Номер провадження: 22-ц/813/3300/20
Номер справи місцевого суду: 520/8605/18
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника АТ «Альфа-Банк» - адвоката Байрамова О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», ОСОБА_2 , третя особа Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Носенко Олександр Володимирович, про визнання окремих положень договору іпотеки недійсними,

встановив:

09 липня 2018 року позивач звернулась до суду з позовом та просила визнати недійсним пункт 12.3 із підпунктами 12.3.1 та 12.3.2 Іпотечного договору № 1501/0508/71-103-Z-1 від 30.05.2008 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «СВЕДБАНК» та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О.В. та зареєстрованим в реєстрі за №3056.

В обґрунтування свого позову посилалась на те, що з 01.08.1981 року і по теперішній час вона та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, 30.05.2008 року, в період шлюбу відповідач ОСОБА_2 уклав договір купівлі-продажу нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 .

30.05.2008 року між ОСОБА_2 і ВАТ «Сведбанк» був укладений іпотечний договір про передачу вищевказаної квартири в іпотеку. Позивачу було відомо про укладення цього договору, однак, вона не була ознайомлена з умовами оспорюваного договору.

Посилаючись на те, що вона не була стороною договору і не давала згоди на його укладення, іпотечний договір містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, які на її думку порушують її право власності, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування вищевказаного рішення, та просить ухвалите нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

До суду апеляційної інстанції втретє з`явився лише представник АТ «Альфа Банк» адвокат Байрамов О.В., інші учасники справи у судове засіданні втретє не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання (а.с.176-179, 185-188, 197-199), у тому числі відповідач ОСОБА_2 - через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, як то передбачено ч.11 ст. 128 ЦПК України, так як поштова кореспонденція, надіслана судом на адресу відповідача ОСОБА_2 , повернулась до суду з відміткою: «за закінченням строку зберігання» (а.с.201).

При цьому, 03.09.2019 року заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 надавала суду апеляційної інстанції заяву про залишення без розгляду її апеляційної скарги (а.с.180).

Разом з тим, 21.11.2019 року заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 надала суду апеляційної інстанції заяву про залишення без розгляду її заяви про залишення без розгляду її апеляційної скарги (а.с.191-192).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 серпня 1981 року було зареєстровано шлюб між відповідачем ОСОБА_2 та позивачкою ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_1 .

30.05.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 1501/0508/71-103, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 104000 доларів США на строк до 30.12.2025 року, включно, та на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язався повернути кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені графіком погашення кредиту.

В забезпечення виконання зобов`язання між ПАТ «Сведбанк» та позивачкою ОСОБА_1 30.05.2008 року було укладено договір поруки № 1501/0508/71-103-Р-1, відповідно до якого поручитель ОСОБА_1 зобов`язалась перед Банком відповідати за виконання зобов`язань щодо повернення коштів, наданих Банком позичальнику у вигляді кредиту згідно з кредитним договором № 1501/0508/71-103 від 30.05.2008 року.

Крім того, в забезпечення виконання умов кредитного договору, 30.05.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та відповідачем ОСОБА_2 був укладений Іпотечний договір №1501/0508/71-103-Z-1, що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенко О.В. та зареєстрований в реєстрі за №3056, за умовами якого в іпотеку банку було передано квартиру АДРЕСА_1 .

В подальшому, а саме 07.06.2010 року між ПАТ Сведбанк» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 та договір про внесення змін та доповнень № 2 до кредитного договору № 1501/0508/71-103 від 30.05.2008 року.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, який на даний час є дійсним і ніким не оспорений.

В свою чергу, 15 червня 2012 року, між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором.

Згідно вищезазначених угод (договорів) відбулося відступлення права вимоги за Кредитним договором № 1501/0508/71-103 від 30.05.2008 року, що було укладено між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 , на користь ПАТ «Альфа-Банк»

Проте, через неналежне виконання умов кредитного договору у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виникла заборгованість, у зв`язку з чим 22 грудня 2014 року ПАТ «Альфа-банк» звернувся до Київського районного суду м. Одеси з відповідним позовом про стягнення.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20.04.2016 року, справа № 520/17673/14-ц, позов ПАТ «Альфа Банк» задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 1501/0508/71-103 від 30.05.2008 року у розмірі 1 150 340, 24 грн. (а.с.46-47).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, в провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 522/7453/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Альфа-Банк», за участю третьої особи ОСОБА_2 , про визнання поруки припиненою.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2016 року вищевказаний позов було задоволено, визнано Договір поруки № 1501/0508/71-103-Р-1 від 30 травня 2008 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 припиненим з 07 червня 2010 року; стягнуто з ПАТ «Сведбанк» на користь держави судовий збір в сумі 243, 60 грн.

Однак, постановою колегії суддів апеляційного суду Одеської області від 24.05.2018 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2016 року було скасовано. В задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Альфа-Банк», за участю третьої особи ОСОБА_2 , про визнання поруки припиненою відмовлено (а.с.48-52).

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із викладеного, а також із того, що у відповідності до ч. 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Разом з тим, звертаючись до суду з даним позовом, позивачка стверджувала, що вона ніколи не надавала своєму чоловіку ОСОБА_2 ані усної ані письмової згоди на укладання договору про задоволення вимог іпотекодержателя, ні у вигляді окремого договору, ні у вигляді застереження в іпотечному договорі, щодо квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що є їх спільною сумісною власністю.

Посилаючись на зазначені обставини, позивачка ОСОБА_1 вважала недійсним застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в пункті 12.3 із підпунктами 12.3.1 та 12.3.2 Іпотечного договору № 1501/0508/71-103-Z-1 від 30.05.2008 року.

Проте, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що підстав для визнання окремих умов вищевказаного Іпотечного договору матеріали справи не містять.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, виходячи з наступних обставин.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

З огляду на викладене, суд дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Такого висновку суд першої інстанції дійшов, виходячи з того, що за змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою ст. 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

За змістом з ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Разом з тим, на виконання вимог ухвали суду першої інстанції від 17 липня 2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенко О.В. було надано належним чином завірену копію матеріалів нотаріальної справи щодо укладення іпотечного договору № 1501/0508/71-103-Z-1 від 30 травня 2008 року (а.с.82-103).

З матеріалів цієї справи вбачається, що 30 травня 2008 року приватним нотаріусом засвідчено справжність підпису ОСОБА_1 в заяві, в якій вона дає згоду на укладання та підписання її чоловіком ОСОБА_2 з ВАТ «Сведбанк» договору іпотеки придбаної ним в період шлюбу з нею на сумісно набуті грошові кошти житлової квартири АДРЕСА_1 на умовах за його власним розсудом (а.с.98).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в даному випадку позивачем була надана згода на укладання договору іпотеки на відомих їй умовах, що підтверджується її заявою, волевиявлення було вільним, тому підстави для визнання недійсними п.п. 12.3., 12.3.1.,12.3.2. Іпотечного договору відсутні.

Відсутність укладення застереження, яке міститься в договорі іпотеки, у формі окремого нотаріально посвідченого правочину, також не є підставою для визнання недійсними умови правочину.

З огляду на викладене, суд дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що посилання позивачки на те, що їй не було відомо про умови договору, які передбачать право банку на звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, спростовуються її заявою від 30 травня 2008 року, яка нотаріально посвідчена, оскільки у цій заяві позивачка надала згоду своєму чоловікові на передачу в іпотеку квартири на умовах за його розсудом.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02.03.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

Т.В. Цюра