Провадження № 2/522/2859/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2020 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

Головуючого - судді Чернявської Л.М.,

при секретарі судового засідання Пейков О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду в місті Одесі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду 06 серпня 2019 року із позовом до ОСОБА_2 в якому просила стягнути заборгованість за договором позики від 15 липня 2014 року у розмірі 871 876,00 (вісімсот сімдесят одна тисяча вісімсот сімдесят шість) гривень, яка складається з: 470 000,00 сума боргу, 129 250,00 гривень 10% річних, 272 626,00 гривень інфляції та стягнути моральну шкоду у розмірі 128 124 гривень та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 15.07.2014 року між нею та ОСОБА_2 був укладений договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кучерук С.М., відповідно до умов якого ОСОБА_2 взяла у борг 470 000 гривень та зобов`язалася їх повернути до 31 жовтня 2016 року. При цьому, згідно з п. 4 Договору позики якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 10% річних від простроченої суми. Станом на час звернення до суду серпень 2019 року заборгованість за договором не погашена.

Посилаючись на вказані обставини позивач просила задовольнити позов.

19 серпня 2019 року провадження по справі відкрито, визначено загальний порядок розгляду справи, призначено підготовче засідання.

Протокольною ухвалою суду від 20.01.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Відзив на позовну заяву відповідачем не подавався.

В судове засідання представник позивача не з`явився, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без участі представника позивача.

Представник позивача ОСОБА_3 надала письмовий розрахунок витрат на правову допомогу.

Відповідач до судового засідання не з`явилась, сповіщена про дату, час і місце слухання справи належним чином, будь-яких заяв чи клопотань не надала.

Дослідивши обставини справи та докази надані учасниками справи, суд приходить до наступного.

15 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кучерук С.М., відповідно до умов якого ОСОБА_2 взяла у борг 470 000 гривень та зобов`яалася їх повернути до 31 жовтня 2016 року.

При цьому, згідно з п. 4 Договору позики якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 10 % річних від простроченої суми.

Таким чином, між сторонами виникло зобов`язання із договору позики, за яким боржник зобов`язався повернути позикодавцеві (позивачу) таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана зі сплатою інфляції та процентів.

Спірні правовідносини регулюються ст.1046 ЦК України, відповідно якої за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Укладений договір позики грошових коштів між позивачем та відповідачем є письмовим правочином, який відповідає формі, передбаченій ст.ст.207, 1047 ЦК України. Отже, договір позики є реальним правочином і вважається укладеним з моменту передання грошей, що виступають предметом зазначеного договору. Наданий суду нотаріально посвідчений договір позики є належним доказом, що свідчить про укладення сторонами договору позики.

Відповідно до ч. 1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму.

В порядку ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що буле передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу статті 1051 Цивільного кодексу України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

За правилом ч. ч. 2 та 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Таким чином наявність боргового документа у кредитора без відповідної помітки про виконання зобов`язання свідчить про невиконання останнього.

Отже, це грошове зобов`язання виконано відповідачем не було, чим порушено вимоги ст. 1049 ЦК України, за якою позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строки й у порядку, установлений договором. При цьому боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності зі ст. 526 ЦК України зобов`язання повинне виконуватися належним чином згідно умов договору й вимог ЦК України.

Згідно з ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно із ст. ч.1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

За правилом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч.1ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини 1стаття 1046 ЦК України).

Дана особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Як встановлено судом, позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі, а саме передав відповідачу гроші кошти вказані в договорі позики, а відповідач зобов`язався повернути гроші в строк, однак свої зобов`язання не виконав, гроші не повернув.

Суд, встановивши характер правовідносин між сторонами, вважає встановленим той факт, що позичальник не виконавши належним чином взяті на себе за договором позики від 15.07.2014 року зобов`язання, на вимогу позикодавця повинен сплатити останній за договором позики борг у розмірі 470000 гривень.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Строк виконання зобов`язання сплинув 31.10.2016 року, отже нарахування відсотків здійснюється з 01.11.2016 року. Розрахунок проводиться до 01.08.2019 року, тобто строк нарахування відсотків складає 33 місяці. Таким чином за 1 місяць прострочення виконання зобов`язань стягненню підлягає грошова сума у розмірі 3 916, 67 (470000 гривень (10% річних)/12 місяців =3 916, 67 гривень). Загальний розмір 10% річних дорівнює 33 місяці *3 916, 67 гривень=129 250, 00 (сто двадцять дев`ять тисяч двісті п`ятдесят) гривень та підлягає стягненню з відповідача.

Згідно розрахунку позивача, загальна сума інфляційних витрат становить 272 626,02 грн., за період 31.10.2016 року по 01.08.2019 рік.

Відповідно до п. 2 Інформаційного листа ВГСУ від 17.07.2012р. №01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Суд перевіривши розрахунок боргу прийшов до наступних розрахунків: період нарахування інфляції становить 01.11.2016 року по 30.07.2019 року та складає збільшення на 150623,97 гривень. Таким чином, сума боргу з урахуванням індексу інфляції складає 620 623,97 гривень.

Отже відповідно до ст. 612 ЦК України відповідач, що прострочив свої зобов`язання повинен повернути позивачу суму боргу в розмірі 749 873, 97 (сімсот сорок дев`ять тисяч вісімсот сімдесят три) гривні 97 копійок (470 000, 00 (сума боргу) + 129 250,00(10% річних)+ 150623, 97 (інфляційні)).

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є уповноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума коштів загальному розмірі 749 873 гривень 97 копійок, таким чином позов підлягає частковому задоволенню.

Щодо позовної вимоги про стягнення на користь позивача з відповідача моральної шкоди, то суд вважає, що ці вимоги не підлягають задоволенню, оскільки моральна шкода має деліктне походження, тобто виникає із цивільного правопорушення, а не з договору укладеного між сторонами. Таким чином, суд вважає, що заявлені позивачем вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 128 124, 00 гривень не підлягають задоволенню, оскільки ст. 23 ЦК України не встановлений порядок відшкодування моральної шкоди в разі порушення договірних правовідносин.

Також, за змістом Постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 р. по справі №761/26293/16-ц стягнення моральної шкоди можливе лише у випадках, передбачених законом чи договором.

Договром, який наявний у матеріалах справи можливість стягнення моральної шкоди не передбачена. При цьому, правові підстави для стягнення моральної шкоди в порядку 1167 ЦК України відсутні.

Таким чином, у задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди суд відмовляє.

Також, з приводу відшкодування понесених позивачем судових витрат, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Позивач вказує, що ним понесено витрати пов`язані з розглядом справи, а саме витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 26 600,00 грн. т сплату судового збору.

Адвокат ОСОБА_1 ОСОБА_3 на підтвердження витрат на правову допомогу, подала до суду письмовий розрахунок витрат на правову допомогу у розмірі 26 600,00 грн.

Статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витратити: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 749 873, 97 (сімсот сорок дев`ять тисяч вісімсот сімдесят три) гривні 97 копійок Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що з відповідача слід стягнути суму судового збору у розмірі 7499 гривень.

Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат».

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 137).

Відповідно частин першої, другої статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015р., п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004р., заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Матеріали справи свідчать, що представником ОСОБА_1 в Приморському районному суді м. Одеси був адвокат Шушулкова В.Д., яка діяла на підставі ордеру та Витягу з угоди про надання правової допомоги № б/н від 05.08.2019 року.

На підтвердження своїх доводів про понесені позивачем витрати на правову допомогу та на обґрунтування розміру вказаних витрат позивачем надано до суду Витяг з угоди про надання правової допомоги № б/н від 05.08.2019 року, Перелік юридичних послуг, що надаються за цим Договором, Письмовий розрахунок витрат на правову допомогу від 22.09.2020 року та квитанції про сплату правової допомоги (а. с. 30)

Отже, суд приходить висновку про доведеність належними та допустимими доказами витрат позивача на правничу допомогу, у зв`язку з чим клопотання позивача про відшкодування судових витрат в розмірі 26 600,00 гривень підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 509, 526, 549, 551, 610, 612, 625, 1046-1050 Цивільного кодексу України, ст.ст.141, 263-265, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) грошову суму у розмірі 749 873, 97 (сімсот сорок дев`ять тисяч вісімсот сімдесят три) гривні 97 копійок (470 000, 00 (сума боргу), 129 250,00 (10% річних), 150623, 97 (інфляційні)).

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати щодо сплати судового у розмірі 7499 (сім тисяч чотириста дев`яносто дев`ять) гривень та витрати на правничу допомогу у розмірі 26 600 двадцять шість тисяч шістсот) гривень.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено позивачем до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів.

Рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено та підписано 27 листопада 2020 року, оскільки суддя перебувала на лікарняному з 12 листопада по 26 листопада 2020 року.

Суддя Л.М. Чернявська