РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2020 року м. Рівне

Справа № 564/3282/19

Провадження № 22-ц/4815/380/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Бондаренко Н.В. (суддя-доповідач), Хилевича С.В., Боймиструка С.В.,

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області,

за участю позивача, його представника -адвоката Оніщука С.П.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 15 січня 2020 року в складі судді Першко О.О., постановлену в м. Рівне,

в с т а н о в и в:

9.12.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Костопільського районного суду позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 21 грудня 2019 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про стягнення компенсації втрати частини доходів (пенсійних виплат) у зв`язку з порушенням строків їх виплати передано за підсудністю на розгляд до Рівненського міського суду Рівненської області.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 15 січня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у даній справі.

Ухвала мотивована тим, що спір, який виник між позивачем та органом Пенсійного фонду України, як органом виконавчої влади, який у спірних правовідносинах безпосередньо реалізує надані законодавством владні управлінські функції, про зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати, є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

При цьому суд першої інстанції послався на правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі №759/9631/17 та Верховним судом у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №233/4314/19.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликається на незаконність ухвали суду.

Вказує, що, відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що його позовну заяву слід розглядати за правилами Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки ним у позові заявлено про відшкодування шкоди без вимоги вирішити публічно-правовий спір та справа стосується захисту його права на компенсацію, зумовлену простроченням виплати пенсії належного розміру.

При цьому, суд першої інстанції не врахував постанову Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 676/1557/16-ц, в якій визначено, що позовні заяви даного виду підлягають розгляду саме в порядку цивільного судочинства.

Вважає помилковим покликання суду першої інстанції на правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі №759/9631/17 та Верховним судом у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №233/4314/19, оскільки, в даному випадку підлягає застосуванню саме остання правова позиція Великої Палати Верховного Суду, висловлена у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 676/1557/16-ц.

З наведених підстав просить оскаржувану ухвалу скасувати, як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За правилами п.1 ч.1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб`єкт владних повноважень" означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1ст. 4 КАС України).

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення цим суб`єктом владних управлінських функцій та повноважень, при цьому ці функції та повноваження повинні здійснюватись суб`єктом саме у тих правовідносинах, де виник спір.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій, чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Тобто спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні врахувати суб`єктний склад спірних правовідносин, одним з яких є участь суб`єкта владних повноважень, визначити характер правовідносин, з яких виник спір, і мету пред`явлення позову.

Із позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідача на його користь 300 000 грн. компенсації втрати частини доходів (пенсійних виплат) у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з 28.12.2009 року по 28.12.2015 року.

При цьому позовні вимоги ОСОБА_1 мотивує тим, що кошти в сумі 86060,35 грн. на виконання постанови Костопільського районного суду від 21.01.2019 року, якою було зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Костопільському районі провести йому перерахунок та виплату пенсії, було перераховано на його банківський рахунок лише 17.05.2018 року. Вважає, що внаслідок порушення строків виплати пенсії йому завдано майнову шкоду в зв`язку із знеціненням гривні.

Будь-які інші вимоги щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності відповідача, як суб`єкта владних повноважень, або зобов`язання його вчинити певні дії ОСОБА_1 не заявляються.

Таким чином, позивач заявив вимогу про стягнення коштів без вимоги вирішити публічно-правовий спір. А тому вказаний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки він стосується захисту права позивача на компенсацію, зумовлену простроченням виплати пенсії належного розміру.

До такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі №676/1557/16-ц з аналогічними правовідносинами.

Крім того, у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Таким чином, суд першої інстанції мав враховувати саме правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 3 липня 2019 року у справі №676/1557/16-ц, не зважаючи на те, що у ній не вказано про відступ від правової позиції, викладеної у постанові від 15 травня 2019 року у справі №759/9631/17.

За наведеного, суд першої інстанції помилково пославшись в оскаржуваній ухвалі на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 15 травня 2019 року у справі №759/9631/17, дійшов безпідставного висновку про належність даного спору до юрисдикції адміністративних судів.

Враховуючи викладене, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 15 січня 2020 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 3 березня 2020 року.

Судді: Бондаренко Н.В.

Хилевич С.В.

Боймиструк С.В.