Справа № 555/547/20
Номер провадження 2/555/205/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2020 року м.Березне

Березнівський районний суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Собчука А.Ю.

за участі секретаря судового засідання Лисенко О.Л.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача, адвоката Боротюка О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження м.Березне цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та виселення,-

В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Позивач звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та виселення

Свої позовні вимоги мотивує тим, що він є власником житлового будинку, господарських будівель, та земельної ділянки, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 . 06 вересня 2003 року між ним та відповідачем був укладений шлюб, який був зареєстрований Кам`янською сільською радою Олевського району Житомирської області. Відповідач вселилася в даний будинок як член сім`ї та була зареєстрована в даному будинку, і набула право користування будинком.

Рішенням Березнівського районного суду від 14 травня 2018 року, шлюб укладений між сторонами був розірваний.

Після розірвання шлюбу відповідач продовжила проживати в будинку, добровільно виселитися та знятись з реєстрації не бажає. У зв`язку з цим він не може в повній мірі реалізувати свої права, пов`язані з володінням та розпорядженням власністю. Наразі відповідач спільним побутом з ним, не пов`язана.

Просить суд усунути перешкоди, в користуванні житловим будинком, визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , та виселити її.

Заперечуючи проти вимог позивача, відповідач вказувала про те, що в період шлюбу вони за спільні, так і за її особисті кошти проводили ремонт у спірному будинку, здійснили його добудову, замінили комунікації, що значно вплинуло на його вартість. Вказаний будинок є єдиним місцем її проживання та її двох неповнолітніх синів, де вони фактично проживають разом із нею. За час проживання в будинку відповідач постійно сплачувала комунальні платежі, а саме надавала готівкові кошти позивачу на оплату останніх. Позбавлення її житла може спричинити для неї тяжкі наслідки.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, вважає їх законними і обґрунтованими та доведеними, просив суд їх задоволити в повному обсязі, з обставин викладених в позовній заяві та матеріалах справи. Додатково пояснив, що проживаючи в будинку, відповідач пошкодила двері в кімнату, викрала особисті речі та документи позивача, що змусило його звернутися в поліцію. У грудня 2018 року при черговому скандалі причинила йому тілесні ушкоодження.

Представник відповідача, адвокат Боротюк О.О. заперечував проти задоволення позову в повному обсязі. Вважає, що позов є необґрунтованим, безпідставним та не може бути задоволений. В судовому засіданні вказував, що до позовної заяви не додано жодного належного доказу, що підтверджує факти викладені в позовній заяві. Вважає, що право його клієнта користування спірним будинком виникло на законних підставах. Відповідач на даний час готовий сплачувати свою частку нарахувань за житлово-комунальні послуги. Крім того, за час проживання в будинку відповідач зробила значні невід`ємні покращення. Позбавлення відповідача житла може спричинити останній тяжкі наслідки, оскільки іншого житла вона не має.

Відповідач ОСОБА_2 просила в задоволені позову відмовити в повному обсязі, додатково пояснила, що у вказаному будинку крім неї, зареєстровані та проживають їх спільні неповнолітні діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вважає позовні вимоги необґрунтованим, безпідставним. Додатково пояснила, що вона неодноразово зверталася в поліцію, щодо вчинення позивачем домашнього насильства відносно неї.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що позивач та відповідач перебували у шлюбі. За час проживання в будинку, сторони за спільні кошти зробили значні невід`ємні покращення в будинку, збільшення площі будинку та інше.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою Березнівського районного суду від 08.04.2020р. провадження у справі відкрите, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін в судове засідання на 30.04.2020 року.

До суду 05.05.2020 року надійшов відзив від відповідача, в якому вона просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи тим, що вони спільно зробили ремонт у спірному будинку, здійснили його добудову, вказаний будинок є єдиним місцем її проживання та двох спільних синів, сплачує комунальні платежі.

Ухвалою суду від 25.05.2020р. було доручено Березнівському бюро правової допомоги призначити представника для здійснення представницьких інтересів відповідача ОСОБА_2 , для розгляду цивільної справи.

27 травня 2020 року позивача подав відповідь на відзив, в якому просив суд відзив на позовну заяву залишити без розгляду.

До суду 13 липня 2020р. від представника ОСОБА_1 адвоката Гаврильчика М.А. надійшла заява про відвід судді, в обґрунтування якого посилається на існування обставин, що викликають сумнів в неупередженості та необ`єктивності судді.

Ухвалою Березнівського районного суду від 05 серпня 2020 року було передано цивільну разом із заявою про відвід судді до канцелярії суду для визначення судді для розгляду заяви про відвід.

Ухвалою Березнівського районного суду від 06 серпня 2020 року у задоволенні заяви про відвід судді відмовлено.

07 вересня 2020 від представника відповідача надійшло клопотання про виклик свідків, яке судом було задоволено, однак після допиту свідка ОСОБА_5 , клопотання в частині допиту інших свідків представник відповідача залишив без розгляду.

07 вересня 2020 від представника відповідача надійшло клопотання про призначення по справі судової будівельно технічної експертизи, яке в судовому засіданні представник позивача просив суд вважати не поданим та не розглядати по суті.

07 вересня 2020 від представника відповідача надійшло клопотання про огляд доказів за їх місцезнаходженням, в задоволені якого судом було відмовлено.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши сторін встановив, що спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з проживанням відповідача в житловому будинку по АДРЕСА_1 .

06 вересня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб, який був зареєстрований Кам`янською сільською радою Олевського району Житомирської області. Відповідач вселилася в даний будинок, як член сім`ї та була зареєстрований в даному будинку, і набула право користування будинком.

Рішенням Березнівського районного суду від 14 травня 2018 року, шлюб укладений між сторонами був розірваний.

У вказаному будинку крім відповідача, проживають їх спільні неповнолітні діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідач з вересня 2003 року користуються спірним житлом, зберігає свої речі, веде побут та фактично в ньому проживає, відмовляючись його звільнити, що підтверджується поясненнями сторін у судовому засіданні.

З наданого позивачем витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08 листопада 2006 року житловий будинок належить ОСОБА_1 , форма власності приватна.

Підставою виникнення права приватної власності на житловий (будинок, господарських будівель та земельної ділянки, є договір дарування від 29 січня 1999 року, Державний акт права власності на земельну ділянку Серії ЯД № 261962 від 03 липня 2007 року.

У технічному паспорті на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 зазначений власником.

За час проживання в будинку, сторони за спільні кошти зробили значні невід`ємні покращення в будинку.

Отже спірні правовідносини між сторонами виникли щодо житлового будинку, який належить позивачу, відповідачем позовні вимоги не визнаються.

Норми права, які застосував суд.

Згідно з ч.ч. 1,2,3,4 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Відповідно до положень ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі ст.317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За положеннями ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно з ст. 9 Житлового кодексу Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або члена його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або член його сім`ї відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Положеннями ст. 72 ЖК України, передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться судом.

Мотиви суду.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Залишаючи вимоги ОСОБА_1 без задоволення, суд виходить із того, що спірні відносини регулюються житловим законодавством України, яке забороняє виселення відповідачів з тих міркувань, що власник житла, куди вони вселилися за його згодою, пред`явив до них позов про усунення перешкод у здійсненні права власності нерухомим майном, покликаючись на норми Цивільного кодексу України.

Щодо підстав для виселення відповідачів відповідно до положень Житлового кодексу УРСР, які застосовуються до правовідносин, що виникли між сторонами, то позивачем наведено не було, матеріали справи їх не містять, а наявності іншого постійного житла для їхнього проживання не було зазначено. Тому суд дійшов до переконання, що позов не ґрунтується на законі та обставинах справи, а відтак суперечить змісту права, про захист якого заявлено позивачем.

Як з`ясовано судом, і ці обставини сторонами не заперечуються, 06 вересня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб.

Відповідач з вересня 2003 року користуються спірним житлом, зберігає свої речі, веде побут та проживає в ньому.

Крім того, за час проживання в будинку, сторони за спільні кошти зробили значні невід`ємні покращення в будинку, що не заперечувалося самими сторонами.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08 листопада 2006 року житловий будинок належить ОСОБА_1 , форма власності приватна.

Відповідач була зареєстрована у спірному будинку та вселилася до неї з відома позивача як його дружина. Шлюб між відповідачем та позивачем розірваний рішенням суду у травні 2018 року. Вказані обставини сторонами не заперечувалися.

Отже, право користування спірним будинком у відповідача виникло з підстав, передбачених ст.395, 403 ЦК України (на підставі сервітуту).

Відповідно до ч.5 ст.403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном.

За приписами п.4 ч.1 ст.406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Згідно із ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

На час розгляду справи обставини, які були підставою для встановлення відповідачу сервітуту - перебування у шлюбі з позивачем, припинилися.

Разом з тим, статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до п.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно зі ст.1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

За положеннями ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зав`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме: від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Відповідач тривалий час проживає в спірному будинку (більше 17 років), здійснювала ремонт будинку, що підтвердила свідок ОСОБА_5 та не заперечувалося позивачем.

Таким чином, відповідач має достатні та триваючі зв`язки зі спірним будинком як конкретним місцем його проживання, що є підставою вважати спірний будинок житлом відповідача в розумінні ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Покликання позивача на наявність у відповідача можливості проживати з матір`ю до уваги не приймає, оскільки в порушення вимог ст.12, 81 ЦПК України доказів на підтвердження вказаних обставин позивач не надав. Про відсутність у відповідача такої можливості свідчить і факт його проживання у вказаному будинку.

Визнання відповідача таким, що втратила право користування житлом, буде мати наслідком виселення останньої зі спірного будинку.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

За правилами ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц Верховний Суд зазначив, що при вирішенні справи щодо виселення особи чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод лише тоді, коли таке втручання здійснюється не тільки згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі.

Обгрунтовуючи необхідність визнання відповідача таким, що втратила право користування будинком, позивач покликається на те, що на даний час відповідач не сплачує кошти за користування жилим приміщенням.

Суд встановив, що відповідач сплачує кошти на утримання будинку, від відшкодування витрат на утримання житла відповідач не відмовляється.

Враховуючи, що позивач є власником спірного будинку, спірний будинок є єдиним житлом відповідача, відповідач не є такою, що самоправно вселилася до жилого приміщення, позбавлення відповідача права користування житлом, у якому вона проживає протягом останніх 17 років, не є співмірним з наслідками втручання у право відповідача на повагу до житла.

Конфлікти, які виникають між відповідачем та позивачем, як колишнім подружжям, не можуть, на думку суду, слугувати підставою для позбавлення відповідача права на житло, враховуючи підстави та предмет пред`явленого позову, тим більше, що негативну поведінку проявляють обидві сторони конфлікту.

За таких обставин суд вважає, що у позові необхідно відмовити.

Інших фактичних даних, які мають значення для справи, немає.

Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв"язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що в позові слід відмовити.

Таким чином, позовні вимоги вважаються безпідставними, такими що не підлягають до задоволення.

Судові витрати.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог суд відмовляє повністю, судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову, розподілу не підлягає та повністю покладається на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 526, 598, 625, 1048-1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81,141, 258,259,263-265, 280-282 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та виселення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга подається до Рівненського апеляційного суду через Березнівський районний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 30.11.2020 р., о 14:00 год.

Суддя А.Ю. Собчук