Справа № 154/2226/19 Головуючий у 1 інстанції: Вітер І. Р.
Провадження № 22-ц/802/78/20 Категорія: 21 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Карпук А. К., Матвійчук Л. В.,

з участю:

секретаря судового засідання - Губарик К. А.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа на стороні відповідача Володимир-Волинська міська рада Волинської області, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 28 жовтня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . Відповідач є співвласником квартири № 4 у цьому ж будинку.

Позивач зазначає, що земельна ділянка, на якій знаходиться їх будинок перебуває у комунальній власності, а відтак передана у спільне користування власникам квартир. Раніше заїзд до будинку був огороджений дерев`яним парканом, який за старістю втратив своє цільове призначення, а відтак був демонтований. Між сусідами було досягнуто усної домовленості про те, що за спільні кошти на місці старого паркану буде встановлений новий із металевої сітки. Для цього позивач передала відповідачу попередньо узгоджену суму коштів у розмірі 250 гривень. Однак замість паркану із металевої сітки відповідач із чоловіком встановили дорожчу огорожу у виді металевих воріт із хвірткою. Позивач вказує, що перших три роки вона безперешкодно користувалась спільним входом та заїздом до свого домоволодіння. Однак, починаючи з серпня 2018 року відповідач замкнула на ключ ворота та хвіртку, не даючи можливості позивачу користуватись ними, вимагає доплатити їй 1250 гривень за їх встановлення. Зважаючи на такі обставини, позивач вимушена заходити на спільне подвір`я та виходити на вулицю через суміжну земельну ділянку, яка належить власнику сусіднього будинку № 46 на цій же вулиці. Такі дії відповідача створюють перешкоди позивачу у доступі та заїзді до своєї квартири, оскільки цей вхід (заїзд) на подвір`я є єдиним. З урахуванням наведеного просила суд зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою загального користування, яка знаходиться у комунальній власності Володимир-Волинської міської ради, за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом надання ОСОБА_1 ключів від воріт та хвіртки, що служить єдиним входом та проїздом до належної їй квартири №2 даного будинковолодіння.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 28 жовтня 2019 року позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою загального користування, яка знаходиться у комунальній власності Володимир-Волинської міської ради, за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом надання ОСОБА_1 ключів від воріт та хвіртки, що служить єдиним ходом та проїздом до належної ОСОБА_1 квартири № 2 даного будинковолодіння. Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 768 грн 40 коп. сплаченого судового збору.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій вважає, що дане рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, при цьому суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам та обставинам, підійшовши формально до вивчення обставин справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що неправдивим є факт користування позивачкою іншим входом до її квартири, а саме тим, що належить власнику квартири №46 . Відповідач покликалась і на неправдивість акту обстеження земельної ділянки від 18.04.2019, оскільки спірний паркан належить усім співвласникам даного будинку і вони спільно вирішують порядок користування парканом. Зазначає, що судом взято до уваги лише показання свідків і не звернуто уваги, що вони є родичами і близькими друзями позивача. Жоден свідок не надав показання щодо наявності конфлікту та факту присутності свідка під час виникнення суперечок. Враховуючи зазначене, ОСОБА_3 вказує на формальність підходу суду першої інстанції до вирішення даного спору, а тому просила скасувати дане рішення суду і ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує на те, що апеляційна скарга є безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Зазначає, що судом першої інстанції цілком обґрунтовано встановлено факт суттєвого порушення її права користування спільним майном вказаного багатоквартирного будинку, а саме проходом (проїздом) до належного їй на праві власності житла. З огляду на викладене просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні відповідач підтримала апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просила про її задоволення.

Позивач та її представник заперечили щодо задоволення апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа Володимир-Волинська міська рада надіслала на адресу суду заяву, в якій просила суд розгляд справи проводити без участі представника за наявними матеріалами справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що наведені у позові обставини чинення перешкод відповідачкою позивачці у вигляді ненадання ключів від металевих воріт із хвірткою, встановлених на території земельної ділянки комунальної власності, що потягло перешкоди у доступі (проході та проїзді) до належного їй на праві власності житлового приміщення та призвело до порушення прав позивача , знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому порушене право підлягає судовому захисту.

З такими висновками суду колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Даним критеріям оскаржуване судове рішення відповідає.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 відповідно до реєстраційного посвідчення від 28 липня 1998 року. Вказана обставина також підтверджена копіями технічного паспорта даної квартири.

ОСОБА_3 є співвласником квартири АДРЕСА_1 .

Сторонами не заперечувався факт віднесення спірної земельної ділянки до комунальної власності та те, що раніше заїзд від дороги був огороджений дерев`яним парканом, який з часом втратив своє функціональне призначення.

У зв`язку з цим була проведена жильцями будинку заміна на нову огорожу у виді металевих воріт із хвірткою.

Як встановлено судом, ОСОБА_3 заперечувала право користування позивачкою встановленими воротами і хвірткою, оскільки остання не внесла необхідну суму, яку, на думку відповідачки, їй слід було компенсувати за вартість огорожі, та не давала можливості ОСОБА_1 користуватись спірними металевими воротами із хвірткою і вимагала доплатити необхідну суму. Цим вона створила перешкоди позивачу у доступі та заїзді до її квартири, оскільки цей вхід (заїзд) на подвір`я є єдиним.

На підтвердження даних обставин позивач долучила до справи ряд звернень та скарг за 2018-2019 роки до Володимир-Волинської міської ради, із змісту яких вбачається, що відповідач не надає їй можливості вільно користуватися вказаними воротами.

За результатом розгляду звернень позивача виконавчим комітетом Володимир-Волинської міської ради з`ясовано, що паркан встановлений за спільної згоди усіх мешканців будинку на умовах рівної частини співфінансування власників кожної квартири. Паркан знаходиться на території загального користування. Будинок АДРЕСА_1 є багатоквартирним. Право на землю під багатоквартирним будинком закріплено ст.42 Земельного кодексу України, відповідно до положень якої порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються співвласниками. Для вирішення спору рекомендовано звернутись до суду.

З долученого акта обстеження земельної ділянки від 18 квітня 2019 року вбачається, що вхід (заїзд) на територію житлового будинку можливий лише за згодою ОСОБА_3 , якої вона не дає ОСОБА_1 з причини неповернення боргу за встановлення огорожі. Оскільки даний спір, отримання в борг грошових коштів або зобов`язання повернути суму позики, не перебуває в компетенції органу місцевого самоврядування, а земельна ділянка використовується без правовстановлюючих документів, тобто є комунальною власністю, а проїзд-прохід земельною ділянкою є у спільному користуванні, то у випадках створення перешкод ОСОБА_3 в проході (проїзді) до власної квартири ОСОБА_1 має право звернутись до суду для встановлення права користування земельною ділянкою.

Обставини створення відповідачем перешкод позивачу у проході та проїзді на подвір`я спільного користування в судовому засіданні також підтвердили свідки, допитані в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

У відповідності до ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечить закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Згідно з ч. 2 ст. 383 ЦК України власник квартири, здійснюючи ремонт і зміни в квартирі, не повинен порушувати права власників інших квартир у багатоквартирному будинку і не порушувати санітарно-технічні вимоги і правила експлуатації будинку.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпорядженні власністю.

Статтею 96 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передбачено, що землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства.

Згідно з частиною першою статті 103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей.

Інститут земельних відносин добросусідства, є нормативно встановленими обмеженнями щодо здійснення прав на землю (включаючи право власності), які мають на меті забезпечити захист інтересів власників (землекористувачів) сусідніх володінь від можливих порушень при використанні земельних ділянок. Основна мета цих правил полягає в сприянні і забезпеченні такому використанню земельних ділянок, при якому власникам сусідніх земельних ділянок і землекористувачам заподіюється менша кількість незручностей.

Частинами другою, третьою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Статтями 7, 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», встановлено, що кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника.

Частиною 2 статті 4 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку`встановлено, що власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.

Відповідно до ч.1, 2 ст.5 Закону визначається, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників.

Згідно з п.1 ч.1 ст.6 Закону, співвласники мають право вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що ОСОБА_1 у повній мірі довела перед судом факт порушення відповідачем її права користування спірною земельною ділянкою.

Тобто доведено належними доказами, що спірними металевими воротами порушуються права позивача як власника квартири, та користувача частиною земельної ділянки для її обслуговування.

Доводи апеляційної скарги з огляду на наведені норми Закону та доказів в матеріалах справи є безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам, які були наведені у відзиві на позовну заяву, яким суд першої інстанції дав належну та обґрунтовану оцінку, та висновків суду першої інстанції не спростовують.

Судом належно встановлені обставини справи, дано об`єктивну оцінку зібраним доказам. Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 28 жовтня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді