Справа № 333/2859/19
Пр. № 2/333/148/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2020 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя в складі:

судді Холода Р.С.,

за участю секретаря судового засідання Єрохіної А.Б.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про встановлення факту перебування в трудових відносинах, стягнення заборгованості по заробітній платі і середнього заробітку за час затримки в розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

22.05.2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ФОП ОСОБА_3 про встановлення факту перебування в трудових відносинах, стягнення заборгованості по заробітній платі і середнього заробітку за час затримки в розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 04.12.2017 року по 24.01.2019 року позивач працювала у ФОП « ОСОБА_3 » на посаді прибиральниці-посудомийки. Робоче місце знаходилось з грудня 2017 року до червня 2018 року в кафе «Шашлична №1» по вул. Чумаченко, буд. 34 м. Запоріжжя та кафе «Шашлична № 1» на привокзальній площі залізничного вокзалу «Запоріжжя-1» за адресою: м. Запоріжжя, пр. Соборний, 51; з червня 2018 року по 24.01.2019 року - в приміщенні кафе «Шашлична №1» на привокзальній площі Центрального автовокзалу м. Запоріжжя за адресою: м. Запоріжжя, пр. Соборний, 18-а. На численні усні звернення до ОСОБА_3 , до менеджера по персоналу та інших керівників, щодо укладання офіційного трудового договору, отримувала постійні відмови через її зайнятість та інші причини.

За час роботи у ФОП « ОСОБА_3 » позивачу виплачувалась заробітна плата по відомостям. 24.01.2019 року вона подала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням. При звільненні, ФОП ОСОБА_3 не провів розрахунок. Заборгованість по заробітній платі за розрахунком позивача становить 3600 грн. із розрахунку: 200,00 грн. ? 17, де «200,00 грн.» - середньоденна заробітна плата, а «17» - кількість відпрацьованих робочих днів в січні 2019 року, «200 грн.» сума оплати в святковий день 01.01.2019 року.

Виплату заборгованості по заробітній платі ОСОБА_3 постійно відкладав. Оскільки раніше не було затримки у виплаті заробітної плати своїм працівникам, тому вона чекала розрахунку.

04.03.2019 року позивач надіслала ОСОБА_3 письмову заяву-претензію, в якій прохала виплатити заборгованість по заробітній платі. Заява залишилась без будь-якого реагування з його боку. Зрозумівши, що ОСОБА_3 не тільки не бажає сплатити заробітну плату, але й не хоче добровільно визнати факт того, що вона у нього працювала, остання прийняла рішення щодо судового захисту своїх порушених прав.

Позивач просить суд встановити факт перебування її у трудових відносинах із фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 з 04.12.2017 року по 24.01.2019 року; стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на її користь заборгованість по заробітній платі за січень 2019 року у розмірі 3600 грн., а також середній заробіток за час затримки у виплаті заробітної плати з дня звільнення по день фактичного розрахунку; стягнути з ФОП ОСОБА_3 на її користь 600 гривень моральної шкоди.

Ухвалою суду від 28.05.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

13.06.2019 року до суду надійшов від ОСОБА_3 відзив на позов. Заперечення проти позову обґрунтовані тим, що посилання ОСОБА_1 щодо працевлаштування у ФОП ОСОБА_3 належно не підтверджені. Будь-яких заяв про прийняття на роботу або звільнення, трудової книжки, медичних документів про можливість роботи на підприємствах харчування від ОСОБА_1 відповідач не отримував. Більш того, відповідач жодного разу ні особисто, ні по телефону з ОСОБА_1 не спілкувався, ні з приводу працевлаштування та звільнення, ні з інших питань. Також, позивачем не надано й доказів подання заяви про звільнення за власним бажанням від 24.01.2019 року, відсутня інформація, кому саме була адресована дана заява. У позові зазначено, що нібито позивач працювала у відповідача з 04.12.2017 року. Відповідач вважає, що у даному випадку відповідно до положень діючого законодавства, позивачем пропущений строк звернення до суду, передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, який сплив 04.03.2018 року. Відповідач вважає, що позивачем не доведено факту роботи у ФОП ОСОБА_3 , а у позові ставляться вимоги про стягнення заробітної плати, середнього заробітку, заподіяної моральної шкоди. Відтак, оскільки вимоги про стягнення коштів є похідними від факту наявності трудових відносин, яких не існувало та які не доведені позивачем, то й ці вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а тому не підлягають задоволенню.

14.06.2019 року позивачем надано до суду відео-файли на DVD-R диску у якості доказів на підтвердження фактів, викладених у позові.

04.07.2019 року від позивача до суду надійшли пояснення щодо відзиву. У поясненнях ОСОБА_1 зазначила, що при працевлаштуванні дійсно не спілкувалась з ОСОБА_3 особисто, усі питання щодо працевлаштування були узгоджені із менеджером по персоналу ОСОБА_4 та директором ОСОБА_5 . Трудову книжку вона взагалі нікому не давала, ОСОБА_4 пояснила, що оформить її пізніше. Наполягає на тому, що вона фактично була допущена до роботи і її роботодавцем був ОСОБА_3 . За час роботи претензій щодо оплати труда не було, так як виплати проводились своєчасно. Після звільнення з роботи за власним бажанням виплату заробітної плати за січень 2019 року здійснено не було, на її звернення ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не реагували, на телефонні дзвінки не відповідали. До цього часу заборгованість по заробітній платі не виплачена, вважає, що ОСОБА_3 порушено її права.

27.09.2019 року до суду від ОСОБА_1 надійшли пояснення про зміст відео файлів на DVD- диску.

У судовому засіданні ОСОБА_7 В. просила суд задовольнити її позовні вимоги та пояснила, що 04.12.2017 року вона працевлаштувалась на роботу в кафе «Шашлична №1» по вул. Чумаченко, буд. 34 м. Запоріжжя та кафе «Шашлична» на привокзальній площі залізничного вокзалу «Запоріжжя-1» за адресою: м. Запоріжжя, пр. Соборний, 51 прибиральницею-посудомийкою. З червня 2018 року по 24.01.2019 року працювала в кафе «Шашлична №1» на привокзальній площі Центрального автовокзалу м. Запоріжжя за адресою: м. Запоріжжя, пр. Соборний, 18-а. Проводила співбесіду і приймала її на роботу менеджер по персоналу ОСОБА_4 , останньою також було роз`яснено графік роботи та питання щодо оплати праці. Заяву про прийняття на роботу не писала і трудову книжку не давала, так як ОСОБА_4 пояснила, що оформить її пізніше. Під час реставрації кафе навіть працювала сторожем. Взагалі, місце роботи визначала ОСОБА_4 . Графік роботи був наступним: чотири дні працювала, два дні відпочинку, але іноді виходило і більше робочих днів. Касир вела реєстр, де зазначала хто скільки годин працює, і в які дні. Заробітну плату отримувала готівкою двічі на місяць без затримок. Про отримання грошей вона розписувалась у відомостях.

Особисто з відповідачем ОСОБА_3 вона ніколи не спілкувалась. У січні 2019 року ОСОБА_4 звинуватила її у крадіжці, мовби вона купувала товар в супермаркеті «АТБ» і заміняла його в кафе. Внаслідок цих подій виник конфлікт. 23.01.2019 року їй зателефонувала ОСОБА_4 і повідомила, що вони більше не зможуть працювати з нею. 24.01.2019 року вона побачила, що у графік роботи її вже не внесли, тобто звільнили. В день звільнення, 24.01.2019 року, заробітну плату за період з 01.01.2019 року по 23.01.2019 року не виплатили.

У подальшому на телефонні дзвінки і прохання виплатити заробітну плату за січень 2019 року ні ОСОБА_4 , ні ОСОБА_5 не реагували. Остання це співвласник кафе з ОСОБА_3 . На початку березня 2019 року вона звернулась до ОСОБА_3 з претензією щодо виплати заборгованості по заробітній платі, проте відповіді не отримала. У зв`язку з цим, вимушена була звернутись до суду. Вважає, що діями ОСОБА_4 , а саме:обвинуваченням у крадіжці, постійними обіцянками виплатити заробітну плату за січень 2019 року, їй завдано моральну шкоду.

Зарплату готівкою видавала по відомостях завжди ОСОБА_5 у розмірі 200 грн. за зміну. Усі розмови щодо умов роботи відбувалися з ОСОБА_4 . З ОСОБА_3 жодного разу з приводу прийняття та звільнення з роботи не спілкувалася. Часто бачила ОСОБА_3 у кафе, усі співробітники казали, що саме він є директором мережі кафе «Шашлична № 1».

Представник позивача - ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх в повному обсязі. Вважає, що позов обґрунтований, наявні усі докази того, щоб визнати факт перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах із ФОП ОСОБА_3 . Додатково зазначив, що позивачем трудову книжку для оформлення не надавалась, так як її обіцяли працевлаштувати пізніше. Зауважив, що саме ОСОБА_4 зазначала, що працює у ФОП ОСОБА_3 . Хоч ОСОБА_1 на роботу приймала ОСОБА_4 , але вона виконувала свої обов`язки як менеджер по персоналу і приймала осіб на роботу у мережі кафе «Шашлична №1», які належать ФОП ОСОБА_3 .

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Ухвалами суду від 28.11.2019 року, 16.12.2019 року явку до суду ФОП ОСОБА_3 було визнано обов`язковою. Відповідач до суду не з`явився, надав суду заперечення відповідно до яких вважає, що позивачем порушений порядок звернення до суду за захистом нібито її порушеного права. Будь-яких заяв про прийняття на роботу або звільнення, трудової книжки від ОСОБА_1 , відповідач не отримував. Більш того, ОСОБА_3 жодного разу ні особисто, ні по телефону з ОСОБА_1 не спілкувався, ні з приводу працевлаштування та звільнення, ні з інших питань. Тому, не вбачає необхідності бути присутнім у судовому засіданні. ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у нього ніколи не працювали.

Представник відповідача ОСОБА_8 до суду не з`явився, надав до суду заяву, якою повідомив, що не може бути присутнім у судовому засіданні через відрядження, але не заперечує проти розгляду справи за його відсутності. У попередніх судових засіданнях ОСОБА_8 проти позову категорично заперечував, вважав, що ОСОБА_1 не надано до суду належних доказів працевлаштування у кафе, крім того, відсутній запис у трудовій книжці, і взагалі не доведено, яке відношення до даної справи має його довіритель ОСОБА_3 . Також вважає, що позивачем пропущений строк звернення до суду, передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, який сплинув 04.03.2018 року. Вважає, що позивачем не доведено факту роботи у ФОП ОСОБА_3 , а у позові ставляться вимоги про стягнення заробітної плати, середнього заробітку, заподіяної моральної шкоди. Відтак, оскільки вимоги про стягнення коштів є похідними від факту наявності трудових відносин, яких не існувало та які не доведені позивачем, то й ці вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а тому не підлягають задоволенню.

Допитаний у суді свідок ОСОБА_9 пояснила, що з 2015 року по 2018 рік працювала в мережах кафе «Шашлична» на посаді прибиральниці-посудомийки. Кафе знаходяться за різними адресами і вона працювала там, де їй казали. Графік роботи був з 20-00 год. до 08-00 год. З ОСОБА_1 вона попрацювала майже два роки в кафе «Шашлична №1», яке знаходиться на пл. Радянський. Потім, вони разом працювали в кафе «Шашлична №1», яке знаходиться на привокзальній площі Центрального автовокзалу м. Запоріжжя. Вона не була офіційно працевлаштованою. Головною була ОСОБА_5 , так як вона вирішувала, хто і де саме буде працювати, вела відомості, привозила і виплачувала заробітну плату. Адміністратором була ОСОБА_4 , вона приймала на роботу, роз`яснювала умови праці. Зі слів персоналу знала, що директором є ФОП ОСОБА_3 , але його ніколи не бачила. У відомостях було зазначено багато людей, але серед них вона бачила прізвище « ОСОБА_10 ». У 2018 році, вже після звільнення, вона приїхала в кафе, побачитись і поспілкуватись зі своїми колегами, тоді і дізналась, що ОСОБА_1 звинувачують у крадіжках.

Свідок ОСОБА_11 суду повідомила, що з позивачем знайома з 01.02.2018 року, вони познайомились в кафе «Шашлична № 1», що знаходиться на пр. Соборний в м. Запоріжжя. Потім з квітня 2018 року по січень 2019 року працювали разом в кафе «Шашлична №1», яке розташоване на привокзальній площі Центрального автовокзалу м. Запоріжжя. Вона працювала поваром, а ОСОБА_1 прибиральницею. На роботу їх приймала ОСОБА_4 , так як вона займалась кадровими питаннями. Позивач працювала в різні зміни, і в день і вночі. Знає, що вона не була офіційно працевлаштована, отримувала в день 200 грн. Заробітну плату отримували своєчасно, розписувались у відомостях, які приносила ОСОБА_5 ОСОБА_12 вимушена була звільнитись з роботи, так як ОСОБА_4 почала її звинувачувати в крадіжках, незаконному продажі алкоголю, не виконанні своїх обов`язків. Вони разом з позивачем звільнились за власним бажанням 24.01.2019 року. При звільненні їм не виплатили заробітну плату за січень 2019 року. ОСОБА_3 бачила в кафе декілька разів, він приїздив проконтролювати як встановлювали на літній площадці зонти. В усіх кафе є кутки споживача, але там ФОП ОСОБА_3 ніде не було зазначено.

Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов до такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно вимог ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_3 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , зареєстрований як фізична особа підприємець, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію ФОП (а.с. 5).

ОСОБА_1 звернулась до ФОП ОСОБА_3 із заявою-претензією від 05.03.2019 року, щодо виплати заробітної плати (а.с. 6). Зазначену заяву ОСОБА_3 отримав 14.03.2019 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення із особистим підписом останнього (а.с. 7).

06.05.2019 року ОСОБА_1 повторно звернулась із заявою до ОСОБА_3 , щодо виплати заробітної плати (а.с 8).

У судовому засіданні ОСОБА_1 долучено DVD диск із відео файлами та пояснення про зміст даних відео файлів (а.с. 20, 52-53).

Судом було оглянуто DVD диск, на якому наявні фото і відео файли.

З наданого відео неможливо встановити, що позивач працювала у кафе «Шашлична № 1», на посаді прибиральниці-посудомийки і, що даний заклад належить саме ФОП ОСОБА_3 .

Усі надані фотознімки можна розділити на умовні групи:

-зовнішній та внутрішній вид кафе «Шашлична № 1», також наявні фото реставрації кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (підтвердження про належність зазначених закладів саме відповідачу відсутнє);

-графіки роботи співробітників, відомості, бланки договорів про повну матеріальну відповідальність (не заповнені), стислі правила внутрішнього трудового розпорядку;

-закупочні листи, чеки на товарі, накладні на переміщення товару, короткі звіти за день;

-фото співробітників, які знаходяться в кафе.

Фотознімки графіків роботи з прізвищами позивача, різні квитанції з придбанням певних продуктів харчування, а також відомості та інші документи, зображені в електронному вигляді, тобто сфотографовані з комп`ютера, жодним чином не підтверджують працевлаштування позивача до ФОП ОСОБА_3 . На вказаних документах відсутнє найменування підприємства, установи, організації, до якої вони відносяться.

Також, на диску розміщено запис двох телефонних розмов позивача: перша це розмова з ОСОБА_4 , з якої можна встановити, що якась жінка роз`яснює ОСОБА_1 про неможливість виплатити заробітну плату, так як це не її компетенція, вона менеджер по персоналу, і їй необхідно звернутись до ОСОБА_5 ; друга це розмова з жінкою, яка повідомляє позивача про збори персоналу, що були напередодні в кафе.

Суд, не може прийняти ці дані у вказаних телефонних розмовах, як докази працевлаштування позивача у ФОП ОСОБА_3 , так як відсутні підтвердження, що ОСОБА_4 і ОСОБА_5 працюють у відповідача.

З Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що ОСОБА_3 17.03.2008 року зареєстрований як фізична особа-підприємець, номер запису: 2 103 000 0000 041906, види діяльності: код КВЕД 79.11. (діяльність туристичних агентств), код КВЕД 96.02 (надання послуг перукарнями та салонами краси); код КВЕД 47.59 (роздрібна торгівля меблями, освітлювальним приладдям та іншими товарами для дому в спеціалізованих магазинах); код КВЕД 47.89 (роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами); код КВЕД 56.10. (діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування (основний); код КВЕД 68.20 (надання в оренду й експлуатацію власного й орендованого нерухомого майна).

Дійсно з даної інформації вбачається, що ОСОБА_3 має право на діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування (основний), проте до суду позивачем не надано доказів того, що вона працевлаштувалась саме до закладу, який належить ФОП ОСОБА_3 .

Згідно з ч.ч. 1,2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 2 КЗпП України передбачено право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ст. 21 КЗпП України).

Відповідно до ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.ст. 76, 80 ЦПК України).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Встановивши відсутність достатніх доказів, які б свідчили про перебування ОСОБА_1 у період з 04.12.2017 року по 24.01.2019 року у трудових відносинах із ФОП ОСОБА_3 , під чим розуміється виконання обумовленої трудовим договором роботи з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові та оплатою цієї праці, суд вважає за доцільне відмовити у позові.

Оскільки, позовні вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати і відшкодування моральної шкоди є похідними від вимоги про встановлення факту перебування у трудових відносинах, тому суд вважає, що в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2,24,21 КЗпП Украни, ст.ст. 1,3,12,76,80, 81, 263 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про встановлення факту перебування в трудових відносинах, стягнення заборгованості по заробітній платі і середнього заробітку за час затримки в розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повний текст рішення складено 28.02.2020 року.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя Р.С. Холод