Ухвала

Іменем України

02 березня 2020 року

м. Київ

справа № 295/13441/19

провадження № 61-22280ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Штелик С. П., (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Сімоненко В. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 15 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до акціонерного товариства «БМ-2018», товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо», ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мурська Наталія Василівна, про визнання договорів про відступлення права грошових зобов`язань за кредитним договором і договорами забезпечення недійсними,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить: визнати договір № 30/05/2019 від 30 травня 2019 року про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором та договорами забезпечення укладеними між АТ «БМ-2018» та ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» недійсним; визнати договір № б/н від 30 травня 2019 року про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором та договорами забезпечення укладеними між ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» та ОСОБА_1 недійсним; визнати договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, укладеним між ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» та ОСОБА_1 і посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н. В. 30.05.2019 року, реєстр № 751, недійсним; стягнути з відповідачів судові витрати на користь держави.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 20 вересня 2019 року позовну заяву ОСОБА_2 до АТ «БМ-2018», ТОВ «ФК «Інвест-Кредо», ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мурська Н. В., про визнання договорів про відступлення права грошових зобов`язань за кредитним договором і договорами забезпечення недійсними повернуто позивачу.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що згідно ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 18 липня 2019 року у справі № 761/27820/19 ОСОБА_2 15 липня 2019 року подав до Шевченківського районного суду м. Києва аналогічний позов до АТ «БМ-2018», ТОВ «ФК «Інвест-Кредо», ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мурська Н. В., про визнання договорів про відступлення права вимоги недійсними. Зазначеною ухвалою позовну заяву ОСОБА_2 передано на розгляд до Богунського районного суду м. Житомира. Подання позивачем двох позовів до одних і тих самих відповідачів, з тим самим предметом та з тих самих підстав вказує на свідоме зловживання позивачем, визначеними статтею 4 ЦПК України процесуальними правами щодо подання позову до суду з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законих інтересів, тому наявні підстави для повернення позовної заяви позивачу.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 03 липня 2019 року ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 20 вересня 2019 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано, що позови було подано до різних судів, а не в межах юрисдикції одного суду, з метою маніпуляції автоматизованим розподілом справ між суддями даного суду, а чинне процесуальне законодавство не визначає дії щодо подання тотожних позовів до різних судів, як зловживання процесуальними правами в розумінні пункту 2 частини другої статті 44 ЦПК України. Кваліфікуючи дії позивача як зловживання процесуальними правами та встановлюючи негативні наслідки за такі дії у вигляді повернення позову, суд позбавив сторону гарантованого законом права на справедливий судовий розгляд, складовою якого є право на доступ до суду.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що судом першої інстанції дотримано вимоги статей 44, 260 ЦПК України. До Богунського районного суду м. Житомира направлені для розгляду дві однакові справи, оскільки ОСОБА_2 подано аналогічні позови до одних і тих самих відповідачів, з тим самим предметом та з тих самих підстав. Оскаржувана постанова апеляційного суду буде перешкоджати та впливати на розгляд іншої справи. Також судом не взято до уваги, що позовна заява містить недоліки та не оплачена судовим збором.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду вважає, що підстави для відкриття касаційного провадження відсутні, виходячи з наступного.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що основними засадами (принципами) цивільного судочинства є у тому числі диспозитивність і неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Виходячи з аналізу змісту статті 13 ЦПК України, одним із аспектів принципу диспозитивності цивільного судочинства є розгляд справи судом не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог законодавства України, і в межах заявлених нею вимог.

Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви суд першої інстанції виходив із того, що подання позивачем двох позовів до одних і тих самих відповідачів з тим самим предметом та з тих самих підстав до Богунського районного суду м. Житомира та Шевченківського районного суду м. Києва вказує на свідоме зловживання позивачем визначеними статтею 4 ЦПК України процесуальними правами щодо подання позову до суду з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законих інтересів, а тому наявні підстави для повернення позовної заяви позивачу.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає у тому, при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав. Суб`єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб`єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб`єктивного процесуального права.

Зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями.

Частинами третьою, четвертою статті 44 ЦПК України передбачено, якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Із приписів цієї статті вбачається, що суд зобов`язаний вживати заходів у разі виявлення зловживання процесуальними правами учасником процесу.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що подання ОСОБА_2 позовів до різних судів не є зловживанням процесуальними правами у розумінні пункту 2 частини другої статті 44 ЦПК України.

Крім того, положеннями частини третьої статті 44 ЦПК України визначено такі можливі наслідки визнання судом подання скарги, клопотання чи заяви зловживання процесуальними правами, - це залишення без розгляду або повернення поданої скарги, заяви чи клопотання, а не позову.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у справі № 757/64933/17-ц.

При цьому, судом першої інстанції висновок про те, що позов ОСОБА_2 подано до іншого суду з аналогічним предметом та з аналогічних підстав зроблено на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 18 липня 2019 року у справі № 761/27820/19 про передачу справи для розгляду до Богунського районного суду м. Житомира.

Висновок про те, що вказана справа про спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не повинен ґрунтуватися на припущеннях суду і може свідчити про порушення прав позивача на судовий захист.

Зазначене має важливе юридичне значення для правильного вирішення цього процесуального питання, оскільки у статті 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

При цьому пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судами як джерело права, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Разом із тим слід зазначити про те, що стаття 257 ЦПК України передбачає наслідки подання позовної заяви до тих самих відповідачів про той самий предмет і з тих самих підстав. Так, згідно пунктів 4, 11 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав; після відкриття провадження судом встановлено, що позивачем подано до цього самого суду інший позов (позови) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з однакових підстав і щодо такого позову (позовів) на час вирішення питання про відкриття провадження у справі, що розглядається, не постановлена ухвала про відкриття або відмову у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви або залишення позову без розгляду.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про скасування ухвали про повернення позовної заяви та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та на законність оскаржуваної ухвали не впливають. Підстави вважати, що апеляційним судом допущено порушення норм процесуального права, відсутні.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Отже, питання відкриття касаційного провадження у цій справі вирішується у порядку, визначеному ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII).

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Пунктом 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування апеляційним судом норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Крім того, з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що у провадженні Богунського районного суду м. Житомира знаходиться цивільна справа № 295/13441/19 за позовом ОСОБА_2 до акціонерного товариства «БМ-2018», ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо», ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мурська Н. В., про визнання договорів про відступлення права грошових зобов`язань за кредитним договором і договорами забезпечення недійсними, разом із тим ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 04 грудня 2019 року відмовлено у відкритті провадження у справі № 761/27820/19 на підставі пункту 3 частини першої статті 186 ЦПК України.

Відповідно до частини п`ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач. Якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України, у редакції від 03 жовтня 2017 року, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 15 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до акціонерного товариства «БМ-2018», товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо», ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мурська Наталія Василівна, про визнання договорів про відступлення права грошових зобов`язань за кредитним договором і договорами забезпечення недійсними.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

Є. В. Петров

В. М. Сімоненко