справа № 755/8858/18 головуючий у суді І інстанції Чех Н.А.
провадження № 22-ц/824/3675/2020 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 лютого 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Владімірової О.К.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_1 , про визнання права власності на 1/8 частину квартири, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом та просили усунути їм перешкоди у користуванні власністю, а саме квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування жилим приміщенням у вказаній квартирі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачі є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . У квартирі зареєстровано три особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та їх син. У зв`язку з укладенням шлюбу між ОСОБА_4 та відповідачем, останній була надана згода на її реєстрацію у спірній квартирі. Спільне життя між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не склалось, у зв`язку з чим рішенням суду від 21 липня 2017 року шлюб між ними було розірвано. Проте, ще 01 грудня 2015 року відповідач зібрала свої речі та переїхала проживати на інше місце проживання. Перешкод у її проживанні за спірною адресою ніхто не чинив. Участі в утриманні квартири ОСОБА_3 не приймала, комунальні послуги не оплачувала. Реєстрація відповідача у спірній квартирі покладає на власників квартири щомісячні додаткові матеріальні витрати, що є непосильним матеріальним тягарем та призводить до утворення боргу.

У вересні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічним позовом та просила визнати за нею та ОСОБА_4 право власності на 1/8 частину квартири АДРЕСА_1 за кожним.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12 грудня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, від якого мають спільну дитину - сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після укладення шлюбу сторони проживали у належній позивачу квартирі по АДРЕСА_2 . 12 липня 2010 року за спільні кошти ними була придбана 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 . Право власності на дану квартиру за договором купівлі-продажу від 12 липня 2010 року оформлено в рівних долях по 1/4 частині на ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_1 . 12 липня 2010 року ОСОБА_3 надавала заяву-згоду на придбання чоловіком 1/4 частини спірної квартири. За час проживання у квартирі з вересня 2010 року по листопад 2015 року за особисті кошти ОСОБА_3 були придбані меблі, проведено ремонтні роботи. ОСОБА_3 щомісячно сплачувала комунальні послуги. Шлюб зі ОСОБА_4 виявився невдалим, а тому вона з сином була змушена виїхати з квартири. Починаючи з 15 листопада 2015 року ОСОБА_3 з дитиною проживає в орендованій квартирі на проспекті Науки. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 липня 2017 року шлюб зі ОСОБА_4 розірвано. ОСОБА_3 вважає зазначену частину нерухомого майна спільною сумісною власністю та просить поділити його між сторонами.

Ухвалами Дніпровського районного суду міста Києва від 16 липня 2019 року та від 09 жовтня 2019 року провадження по справі за основним позовом в частині позовних вимог ОСОБА_5 , ОСОБА_6 закрито у зв`язку зі смертю позивачів. По зустрічному позову ОСОБА_5 , ОСОБА_6 виключено зі складу учасників справи.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 14 листопада 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити та відмовити у задоволенні зустрічного позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що факт не проживання відповідача у квартирі підтверджується як наявними у справі доказами, так і було визнано самою ОСОБА_3 у зустрічній позовній заяві. Квитанція та розписки від 12 липня 2010 року є доказами того, що квартира АДРЕСА_1 була придбана за кошти ОСОБА_5 . У підготовчому засіданні ОСОБА_3 не ставила під сумнів справжність підписів на даних документах. ОСОБА_5 нотаріально посвідченою заявою від 03 червня 2019 року підтвердив, що квартира купувалася за його особисті кошти і ОСОБА_3 на той час була формально запрошена як формальна дружина його сина. Відповідач у поданих заявах по суті справи і поданих представником доказах до матеріалів справи неодноразово визнавала ту обставину, що квартиру купили батьки ОСОБА_4 . Між відповідачем та ОСОБА_4 не було сімейних взаємовідносин, шлюб був формальним, що визнано самим відповідачем та підтверджено всіма сторонами під час розгляду справи. З середини 2009 року по вересень 2010 року сторони разом не проживали. Більш того, ОСОБА_3 жила разом зі своїм попереднім чоловіком ОСОБА_8 . Пояснення, обставини, які визнає ОСОБА_3 , постійно змінювалися та мають характер взаємовиключних. У травні 2018 року відповідач визнавала те, що вона не вкладала жодних коштів у купівлю квартири і що квартира була куплена за кошти батьків ОСОБА_4 . Під час розгляду справи по суті представник відповідача дав пояснення про те, що ОСОБА_3 кудись вкладала кошти за ј квартири у сумі 35 000 грн., однак, представник не зміг пояснити куди саме і коли вона вклала ці кошти, як і не зміг пояснити, що мала на увазі його довіритель під визнанням формальності шлюбу зі ОСОБА_4 . Позиція відповідача під час розгляду справи змінювалася. Відповідач має схильність до приховування від суду обставин та фактів справи та намагання введення суду в оману, що підтверджується рішенням суду від 11 жовтня 2018 року у справі про стягнення заборгованості по аліментах та пені. Під час ухвалення рішення у справі судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, оскільки Цивільним процесуальним кодексом України не передбачено подання зустрічного позову до третьої особи у справі, яка не заявляє самостійних вимог. З невідомих причин з матеріалів справи зникло клопотання ОСОБА_5 про допит його в якості свідка. Суд з невідомих причин не надав оцінки як доказу нотаріально завіреній заяві свідка від 03 червня 2019 року ОСОБА_5 . У сукупності суд надав оцінку поясненням, яких не існувало. У той же час, не було надано оцінку довідці № 3 від 21 липня 2010 року, а також тому факту, що відповідач за три роки до купівлі квартири взагалі не проживала зі ОСОБА_4 , майже не підтримувала з ним стосунків та проживала з попереднім чоловіком.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 ОСОБА_9 зазначає, що в дійсності квартира була придбана за спільні кошти для подальшого проживання в ній ОСОБА_4 та його дружини з сином, оскільки спільного житла у них не було. У придбання квартири були вкладені особисті кошти ОСОБА_3 у розмірі 35 000 грн., які вона отримала 14 січня 2010 року від продажу квартири, яка була її особистою власністю. У зв`язку з тим, що сімейне життя сторін за зустрічним позовом не склалося, а шлюб було розірвано, співвласники квартири почали заперечувати те, що ОСОБА_3 вклала гроші у придбання квартири. Розписка від 12 липня 2010 року не доводить те, що у суму 64 500 доларів США не входять грошові кошти інших учасників правочину. Крім того, ОСОБА_1 дала суду пояснення, що у придбання квартири вкладали гроші всі члени сім`ї. Квитанція про сплату коштів підтверджує лише внесення зазначених в ній коштів на рахунок продавця. Відомостей про платника та про призначення платежу вона не містить. Факт так званого скаржником дарування грошових коштів не підтверджений належними та достовірними доказами у справі. ОСОБА_3 у своєму відзиві на позовну заяву зазначала, що 12 липня 2010 року за спільні з чоловіком кошти була придбана ј частина квартири. Доводи щодо проживання ОСОБА_3 з іншим чоловіком є надуманими та не відповідають дійсності. До та після одруження зі ОСОБА_4 та народженням сина сторони за зустрічним позовом постійно проживали разом. Не заслуговує на увагу позиція скаржника щодо формального запрошення ОСОБА_3 до нотаріуса під час посвідчення договору купівлі-продажу спірної квартири.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 12 грудня 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який розірвано на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 липня 2017 року (а.с.26, Т.1).

12 липня 2010 року між ОСОБА_10 (надалі - продавець) та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 (надалі - покупці) укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Явдюк Н.А., зареєстрований за № 953, відповідно до умов якого продавець передає (продає), а покупці приймають у власність (купують) в рівних частках квартиру АДРЕСА_1 . Договір укладено за взаємної згоди ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , та за згодою дружини одного з покупців - ОСОБА_3 . Покупець ОСОБА_1 заявила, що квартиру купує за особисті кошти. Продаж квартири здійснено за 200 000 грн. (а.с.19, Т.1, а.с.51, Т.2).

Згідно Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів право власності покупців на квартиру зареєстровано 12 липня 2010 року (а.с.20, 143, Т.1).

У вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_11 .

Згідно з актом про не проживання особи за місце реєстрації Житлово-будівельного кооперативу «Весна-2» від 07 травня 2018 року громадянка ОСОБА_3 , починаючи з 01 грудня 2015 року фактично не проживає у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.27, Т.1).

Згідно з довідкою Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 Дніпровського району міста Києва» № 650 від 11 червня 2018 року ОСОБА_3 , яка зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 , за медичною допомогою до сімейного лікаря з грудня 2015 року не зверталася, виклики додому не здійснювала, на диспансерному обліку не спостерігалася, медична картка у реєстратурі відсутня (а.с.39, Т.1).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що не проживання відповідача за спірною адресою не оспорюється. Сама відповідач стверджує про те, що вона не проживає з листопада 2015 року через неприйнятне ставлення її чоловіка ОСОБА_4 до неї та їх спільного сина. Суду не було надано доказів вчинення ОСОБА_5 договорів дарування грошових коштів дружині та дітям, в тому числі, і ОСОБА_4 . Придбання спірної квартири за особисті кошти ОСОБА_5 не доведено, як і не доведено внесення грошових коштів ОСОБА_4 на придбання 1/4 частини спірної квартири за грошові кошти, отримані ним в дар від його батька. ј частина спірної квартира, яка оформлена на ОСОБА_4 є спільною власністю його та ОСОБА_3 . Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення зустрічного позову про визнання права власності на 1/8 частину в квартирі АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , основний позов суд залишив без задоволення.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. Таке право вони втрачають лише в разі вибуття на інше постійне місце проживання і припинення внаслідок цього сімейних стосунків з власником.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказує на те, що відповідач ОСОБА_3 з 01 грудня 2015 року не проживає у квартирі АДРЕСА_1 , а тому вважається такою що втратила право користування нею.

Під час розгляду справи встановлено та ОСОБА_3 не заперечується, що з 15 листопада 2015 року вона не проживає за вищезазначеною адресою.

Заперечуючи проти позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, ОСОБА_3 пред`явила позов про визнання за нею права власності на 1/8 частину зазначеної квартири, вказуючи на те, що ј частина цієї квартири була придбана її чоловіком у період їхнього перебування у шлюбі.

За таких обставин, у разі визнання за ОСОБА_3 права власності на частину квартири АДРЕСА_1 виключаються підстави для задоволення позову ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що 12 грудня 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, в якому сторони перебували до 21 липня 2017 року. У період шлюбу 12 липня 2010 року ОСОБА_4 разом з ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 придбали у власність квартиру АДРЕСА_1 в рівних частках. Тобто, ОСОБА_4 набув право власності ј частину зазначеної квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована одним із подружжя, який має право оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Частина спірної квартири набута відповідачем ОСОБА_4 за час шлюбу з ОСОБА_3 і відповідач не спростував ту обставину, що вона є спільною сумісною власністю подружжя. Про неналежність ј частини квартири позивачу за зустрічним позовом та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності свідчить також відсутність судового рішення про визнання цієї частини особистою приватною власністю ОСОБА_4 , а також відсутність будь-яких позовних вимог останнього про визнання зазначеної частки особистим майном. За таких обставин, відсутні докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_1 вказує на те, що квартира АДРЕСА_1 була придбана за кошти ОСОБА_5 . Позивач також посилається на нотаріально завірену заяву свідка від 03 червня 2019 року ОСОБА_5 та зазначає, що суд з невідомих причин не дав їй оцінку як доказу по справі.

У вказаній заяві ОСОБА_5 зазначав, що 24 червня 2010 року він продав належну йому земельну ділянку в Оболонському районі міста Києва та 12 липня 2010 року купив квартиру квартира АДРЕСА_1 . Реальна сума за договором купівлі-продажу становила 493 125 грн. В реальності квартира була придбана за особисті кошти ОСОБА_5 , по ј даної квартири він подарував своїй дружині та сину з донькою шляхом того, що вони були включені у договір як покупці. ОСОБА_4 на той час перебував у формальному шлюбі і тому необхідно була згода його дружини. У зв`язку з цим, ОСОБА_3 була запрошена до нотаріуса для надання формальної згоди на придбання ј частини квартири.ОСОБА_5 вказував на те, що по суті, даруючи ј частину квартири своєму сину ОСОБА_4 , він мав на увазі виключно подарунок йому особисто і ні в якому разі не його формальній дружині, з якою вони не проживали та не мали стосунків.

Однак, такі пояснення не можуть бути підставою для відмови у позові про визнання права власності на 1/8 частину квартири з наступних підстав.

У пункті 2.1 договору купівлі-продажу від 12 липня 2010 рокузазначено, що продаж квартири здійснено за 200 000 грн., які сплачено покупцями в рівних частках продавцю. Зі змісту зазначеного договору вбачається, що лише ОСОБА_1 заявила про те, що квартиру купує за особисті кошти.

Суду не надані докази того, що ОСОБА_5 подарував частину квартири чи будь-які кошти ОСОБА_4 . Договір купівлі-продажу та договір дарування мають різну правову природу.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність, тоді як відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір дарування ј частини квартири між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не укладався, а обоє вони виступили покупцями за договором купівлі-продажу квартири, а, відтак, пояснення ОСОБА_5 в частині дарування ним частини квартири чи коштів своєму сину спростовуються наявним в матеріалах справи договором купівлі-продажу, який є чинним, недійсним чи не укладеним не визнавався.

В апеляційній скарзі позивач посилається на квитанцію від 12 липня 2010 року, в якій зазначено, що платником за вказаною квитанцією є ОСОБА_5 , а також на розписки від 12 липня 2010 року, в яких, як вказує позивач, зазначено, що покупцем за договором купівлі-продажу квартири також являлася зазначена особа.

Проте, зазначені докази не свідчать про те, що кошти, за які була придбана квартира та які були передані продавцю, належали ОСОБА_5 особисто.

За таких обставин, у матеріалах справи відсутні належні докази, які підтверджують зазначені позивачем обставини.

ОСОБА_1 також вказує на те, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не було сімейних взаємовідносин, а шлюб носив формальний характер. На час укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_3 проживала окремо разом з попереднім чоловіком. Позивач зазначає, що відповідач сама вказувала на те, що зареєструвала шлюб зі ОСОБА_4 без наміру створення сім`ї, а для того, щоб дитина мала батька.

Відповідно до вимог ст. 44 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя.

Разом з тим, шлюб, укладений міжОСОБА_4 та ОСОБА_3 , не був визнаний недійсним з підстав його фіктивності, а був розірваний на підставі ч. 2 ст. 112 СК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на довідку від 21 липня 2010 року, в якій зазначено, що у квартирі по АДРЕСА_3 проживають ОСОБА_3 , її дві доньки та попередній чоловік ОСОБА_8 .

В той же час, проживання ОСОБА_3 в одній квартирі з ОСОБА_12 не свідчить про те, що вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, тобто, були сім`єю.

У даному випадку проживання подружжя окремо не спростовує презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі.

Доводи апеляційної скарги в частині визнання ОСОБА_3 факту придбання спірної квартири родичами її бувшого чоловіка, апеляційний суд не може взяти до уваги в якості підтвердження факту належності ј частини квартири виключно ОСОБА_4 .

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач за зустрічним позовом ніколи не вказувала, що вона не приймала участі у купівлі її чоловіком частини спірної квартири, а також, що вона була придбана виключно за особисті кошти її чоловіка.

Крім того, з укладеного договору купівлі-продажу спірної квартири не вбачається, що ОСОБА_4 вказував нотаріусу, що він купує частку в квартирі виключно за свої особисті кошти. Навпаки, ОСОБА_4 запросив для укладення зазначеного правочину свою дружину ОСОБА_3 , для надання згоди на придбання частки зазначеної квартири.

Відповідно до вимог ч. 1, 3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Отже, надання ОСОБА_4 його дружиною згоди на укладення договору-купівлі продажу, за яким останній придбав частку в квартирі, є свідченням розпорядження та використання ОСОБА_4 спільних коштів подружжя, в іншому випадку згода дружини на укладення зазначеного правочину була б не потрібна.

Також в апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що під час ухвалення рішення у справі судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, оскільки Цивільним процесуальним кодексом України не передбачено подання зустрічного позову до третьої особи у справі, яка не заявляє самостійних вимог.

Разом з тим, відповідно до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права, які були б обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а також порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи апеляційним судом не встановлені.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 та визнання за нею права власності на 1/8 частину квартири АДРЕСА_1 , яка була придбана її колишнім чоловіком під час їх перебування у шлюбі, що виключає можливість визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування цією квартирою.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення зустрічного позову та безпідставність первісного, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах та доводами апеляційної скарги не спростовуються, що у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України є підставною до залишення судового рішення без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 27 лютого 2020 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.