отже, кредитор має право на отримання сум, передбаечних у ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення. При цьому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає в кредитора з моменту порушення грошового зобовязання до моменту його усунення й обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Такий правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), який є обовязковим для застосування судом.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом апеляційної інстанції установлено, що ОСОБА_2 належним чином не виконував своїх зобов`язань, рішення суду перебувало на примусовому виконанні.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення матеріальної шкоди, завданої в результаті пошкодження автомобіля у 2017 року році зобов`язання відповідача сплатити шкоду не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання 16.10.2018 року (дата останнього платежу). Тому, кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до 16.10.2018 року.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми інфляційних втрат за період з 07.08.2017 року по 16.10.2018 року в розмірі 7 501,54 грн., 3 % річних за період з 07.08.2017 року по 16.10.2018 року в розмірі 328,78 грн.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідач на користь позивача відсотків за несвоєчасне виконання зобов`язань на рівні облікової ставки Національного банку України в розмірі 1 528,96 грн., колегія суддів вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки подвійне нарахування процентів з одних правових підстав не передбачено законом.

Також, колегії суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, пов`язаних з прибуттям до суду та компенсації за відрив від звичайних занять, оскільки матеріалами справи встановлено, що згідно протоколу судового засідання від 07.03.2019 року сторони у судове засідання не з`явилися (а.с.34), тому відсутні правові підстави для стягнення заявлених ОСОБА_1 сум.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини справи не встановив, тому заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07.03.2019 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог. В іншій частині позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 1 762,00 грн.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 березня 2019 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Новомосковський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати за період з 07 серпня 2017 року по 16 жовтня 2018 року в розмірі 7 501,54 грн., 3 % річних за період з 07 серпня 2017 року по 16 жовтня 2018 року в розмірі 328,78 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 762,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко