Дата документу 26.02.2020 Справа № 335/4558/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/4558/19 Головуючий у 1 інстанції Крамаренко І.А.
Провадження № 22-ц/807/971/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на рішення Орджонікідзевського районного суд м. Запоріжжя від 06 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Ільющенкова Сергія Олександровича, треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»; ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення державного реєстратора та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно за договором відступлення права вимог,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до державного реєстратора Виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Ільющенкова С.О., треті особи: ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»; ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення державного реєстратора та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно за договором відступлення права вимог.

В обґрунтування позову зазначала, що їй на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ЗМНО Буцикіною Л.О. 08.09.2004 за р. № 2192. На той час, ОСОБА_3 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 (шлюб зареєстровано 05.12.2003).

Шлюб між ними розірвано, на підставі рішення Михайлівського районного суду Запорізької області 05.06.2012. Після розірвання шлюбу, вона змінила прізвище на « ОСОБА_4 - ОСОБА_5 ».

Під час перебування у шлюбі, ОСОБА_2 було укладено кредитний договір з ЗАТ «Агробанк» від 21.12.2006 № 8.840.06.12М, за яким банк надав позичальнику кредит в розмірі 400 000,00 доларів США строком з 21.12.2006 року по 17.12.2021 року зі сплатою 15.5 відсотків річних.

В якості забезпечення кредиту, 21.12.2006 між Банком та позивачем було укладено Іпотечний договір № 8.840.06.12М/2, посвідчений приватним нотаріусом ЗМНО Морозовою В.М. за р. № 4572.

Предметом іпотеки була належна їй на праві власності квартира АДРЕСА_1 .

Також в той же день 21.12.2006 між Банком та позивачем було укладено Договір про задоволення вимог Іпотекодержателя до Іпотечного договору.

Також зазначила, що їй не відомо, як ОСОБА_2 , як Позичальником за Кредитним договором, виконувалися його зобов`язання. Ніяких претензій чи вимог до неї з боку Іпотекодержателя ніколи не надходило.

У вересні 2015 року, нею було отримано комплект документів разом з позовною заявою ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» до Самарського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції, де її було зазначено як третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, про звільнення майна з-під арешту.

З цього позову та доданих документів їй стало відомо, що змінився Кредитор за вказаним вище кредитним договором, а саме: ПАТ «Банк «Восток» став правонаступником ПАТ «Хоум Кредит Банк», який, в свою чергу, був правонаступником ЗАТ «Агробанк».

26 вересня 2011року між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ПАТ «Банк «Восток» укладено договір про відступлення права вимоги № 7, за яким ТОВ «Кредекс Фінанс» набуло прав кредитора відносно ОСОБА_2 за Кредитним договором № 8.840.06.12М від 21.12.2006.

Договір було посвідчено 08 грудня 2011року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лісовенко В.В.

17 лютого 2014 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» було укладено договір про відступлення права вимоги, за яким ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» набуло прав кредитора відносно ОСОБА_2 за Кредитним договором № 8.840.06.12М від 21.12.2006 р.

Цей договір було посвідчено 12 березня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В., реєстр № 1871.

Таким чином, ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» стало Іпотекодержателем відносно Предмета іпотеки, а саме квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 на праві власності. З моменту зміни Іпотекодержателя вона, як Іпотекодавець, ніколи не отримувала будь-яких претензій чи вимог до неї з боку нового Іпотекодержателя - ТОВ «ФК «Довіра та гарантія». Однак на початку березня 2019 року, їй стало відомо, що ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» стало власником Предмета іпотеки на підставі договору про відступлення прав вимоги. Реєстрацію права власності вчинено 11.12.2018 державним реєстратором Виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Ільющенковим Сергієм Олександровичем.

Вважає, що дана реєстрація права власності на належну їй квартиру на ім`я ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» є незаконною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки вчинена всупереч вимогам договору та вимогам законодавства України.

Посилаючись на вищевикладене, просила суд визнати незаконним рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Ільющенкова Сергія Олександровича про реєстрацію прав та їх обмежень (з відкриттям розділу), індексний номер: 44591414 від 13.12.2018 14:25:06, на об`єкт нерухомого майна квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , власник - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», , країна реєстрації: Україна. Скасувати запис про право власності:29427285 від 11.12.2018 про державну реєстрацію права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», , на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , м. Запоріжжя, вул. Південноукраїнська, будинок 17, квартира 27.

Рішенням Орджонікідзевського районного суд м. Запоріжжя від 06 грудня 2019 року позов задоволено.

Визнано незаконним рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Ільющенкова С.О. про реєстрацію прав та їх обмежень (з відкриттям розділу), індексний номер: 44591414 від 13.12.2018 14:25:06, на об`єкт нерухомого майна квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , власник - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», , країна реєстрації: Україна.

Скасовано запис про право власності: 29427285 від 11.12.2018 про державну реєстрацію права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», , на квартиру за адресою: Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Південноукраїнська, будинок 17, квартира 27.

Стягнуто з державного реєстратора Виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Ільющенкова С.О. на користь ОСОБА_1 , сплачений судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що державний реєстратор здійснив реєстрацію права власності з порушенням Закону та вимогами, встановленими у Порядку проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, за договором про відступлення права вимоги, де Іпотекодержателем була інша особа, ніж та, яка набула права власності на Предмет іпотеки.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ЗМНО Буцикіною Л.О. 08.09.2004 за р. № 2192.

ОСОБА_3 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 05.06.2012 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.

ОСОБА_3 31.07.2013 змінила прізвище на ОСОБА_6 .

Під час перебування у шлюбі, ОСОБА_2 було укладено кредитний договір з ЗАТ «Агробанк» від 21.12.2006 № 8.840.06.12М, за яким банк надав позичальнику кредит в розмірі 400 000,00 доларів США строком з 21.12.2006 по 17.12.2021 зі сплатою 15.5 відсотків річних.

В якості забезпечення кредиту 21.12.2006 між ЗАТ «Агробанк» та ОСОБА_3 укладено Іпотечний договір № 8.840.06.12М/2, посвідчений приватним нотаріусом ЗМНО Морозовою В.М. за р. № 4572.

Згідно п. 1.2. Договору іпотеки, предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 , яка належить позивачу на праві власності.

Відповідно до п. 5.4.1. Іпотечного договору, у випадку невиконання Іпотекодавцем письмової вимоги Іпотекодержателя про усунення порушених зобов`язань за цим Договором та/або за Основним договором у встановлений Іпотекодержателем строк, але не більше ніж 30 (тридцять) днів, такі вимоги Іпотекодержателя задовольняються за рахунок Предмета іпотеки. В такому випадку цей Договір згідно ст. 36,37 Закону України «Про іпотеку» вважається угодою про задоволення вимог Іпотекодержателя, і є правоустановлюючим документом на Предмет іпотеки і правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на Предмет іпотеки».

21 грудня 2006 між ЗАТ «Агробанк» та ОСОБА_3 укладено Договір про задоволення вимог Іпотекодержателя до вказаного Іпотечного договору, посвідчений приватним нотаріусом ЗМНО Морозовою В.М.

Відповідно до п. 3.1. вказаного Договору, у разі порушення Позичальником всіх зобов`язань за Основним договором Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю та/або Позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у строк не більше ніж 30 (тридцять) днів (з моменту відправлення повідомлення Іпотекодавцем) та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

Судом першої інстанції вірно встанволено, що зміна Кредитора за вказаним вище кредитним договором відбулася неодноразово, а саме: ПАТ «Банк «Восток» став правонаступником ПАТ «Хоум Кредит Банк», який, в свою чергу, був правонаступником ЗАТ «Агробанк».

Встановлено, що 26 вересня 2011 між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ПАТ «Банк «Восток» укладено договір про відступлення права вимоги № 7, за яким ТОВ «Кредекс Фінанс» набуло прав кредитора відносно ОСОБА_2 за Кредитним договором № 8.840.06.12М від 21.12.2006, який було посвідчено 08.12.2011 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лісовенко В.В.

17 лютого 2014 між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами, за яким ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» набуло прав кредитора відносно ОСОБА_2 за Кредитним договором № 8.840.06.12М від 21.12.2006, який було посвідчено 12.03.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В., реєстр № 1871.

ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» стало Іпотекодержателем відносно Предмета іпотеки, а саме квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 на праві власності.

Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 44591414 від 13.12.2018 державним реєстратором Виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Ільющенковим С.О. вирішено провести державну реєстрацію права власності на квартиру, що розташована: АДРЕСА_2 за ТОВ «Фінансова компанія «Гарантія та Довіра».

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.12.2019, номер запису про право власності: 29427285, 11.12.2018 внесено відомості про вказане рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13.12.2018 та зареєстровано право власності за ТОВ ««Фінансова компанія «Гарантія та Довіра» на квартиру, що розташована: АДРЕСА_2 .

З матеріалів справи вбачається, що державним реєстратором Ільющенковим С.О. було вчинено державну реєстрацію права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» на підставі: договору про відступлення прав вимоги серія та номер: 1332, виданого 08.12.2011, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лісовенко В.В.; іпотечного договору №8.840.06.12М/2, серія та номер: 4572, виданий 21.12.2016, видавник: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Морозова В.М. (а.с.108)

Колегія суддів звертає увагу на те, що зазначений договір про відступлення права вимоги 1332 від 08.12.2011 укладено між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ПАТ «Банк «Восток», і Іпотекодержателем за цим договором було ТОВ «Кредекс Фінанс», а ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» набуло прав Іпотекодержателя тільки 12.03.2014.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що реєстрація права власності на вказане нерухоме майно за ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» вчинена державним реєстратором неправомірно, оскільки ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» не було стороною за вказаним договором про відступлення права вимоги, яке слугувало б підставою для виникнення права власності.

Відповідно до п. 5.4.1. Іпотечного договору та п. 3.1. Договору про задоволення вимог Іпотекодержателя до Іпотечного договору встановлено, що у випадку невиконання Іпотекодавцем письмової вимоги Іпотекодержателя про усунення порушених зобов`язань за цим Договором та/або за Основним договором у встановлений Іпотекодержателем строк, але не більше ніж 30 (тридцять) днів, такі вимоги Іпотекодержателя задовольняються за рахунок Предмета іпотеки.

За приписами ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

З огляду на вказане, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що жодних документів, на підтвердження вказаних обставин, матеріали реєстраційної справи не містять.

Згідно копії свідоцтва від 23.01.2014 року, що міститься в матеріалах реєстраційної справи, на підставі ст.84 Закону України «Про нотаріат», посвідчено, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М.А., 11.11.2013 заяву ТОВ «Кредекс Фінанс», передано Сіліній Т.В. та викладено зміст цієї заяви, яка полягає у повідомленні ОСОБА_3 про наслідки непогашення заборгованості за кредитним договором від 21.12.2006. (а.с.97-98).

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що Іпотекодержателем ТОВ ««ФК «Довіра та гарантія» не дотримані вищезазначені вимоги Закону, Іпотечного договору та Договору про задоволення вимог Іпотекодержателя, внаслідок чого у державного реєстратора, якому не було надано підтверджень надіслання такої вимоги і отримання її Іпотекодавцем, у встановлені строки, не було законних підстав для проведення вказаної державної реєстрації права власності.

Положеннями ст. 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно п. 61 Порядку проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.015 р. № 1127, в ред. постанови КМУ від 23.08.2016 р. № 553, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі.

Враховуючи вищевикладене, судом першої інстанції зроблено вірний та обґрунтований висновок про те, що державний реєстратор здійснив реєстрацію права власності з порушенням вищевказаних вимог за договором про відступлення права вимоги, де Іпотекодержателем була інша особа, ніж та, яка набула права власності на Предмет іпотеки.

Державний реєстратор не здійснив дій передбачених пп. 1,2 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що призвело до незаконного рішення про реєстрацію прав на об`єкт нерухомості.

Крім того, за приписами ч. 1 п. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», (Відомості Верховної Ради (ВВР), 2014, № 28, ст.940)1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач постійно проживає у квартирі, що є Предметом іпотеки, іншого нерухомого майна у її власності не має.

Крім того, разом із позивачем у даній квартирі зареєстрована та постійно проживає її неповнолітня дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Враховуюче вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що державний реєстратор здійснив реєстрацію права власності з порушенням вимог чинного законодавства за договором про відступлення права вимоги, де Іпотекодержателем була інша особа, ніж та, яка набула права власності на Предмет іпотеки.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суд м. Запоріжжя від 06 грудня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 03 березня 2020 року.

Головуючий

Судді: