Справа № 462/5037/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/811/3159/19 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Ніткевича А.В.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю:представника позивача АТ КБ «Приватбанк»

Гнатишака О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 10 жовтня 2016 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство, в подальшому перейменоване на акціонерне товариство, комерційний банк (далі АТ КБ) «Приватбанк» звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №LVH1AN12380075 від 24.07.2007 року, обраховану станом на 28.05.2015 року, у розмірі 20852,32 доларів США, з яких: 5507 доларів США заборгованість за кредитом; 4642,68 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 379,35 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 10323,29 доларів США пеня за прострочення виконання зобов`язань за договором.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідно до умов кредитного договору, ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 13113,20 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12% річних, строком до 23 липня 2014 року. Банк виконав взяті на себе зобов`язання щодо видачі кредиту, однак, відповідач допустила порушення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яку банк просить стягнути в судовому порядку.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 10 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач АТ КБ «Приватбанк», просить його скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апелянт вважає помилковими висновки суду про відсутність доказів на підтвердження видачі кредиту відповідачу, оскільки факт отримання кредиту відповідачем підтверджується заявою на видачу готівки №2407 від 24.07.2007 року, підписаною особисто відповідачем, кредитним договором, підписаним особисто відповідачем, розрахунком заборгованості, згідно якого відповідач в період часу з 20.09.2007 року по 24.06.2011 року здійснювала сплату за користування кредитом.

Також апелянт звертає увагу, що факт укладення кредитного договору не підлягає доказуванню, позаяк заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30 листопада 2012 року у справі №2/0417/9111/2012, яке набрало законної сили, встановлено факт отримання кредиту відповідачем.

Вважає, що суд не дав належної правової оцінки всім цим доказам у сукупності та взаємозв`язку.

Крім того, помилковим, на думку апелянта, є й висновок суду про те, що мета укладення кредитного договору не відповідає фактичним обставинам придбання відповідачем автомобіля.

Апелянт звертає увагу, що для вирішення справи по суті, мета отримання кредиту не має значення, оскільки предметом доказування є отримання відповідачем кредитних коштів, а відповідальність за використання наданого кредиту на цілі, зазначені у кредитному договорі, лежить на відповідачеві згідно з п.2.2.1 кредитного договору.

Крім того, зазначає, що судом не було враховано умови договору щодо порядку розрахунків за придбаний автомобіль відповідно до договору купівлі-продажу №СФ-0011156 від 16.07.2007 року, а саме, те, що в день укладення договору купівлі-продажу автомобіля покупець вносить первісний внесок у розмірі 100 грн., а повна оплата за договором має бути здійснена не пізніше 7 робочих днів від дня укладення договору купівлі-продажу, тому кредитний договір був укладений між сторонами через сім робочих днів з дня укладення договору купівлі-продажу автомобіля після оформлення документів на купівлю автомобіля. У зв`язку з цим, вважає помилковим висновок суду про те, що кредит за кредитним договором від 24.07.2007 року не міг видаватись для придбання автомобіля.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 06 квітня 2017 року апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково, рішення Залізничного районного суду м.Львова від 10 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 24.07.2007 року у розмірі 10529,03 доларів США та пеню у розмірі 149553 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 11 вересня 2019 року рішення Апеляційного суду Львівської області від 06 квітня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судове засідання апеляційного суду відповідач не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена у встановленому процесуальним законом порядку, шляхом надіслання їй судової повістки рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу зареєстрованого місця її проживання, а також через її представника адвоката Коляновського Т.М., який судову повістку отримав, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, а тому справу розглянуто відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України у відсутності сторони відповідача.

Заслухавши пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24 липня 2007 року між АТ КБ «Приватбанк» (кредитодавцем) та ОСОБА_1 (позичальником) укладено кредитний договір №LVH1AN12380075 «Авто в кредит» (а.с.7-8 т.1), згідно з умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 13113,20 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення до 23 липня 2014 року.

Пунктом 7.1 кредитного договору передбачено, що кредит надається на наступні цілі: 9451,45 доларів США для купівлі автомобіля DAEWOO MATIZ; 6,81 доларів США для сплати за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна; 445,06 доларів США на сплату страхових платежів у перший рік та 3115,41 доларів США на сплату майбутніх страхових платежів, 94,51 доларів США для сплати винагороди в момент надання кредиту.

Відповідно до п.7.2 кредитного договору, банк перераховує суму кредиту в розмірі 9451,45 доларів США на поточний рахунок ТОВ «Автоприват», решту суми кредиту на рахунок страхової компанії «Кредо» та на інші рахунки для вказаних у пункті 7.1 кредитного договору цілей.

Отримання позичальником ОСОБА_1 кредиту в розмірі 9451,45 доларів США підтверджено документально (а.с.9 т.1).

Виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором було забезпечено заставою автомобіля DAEWOO MATIZ, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , на підставі укладеного між сторонами договору застави від 24 липня 2007 року (а.с.48-50 т.1).

Сам договір купівлі-продажу вказаного автомобіля укладений між ТОВ «Автоприват» (продавцем) та ОСОБА_1 (покупцем) 16 липня 2007 року (а.с.82-83 т.1).

Однак, пунктом 2.1 цього договору передбачено, що в день укладення договору купівлі-продажу автомобіля покупець вносить первісний внесок у розмірі 100 грн., а повна оплата за договором має бути здійснена не пізніше 7 робочих днів від дня укладення договору купівлі-продажу.

У пункті 2.2 договору визначено, що право власності на автомобіль переходить з моменту надходження на розрахунковий рахунок продавця повної вартості товару.

Отже, з урахуванням наведених вище обставин справи та умов кредитування, колегія суддів доходить висновку про доведеність факту отримання відповідачем кредиту для купівлі вказаного автомобіля, тому вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором є законною, оскільки відповідачем не доведено факту припинення кредитних правовідносин з позивачем у зв`язку з відсутністю зобов`язань за кредитним договором.

У зв`язку з цим висновки суду першої інстанції в цій частині є помилковими і не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки суд не дав належної правової оцінки доказам, на які посилались сторони в обґрунтування своїх вимог та заперечень, і не проаналізував умов укладених між сторонами договорів.

Однак, в частині визначення розміру стягуваної заборгованості за кредитним договором необхідно виходити з наступного.

Встановлено, що у жовтні 2012 року позивач вже звертався до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про дострокове стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі 11518,75 доларів США шляхом звернення стягнення на заставлене майно.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська

від 30 листопада 2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №LVH1AN12380075 від 24 липня 2007 року в розмірі 11518,75 доларів США, що відповідно до курсу НБУ становило 92069 грн. 37 коп., звернуто стягнення на предмет застави належний на праві власності відповідачу ОСОБА_1 і куплений за кредитні кошти автомобіль DAEWOO MATIZ, 2007 року випуску 2007, д.н.з. НОМЕР_1 , шляхом опису та передачі зазначеного автомобіля АТ КБ «Приватбанк» з правом його продажу банком з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, із зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (а.с.154 т.2).

Відповідно до частини першої та другої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад»

ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року №14-10цс18, від 04 липня 2018 року №14-154цс18 та від 31 жовтня 2018 року №14-318цс18, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а кредитор у цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені.

Отже, звернувшись у жовтні 2012 року із позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет застави, АТ КБ «Приватбанк» на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки, тому право банку нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, комісію, а також обумовлену в договорі неустойку припинилось у зв`язку з пред`явленням до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України про дострокове повернення кредиту.

З наданих позивачем доказів щодо реалізації предмета застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, присудженої позивачу рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30 листопада 2012 року, встановлено, що переданий відповідачем ОСОБА_1 автомобіль за актом передачі від 25.10.2012 року (а.с.51, 69 т.1) було реалізовано 15.03.2013 року за 4003,50 доларів США, за рахунок яких погашено заборгованість за простроченим тілом кредиту на суму 2001,75 доларів США та заборгованість по пені на суму 1460,80 доларів, решта коштів від реалізації автомобіля було зараховано, як це передбачено пунктом 2.3.8 кредитного договору, на понесені банком витрати, пов`язані з підготовкою автомобіля до продажу 72,54 доларів США, та сплату штрафу у розмірі 468,41 доларів США за зберігання та утримування предмета застави на майданчику банку, що підтверджується виписками по рахунку від 15.03.2013 року (а.с.66-68 т.1).

Названі вище суми щодо сплати 15.03.2013 року заборгованості за простроченим тілом кредиту на суму 2001,75 доларів США та заборгованості по пені на суму 1460,80 доларів США також відображені в наданому позивачем розрахунку (а.с.5 т.1).

Таким чином, непогашеною за рахунок реалізації заставного майна залишилась заборгованість за кредитним договором, присуджена позивачу рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30 листопада 2012 року, в розмірі 8056,2 доларів США (11518,75 доларів США 2001,75 доларів США 1460,80 доларів США = 8056,2 доларів США), а тому саме ця сума заборгованості за кредитним договором підлягає стягненню з відповідача у користь позивача в даній справі, оскільки реалізація кредитодавцем права вимоги на стягнення заборгованості за кредитним договором за рахунок заставного майна не перешкоджає йому звернутись із вимогою про стягнення цієї заборгованості (залишку заборгованості, яка залишилась непогашеною за рахунок реалізації заставного майна) безпосередньо з позичальника.

З урахуванням наведеного, позивач має право лише на стягнення з відповідача залишку заборгованості, яка залишилась непогашеною за рахунок реалізації заставного майна, у сумі 8056,2 доларів США, а в іншій частині вимоги позивача є безпідставними, оскільки стосуються стягнення процентів, пені та комісії, нарахованих за період після пред`явлення позивачем у жовтні 2012 року позову про дострокове стягнення всієї заборгованості за кредитним договором.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про часткове задоволення позову, а тому апеляційна скарга позивача також підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» (39%), з відповідача ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 2992 грн. 47 коп. ((3654 грн. + 4019 грн.)*0,39), а з АТ КБ «Приватбанк» у користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, понесені відповідачем по сплаті судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 2674 грн. 73 коп. (4384 грн. 80 коп.*0,61), а тому, з урахуванням принципу пропорційності та взаємозаліку понесених цими учасниками справи судових витрат по сплаті судового збору, які підлягають стягненню з кожного з них у користь іншого, з відповідача ОСОБА_1 у користь АТ КБ «Приватбанк» необхідно стягнути лише 317 грн. 74 коп. (2992 грн. 47 коп. 2674 грн. 73 коп.).

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 10 жовтня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) у користь акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (м.Київ, вул.Грушевського, 1д, ) заборгованість за кредитним договором №LVH1AN12380075 від 24 липня 2007 року у розмірі 8056 (вісім тисяч п`ятдесят шість) доларів 20 центів США.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) у користь акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (м.Київ, вул.Грушевського, 1д, ) судові витрати в розмірі 317 (триста сімнадцять) гривень 74 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 02 березня 2020 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Ніткевич А.В.