печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2020 року Печерський районний суд м. Києва

в складі: головуючого - судді Козлова Р.Ю.,

при секретарі судових засідань Іваненку С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з даним позовом у якому просила суд ухвалити рішення, яким: позбавити ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження НОМЕР_1 від 11.04.2005 року, видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Совєтського районного управління юстиції м. Макіївки та стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати пред`явлення позову і до досягнення сином повноліття.

19 липня 2019 року ухвалою судді у справі відкрито провадження, для розгляду справи у порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду від 16 грудня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали у повному обсязі та просили задовольнити пред`явлені вимоги.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце проведення судового засідання неодноразово повідомлявся судом за відомою адресою та шляхом розміщення оголошення про його виклик у судові засідання на офіційному сайті суду.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, направив висновок Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, як органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 №105/01-2185/В-140 від 15 жовтня 2019 року.

За вказаних обставин суд визнав можливим проводити судове засідання за даною явкою учасників процесу у загальному порядку, оскільки позивач та її представник заперечували проти ухвалення у даній справі заочного рішення.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 з 2001 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 . За час перебування у шлюбі, у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 від 11.04.2005 року, видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Совєтського районного управління юстиції м. Макіївки (а.с.8).

17 листопада 2006 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_2 від 17.11.2006 року (а.с. 9).

26 січня 2007 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 та змінила прізвище з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 » (копія свідоцтва про шлюб - а.с.10).

Як зазначила позивачка спільний син сторін з моменту розірвання шлюбу і по даний час проживає разом з позивачкою, яка самостійно займається його вихованням та утриманням. Відповідач ніякої участі у вихованні та утриманні сина не приймав, матеріальну допомогу на утримання сина позивачці не надавав.

У зв`язку з бойовими діями на території Донецької області позивач разом з сином виїхала з м. Макіївки до м. Києва, та з 2014 постійно проживають в Києві, а з 2016 року мешкають за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Довідкою № від 27 жовтня 2016 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи щодо позиваки (а.с. 11) та Довідкою № 5018 від 27 жовтня 2016 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи щодо неповнолітнього сина (а.с. 15).

При цьому позивач вказала, що за фактичним місцем їх з сином проживання створені належні умови для навчання та розвитку сина, син на даний час навчається в школі у м. Києві, позивач самостійно матеріально забезпечує всі його потреби сина.

У свою чергу відповідач залишився проживати в м. Макіївка, яке знаходиться у переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідач фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, життям сина не цікавиться, батьківської турботи та піклування щодо нього не проявляє, участі в його утриманні та вихованні не приймає. З 2006 року відповідач не намагався бачитися та спілкуватися з сином, а з 2014 року взагалі жодного разу не виявив бажання відвідати сина та поцікавитися місцем та умовами його проживання, навчання. Відповідач жодного разу з моменту зарахування дитини до навчального закладу не приходив, не телефонував, розвитком та успішністю дитини не цікавився, батьківських зборів та інших шкільних та позашкільних заходів не відвідував. Вихованням дитини займаються виключно Позивачка та її теперішній чоловік ОСОБА_4

Печерська районна в м. Києві державної адміністрація, як орган опіки та піклування діючи в інтересах неповнолітньої дитини, у своєму висновку №105/01-2185/В-140 від 15 жовтня 2019 року вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як такого, що ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню.

Такого висновку Печерська районна в м. Києві державної адміністрація, як орган опіки та піклування дійшла встановивши наступні обставини.

Відповідно до мотивувальної частини висновку, органом встановлено, що до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування надійшла ухвала Печерського районного суду міста Києва про відкриття провадження у цивільній справі за позовом гр. ОСОБА_1 до гр. ОСОБА_2 про позбавлення його батьківських прав по відношенню до неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Питання двічі виносилось на розгляд комісії з питань захисту прав дитини Печерської районної в місті Києві державної адміністрації у зв`язку з відсутністю батька.

Гр . ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 2004 року до 2006 року.

Під час перебування у шлюбі - ІНФОРМАЦІЯ_1 - народився ОСОБА_3 .

Родина проживала у Донецькій області, Гірницькому районі, м. Макіївка.

У зв`язку з бойовими діями на території Донецької області, родина вимушена була виїхати до міста Києва.

У 2007 році мати вдруге вийшла заміж за гр. ОСОБА_4 .

Неповнолітній - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично проживає разом з матір`ю та вітчимом гр. ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 .

Мати самостійно займається вихованням та утриманням сина. Батько дитини - гр. ОСОБА_2 фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, життям сина не цікавився, батьківські турботи та піклування щодо нього не проявляє, участі в його утриманні та вихованні не приймає, з 2014 року жодного разу не виявив бажання відвідати сина та поцікавитись місцем та умовами його проживання, навчання.

За місцем проживання матері та дитини проведено обстеження житлово- побутових умов. З`ясовано, що для неповнолітнього створено всі необхідні умови для проживання, навчання та повноцінного розвитку. Під час бесіди з дитиною встановлено, що дитина останній раз бачила батька у 4 роки, на даний час батьком називає вітчима.

На підтвердження своїх слів, на розгляд комісії, позивачем було надано низку документів про фактичну відсутність батька протягом тривалого часу у вихованні та матеріальному утриманні їх спільного сина. Зокрема, відповідно до характеристики спеціалізованої школи № 89 Печерського району м. Києва, батько ОСОБА_3 жодного разу, з моменту зарахування дитини до навчального закладу не приходив, не телефонував, розвитком та успішністю дитини не цікавився. Мати дитини має самостійний дохід, достатній для утримання малолітнього сина та має орендоване житло, в якому родина проживає разом.

Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з статтею 32 Основного Закону України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Положеннями статті 48 та 51 Конституції України проголошено право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї та обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття.

Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції).

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Виходячи зі змісту частини першої ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

У відповідності до частини першої статті 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно частиною другою ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 164 СК України, виключними підставами позбавлення батьківських прав матері або батька є: не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засудженні за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

За частиною четвертою статті 164 Сімейного кодексу України, під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Статтею 170 Сімейного кодексу України передбачено, що у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування має право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків або одного із них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

В пункті 18 постанови зазначено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, з урахуванням її характеру, особи батька, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини».

У рішенні по справі «Хант проти України» п. 54 зазначено, що суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden») і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Пунктом 15 Постанови передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Виходячи з наведеного, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дітей. Відтак, батько протягом тривалого часу не приділяв належної уваги розвитку свого сина, ухиляється від виконання своїх обов`язків по його вихованню: не піклується про фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкується з ним в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення та не створює умов для отримання дитиною належної освіти.

При вирішенні справи суд приходить до висновку, що таким негативним впливом збоку відповідача на розвиток дитини є зразок байдужого, зневажливого ставлення до поняття сім`ї та людей, з якими вони перебувають у родинному зв`язку, зокрема.

Таким чином у судовому засіданні встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, не забезпечує його необхідним, не виявляє турботу, навіть цікавість щодо своєї дитини, тому позов підлягає задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 166 Сімейного кодексу України, особа, яка позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною.

Разом з тим, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини, як передбачено частиною другою статті 166 вказаного Кодексу.

При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду, що встановлено частиною третьою статті 166 Сімейного кодексу України.

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. До того ж, обов`язок утримувати дитину у рівній мірі покладається як на матір, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним.

Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), або чи розірвано їх шлюб.

За приписами частини третьої ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у національному та міжнародному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження.

Водночас, згідно з частиною другою ст. 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Відповідно до встановлених обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову і у частині стягнення з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати пред`явлення позову 03 червня 2019 року і до досягнення сином повноліття.

За приписами статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 768, 40 грн., яка сплачена позивачкою за вимогу про позбавлення відповідача батьківських прав.

Оскільки позивач згідно Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 768, 40 грн.

Відповідно до статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись ст. ст. 3, 8, 21, 32, 48, 51, 55, 129, 129-1 Конституції України, ст.ст. 150, 155, 164-166, 170, 180 Сімейного кодексу України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280-289, 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження НОМЕР_1 від 11.04.2005 року, видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Совєтського районного управління юстиції м. Макіївки.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 03 червня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, у межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 768, 40 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь держави судовий збір у розмірі 768, 40 грн.

Повне рішення суду складено 24 січня 2020 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, або якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги (зважаючи на п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України щодо порядку подання апеляційних скарг на судові рішення).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя