Дата документу 26.02.2020 Справа № 316/594/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 316/594/18 Головуючий у 1-й інстанції: Бульба О.М.
Провадження №22-ц/807/771/20 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Бєлової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 10 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл сумісно нажитого майна подружжя та стягнення грошової компенсації,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ОСОБА_2 (далі - позивач) звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , про розподіл сумісно нажитого майна подружжя та стягнення грошової компенсації.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтувала тим, що 03 жовтня 2009 року між нею та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Енергодарського міського управління юстиції Запорізької області, та зроблений відповідний актовий запис №348. Від шлюбу сторони мають сина: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однією сім`єю сторони по справі проживали з дати реєстрації шлюбу: 03 жовтня 2009 року до 31 березня 2018 року. В березні 2018 року відповідач звернувся до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу.

На теперішній час між сторонами існує конфлікт стосовно розподілу сумісно нажитого майна подружжя, а саме двох автотранспортних засобів:

- VOLKSWAGEN PASSAT, тип СЕДАН - В, рік випуску 2000, об`єм двигуна 1781 см.куб. який було придбано та зареєстровано на ім`я відповідача 16.07.2014 .;

- VOLKSWAGEN TRANSPORTER, тип ПАСАЖИРСЬКИЙ - В, рік випуску 2004, об`єм двигуна 1896 см.куб. який було придбано та зареєстровано на ім`я відповідача 04.01.2017 .;

В добровільному порядку вирішити питання розподілу цих автомобілів, які перебувають у володінні відповідача та були куплені під час перебування сторін у шлюбі за спільні кошти, не вдалося. Відповідач категорично відмовляється сплатити грошову компенсацію позивачу за її 1/2 частину сумісно нажитого майна і відмовляється надати позивачці ключі від автомобілів та встановити порядок користування ними, чим, на думку представника позивача, перешкоджає позивачці, як власнику, на власний розсуд володіти, користуватись та розпоряджатись належним їй на праві спільної сумісної власності майном.

Із урахуванням зазначеного позивачка просила суд:

- припинити право приватної власності ОСОБА_1 на автотранспортні засоби: VOLKSWAGEN PASSAT, тип СЕДАН - В, рік випуску 2000, об`єм двигуна 1781 см.куб., який було придбано та зареєстровано на ім`я відповідача 16.07.2014 та VOLKSWAGEN TRANSPORTER, тип ПАСАЖИРСЬКИЙ - В, рік випуску 2004, об`єм двигуна 1896 см.куб. який було придбано та зареєстровано на ім`я відповідача 04.01.2017 ;

- визнати право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на автотранспортні засоби: VOLKSWAGEN PASSAT, тип СЕДАН - В, рік випуску 2000, об`єм двигуна 1781 см.куб. який було придбано та зареєстровано на ім`я відповідача 16.07.2014 та VOLKSWAGEN TRANSPORTER, тип ПАСАЖИРСЬКИЙ - В, рік випуску 2004, об`єм двигуна 1896 см.куб. який було придбано та зареєстровано на ім`я відповідача 04.01.2017 .;

- припинити право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на автотранспортні засоби: VOLKSWAGEN PASSAT, тип СЕДАН - В, рік випуску 2000, об`єм двигуна 1781 см.куб. який було придбано та зареєстровано на ім`я відповідача 16.07.2014 та VOLKSWAGEN TRANSPORTER, тип ПАСАЖИРСЬКИЙ - В, рік випуску 2004, об`єм двигуна 1896 см.куб. який було придбано та зареєстровано на ім`я відповідача 04.01.2017 ;

- виділити у власність ОСОБА_1 автотранспорті засоби: VOLKSWAGEN PASSAT, тип СЕДАН - В, рік випуску 2000, об`єм двигуна 1781 см.куб., який було придбано та зареєстровано на ім`я відповідача 16.07.2014 вартістю 116935 грн. 20 коп. та VOLKSWAGEN TRANSPORTER, тип ПАСАЖИРСЬКИЙ - В, рік випуску 2004, об`єм двигуна 1896 см.куб., який було придбано та зареєстровано на ім`я відповідача 04.01.2017 вартістю 178672 грн. 80 коп.;

- стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості її частки у праві власності за два автомобілі в розмірі 147804 грн.;

- стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1478 грн. 04 коп.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 10 грудня 2019 року позов ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , про розподіл сумісно нажитого майна подружжя та стягнення грошової компенсації задоволено.

Припинено право приватної власності ОСОБА_1 на автотранспортні засоби:

- автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, тип СЄДАН - В, рік випуску 2000, об`єм двигуна 1781 см. куб., який було придбано та зареєстровано 16 липня 2014 року на ім`я ОСОБА_1 , вартістю 116935 грн. 20 коп.;

- автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER, тип ПАСАЖИРСЬКИЙ - В, рік випуску 2004, об`єм двигуна 1896 см. куб., який було придбано та зареєстровано 04 січня 2017 року на ім`я ОСОБА_1 , вартістю 178672 грн. 80 коп.

Визнано право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на автотранспортні засоби:

- автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, тип СЄДАН - В, рік випуску 2000, об`єм двигуна 1781 см. куб., який було придбано та зареєстровано 16 липня 2014 року на ім`я ОСОБА_1 , вартістю 116935 грн. 20 коп.;

- автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER, тип ПАСАЖИРСЬКИЙ - В, рік випуску 2004, об`єм двигуна 1896 см. куб., який було придбано та зареєстровано 04 січня 2017 року на ім`я ОСОБА_1 , вартістю 178672 (сто сімдесят вісім тисяч шістсот сімдесят дві) грн. 80 коп.

Виділено у власність ОСОБА_1 автотранспортні засоби:

- автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, тип СЄДАН - В, рік випуску 2000, об`єм двигуна 1781 см. куб., який було придбано та зареєстровано 16 липня 2014 року на ім`я ОСОБА_1 , вартістю 116935 грн. 20 коп.;

- автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER, тип ПАСАЖИРСЬКИЙ - В, рік випуску 2004, об`єм двигуна 1896 см. куб., який було придбано та зареєстровано 04 січня 2017 року на ім`я ОСОБА_1 , вартістю 178672 грн. 80 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості її частки у спільно нажитому майні подружжя в розмірі 147804 грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 4434 грн.11 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, вважаючи його таким, що прийняте з порушеням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції в частині припинення права спільної сумісної власності подружжя, виділення майна у власність та стягнення компенсації скасувати, прийняти в цій частині нове рішення, яким визначити ідеальні частки у праві спільної сумісної власності в рівних частках та стягнення судового збору відповідно до задоволених вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вищезазначені автомобілі були придбані сторонами під час перебування у шлюбі за кошти подружжя, тому належать ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності. Оскільки йому з позивачкою на праві спільної сумісної власності належить два автомобіля, які могли б бути рохзподілені між ними в натурі, але про це вимог позивачка не заявляла, тому в такому випадку, суд першої інстанції мав би їх розділити, визначивши кожному ідеальну частку у праві спільної сумісної власності. При ухваленні судового рішення суд взагалі не встановив і не надав оцінку чи спроможний відповідач виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ним права власності на спільне майно та чи не становитиме це для нього надмірний тягар. Суд першої інстанції також не врахував положення ч. 5 ст. 71 СК України, що присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умовами попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок, однак така суму на депозитний рахунок суду внесена не була. Щодо проведення експертизи, зазначає, що саме відсутність грошових коштів стала підставою для не проведення судової експертизи вартості автомобілів, тому вважає, необгрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що відповідач відмовився надати автотранспортні засоби експерту з метою визначення їх вартості.

До відкриття провадження у справі відповідач подав до суду доповнення до апеляційної скарги, в яких зазначає, що в нього з`явилась фінансова можливість провести експертне авто-товарознавче дослідження з оцінки транспортних засобів. Просить суд визнати поважними причини неподання доказів до суду першої нстанції, прийняти надані ним докази вартості автомобілів та врахувати їх при винесенні судового рішення.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. У зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції виходив із того, що спірні транспортні засоби: VOLKSWAGEN PASSAT, тип СЕДАН - В, рік випуску 2000, об`єм двигуна 1781 см.куб. в розмірі 116935 грн. 20 коп. та VOLKSWAGEN TRANSPORTER, тип ПАСАЖИРСЬКИЙ - В, рік випуску 2004, об`єм двигуна 1896 см.куб. вартістю 178672 грн. 80 коп. є спільною сумісною власністю подружжя, тобто позивачки та відповідача по справі. При розгляді вимог ОСОБА_2 , щодо припинення її права на частку у спільному майні шляхом отримання від ОСОБА_1 грошової компенсації вартості її частки двоїх автомобілів, кожний є неподільною річчю, суд встановив, що дійсно є неможливим виділити належну їй 1/2 частини кожного автомобіля в натурі, спільним майном користується виключно ОСОБА_1 , який володіє та користуються двома вищезазначеними автомобілями, позивачка не має посвідчення водія, транспортними засобами керувати не вміє, відповідач працює є приватним підприємцем, а тому він спроможний за таких обставин виплатити позивачці 1/2 частини грошової компенсації їх вартості, виходячи з ринкової вартості подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи відповідно до довідок експерта № 118, №119, у зв`язку з неможливості встановлення їх дійсної (ринкової) вартості, оскільки відповідач відмовився надати автотранспортні засоби експерту з метою визначення їх вартості.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають вимогам закону та фактичним обставним справи.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 03 жовтня 2009 року до 09 жовтня 2018 року, про що свідчить свідоцтво про шлюб Серія НОМЕР_1 ( а.с. 6).

Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 09 жовтня 2018 року шлюб між сторонами було ррозірвано.

Однією сім`єю сторони по справі проживали з дати реєстрації шлюбу ( 03 жовтня 2009 року) до 31 березня 2018 року, що не заперечується сторонами.

Під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, 16 липня 2016 року ОСОБА_1 було придбано та проведено державну реєстрацію за ОСОБА_1 транспортного засобу - автомобіля марки VOLKSWAGEN PASSAT, тип СЕДАН - В, рік випуску 2000, об`єм двигуна 1781 см.куб., що підтверджується витягом є Єдиного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів (а.с.9).

04 січня 2017 року ОСОБА_1 було придбано та проведено державну реєстрацію за ОСОБА_1 транспортного засобу - автомобіля марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER, тип ПАСАЖИРСЬКИЙ - В, рік випуску 2004, об`єм двигуна 1896 см.куб. (а.с.10).

Отже, встановлено, що зазначені транспорті засоби були придбані та зареєстровані на відповідача ОСОБА_1 під час перебування позивачки та відповідача у шлюбі та є їх спільною сумісною власністю.

Позивачкою ОСОБА_2 заявлено вартість автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT, тип СЕДАН - В, рік випуску 2000, об`єм двигуна 1781 см.куб. - в розмірі 116935 грн. 20 коп., на підтвердження якої надано довідкове повідомлення експерта №118 від 03 квітня 2018 року, щодо орієнтованої риночної вартості (а.с.12) та вартість автомобіля марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER, тип ПАСАЖИРСЬКИЙ - В, рік випуску 2004, об`єм двигуна 1896 см.куб. - в розмірі 178672 грн. 80 коп., на підтвердження якої надано довідкове повідомлення експерта №119 від 03 квітня 2018 року щодо орієнтованої риночної вартості (а.с.13).

За клопотанням представника відповідача ОСОБА_3 , ухвалою Енергодарського міського суду від 20 грудня 2018 року було призначено авто товарознавчу експертизу з метою з`ясування дійсної ринкової вартості транспортних засобів, що є предметом спору у даній справі (а.с.62-62зворот), яка, згідно повідомлення судового експерта від 08 червня 2019 року №41, не була проведена експертом у зв`язку з ненаданням ОСОБА_1 (відповідачем по справі) транспортних засобів у призначений час, дату та місце за попередньою домовленістю (а.с.71).

Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 18 липня 2019 року провадження у справі було відновлено ( а.с. 72).

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна;2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частин другої, четвертої, п`ятої статті 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

При поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, застосуванню підлягають положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За загальним правилом при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Враховуючи, що встановлення ринкової вартості транспортних засобів за призначеною ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 20 грудня 2018 року товарознавчою експертизою не було проведено експертом за вини відповідача ОСОБА_1 , який користується зазначеними автомобілями та який ухилився від її проведення не надавши експерту транспортні засоби, про що свідчить повідомлення експерта Козакова О.О. від 08 червня 2019 року № 41 (а.с. 71), інших належних доказів вартості транспортних засобів суду надано не було, в судовому засіданні сторона відповідача не заперечувала розмір вартості транспортних засобів зазначених у довідкових повідомленнях експерта №118 та №119 від 03 квітня 2018 року, тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що при неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи, яка відповідно до довідок експерта №118 та №119 від 03 квітня 2018 року становить: автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT, тип СЕДАН - В, рік випуску 2000, об`єм двигуна 1781 см.куб. в розмірі 116935 грн. 20 коп., вартість автомобіля марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER, тип ПАСАЖИРСЬКИЙ - В, рік випуску 2004, об`єм двигуна 1896 см.куб. - в розмірі 178672 грн. 80 коп.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 не спростував належними доказами розмір вартості транспортних засобів, зазначених у довідкових повідомленнях експерта № 118, №119 від 03 квітня 2018 року.

Установивши, що автомобілі VOLKSWAGEN PASSAT, тип СЕДАН - В, рік випуску 2000, об`єм двигуна 1781 см.куб., VOLKSWAGEN TRANSPORTER, тип ПАСАЖИРСЬКИЙ - В, рік випуску 2004, об`єм двигуна 1896 см.куб, придбані ОСОБА_6 та ОСОБА_1 у період перебування сторін у шлюбі, суд першої інстанції, з яким погоджується й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що спірні автомобілі є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки протилежного ОСОБА_1 не доведено.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_2 посвідчення водія не має, транспортними засобами керувати не вміє, з часу припинення шлюбних відносин між сторонами ( 31 березня 2018 року) вищезазначені автомобілі знаходяться у відповідача ОСОБА_1 , який постійно користується ними, доступ позивачки до них обмежив, що не спростовано останнім ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції, тому покладаючи на ОСОБА_1 обов`язок зі сплати на користь ОСОБА_2 замість її 1/2 частки у праві спільної сумісної власності грошової компенсації за два автомобілі у розмірі 147804 грн 00 коп, суд першої інстанції врахувавши довідки експерта № 118, №119 від 03 квітня 2018 року щодо їх вартості на час розгляду справи, дійшов правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_2 .

При цьому судом враховано, що спірні автомобілі є неподільною річчю, ОСОБА_2 погодилась на отримання грошової компенсації замість її частки у спільній сумісній власності подружжя, відповідач працює є приваитним підприємцем, надає послуги з перевезення, беззаперечних доказів про те, що він не спроможний сплатити грошову компенсацію суду не надав, а отже, судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального права.

Аргументи апеляційної скарги про те, що вирішуючи питання про поділ майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мали застосувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України, є неспроможними з огляду на таке.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування.

У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.

Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, апеляційний суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

Така правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16 ц.

При цьому, апеляційний суд також бере до уваги ту обставину, що відповідач ОСОБА_1 самостійно користується транспортними засобами, що ним не заперечувалося, як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції. Водночас, транспортні засоби відносяться до неподільних речей, що свідчить про те, що в разі визначення кожному ідеальну частку у праві спільної сумісної власності на транспортні засоби, як то зазначає заявник у апеляційній скарзі, відповідач продовжуватиме користуватися транспортними засобами, а одночасно позивачка позбавляється можливості користуватися спірною річчю, оскільки в неї не має посвідчення водія, що приведе до порушення її прав, хоча зазначене майно перебуватиме у спільній власності.

Суд апеляційної інстанції не бере до уваги висновок експерного авто-товарознавчого дослідження з оцінки транспортних засобів від 03 січня 2020 року, які були додані ОСОБА_1 до доповненої апеляційної скарги, оскільки зазначені висновки щодо оцінки транспортних засобів були складені вже після ухвалення оскаржуваного судового рішення, а відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктитвно не залижали від нього.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на скрутне матеріальне становище, як підставу неявки на експертизу, не заслуговує на увагу, адже в провадженні суду першої інстанції справа перебувала досить тривалий час з 16 квітня 2018 року по 10 грудня 2019 року, тобто більше, як один рік і шість місяців. Автотоварознавча експертиза з метою з`ясування дійсної ринкової вартості транспортних засобів була призначена судом першої інстанції за клопотанням саме відповідача ОСОБА_1 в провадженні експерта справа знаходилась з 16 січня 2019 року по 8 червня 2019 року ( а.с. 65, а.с. 71), тобто майже п`ять місяців. З повідомлення експерта ОСОБА_7 вбачається, що автотоварознавча експертиза не була проведена у зв`язку з ненаданням ОСОБА_1 транспортних засобів у призначений час, дату та місце за попередньою домовленістю.

Належних та беззаперечних доказів на підтвердження скрутного матеріального становища відповідач не надав ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що відповідач працює приватним підприємцем, надає послуги з перевезення.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, які їх обґрунтовано спростовано.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України").

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 10 грудня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 лютого 2020 року.

Головуючий суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Маловічко С.В.