РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2020 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді - Тимощука О.Я.,

при секретарі - Рибачик О.А.,

за участю заявника - ОСОБА_1 ,

представника заявника - адвоката Чехомського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Рівне цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Рівненський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про встановлення факту народження дитини, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту народження дитини, в якій просить встановити факт народження дитини: ОСОБА_2 ; стать чоловіча; дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 ; місце народження: м. Гірне, Республіка Кіпр; місце проживання: АДРЕСА_1 ; мати дитини: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянка України, уродженка м. Рівне, Рівненська обл., Україна, проживаюча у АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий Рівненським МВ УМВС України в Рівненській області 30 жовтня 2008 року; батько дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин України, уродженець м. Рівне, Рівненська обл., Україна, проживаючий у АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_2 виданий Рівненським МУ УМВС України в Рівненській області 09 липня 1998 року.

Заявник та її представник - адвокат Чехомський О.В. в судовому засіданні заяву підтримали повністю та просять її задоволити з підстав викладених у заяві про встановлення факту. Крім того, просять визначити порядок виконання рішення, відповідно до якого це рішення суду є підставою для реєстрації народження дитини ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Гірне, Республіка Кіпр, батьками якої є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянка України та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин України із складанням відповідного актового запису про народження дитини та видачою свідоцтва про народження Рівненським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).

Представник заінтересованої особи - Рівненського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та дату розгляду справи належним чином, начальником відділу Г.В. Давидюк через канцелярію Рівненського міського суду Рівненської області 25.02.2020 року подано заяву, в якій заперечень проти заявлених вимог немає та просить розгляд справи провести без участі представника.

Заслухавши заявника та її представника - адвоката Чехомського О.В., дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заявлені вимоги підлягають до задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено, що заявниця по справі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянка України, перебуваючи на території невизнаної Турецької республіки Північного Кіпру м. Гірне народила сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Батьком дитини є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин України. Між батьками дитини, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 20.09.2008 року, про що було зроблено відповідний актовий запис № 1532.

Факт народження ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище) підтверджується медичною довідкою № 151732 від 19.06.2019 року виданою ТОВ Приватна лікарня «Медичне диво» у м. Гірне. (а.с. 10, 11).

Факт народження ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Гірне також підтверджується довідкою про реєстрацію особи громадянином України виданою ВГІРФО УМВС України в Рівненській області на підставі рішення Посольства України в Турецькій Республіці від 16.01.2012 року та органами невизнаної Турецької Республіки Північного Кіпру, якими було видано свідоцтво про народження за формою Ф.65, довідка №348551 від 23 грудня 2011 року (а.с. 16).

У зв`язку з тим що Північний Кіпр є невизнаною республікою з невизначеним статусом (визнається лише Туреччиною) і розташований у межах визнаної держави Республіка Кіпр, документи, видані його органами, не можуть бути легалізовані у встановленому відповідними міжнародними договорами порядку.

Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Рівненській області листом №350-16.1-05-01-28 від 18 вересня 2019 року ОСОБА_1 було роз`яснено, що у зв`язку з відсутністю документа закладу охорони здоров`я або медичної консультативної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження.

Відповідно до Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина має бут зареєстрована відразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства. Держава зобов`язується забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживає всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

З метою реалізації прав дитини, закріплених у зазначеній Конвенції, ст. 144 СК України передбачено, що батьки зобов`язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до положень ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров`я документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров`я, який проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Медична консультаційна комісія видає документ про народження у разі встановлення факту народження жінкою дитини. За відсутності документа закладу охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження.

Згідно підпунктів 1 та 2 глави 1 розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні державна реєстрації народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові. Підставами для проведення державної реєстрації народження дитини є: а) медичне свідоцтво про народження (форма №ЮЗ/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року №1150/13024 (далі - медичне свідоцтво про народження), що видається закладами охорони здоров`я незалежно від підпорядкування та форми власності, де приймаються пологи. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров`я державна реєстрація народження проводиться на підставі медичного свідоцтва про народження або медичної довідки про перебування дитини під наглядом лікувального закладу (форма №103 1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за №1150/13024 (Із змінами) (далі - медична довідка про перебування дитини під наглядом лікувального закладу) та висновку про підтвердження факту народження дини поза закладу охорони здоров`я за формою, встановленою у додатку 3 до Порядку підтвердження факту народження дитини поза закладом охорони здоров`я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09 січня 2013 року №9. Якщо реєстрація народження дитини, народженої в іншій державі, не була проведена компетентним органом такої держави або дипломатичним представництвом чи консульською установою України, підставою для проведення державної реєстрації в Україні є медичний документ іншої держави, що підтверджує факт народження дитини, належним чином легалізований якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Ці документи подаються до органу державної реєстрації актів цивільного стану, де реєструється народження. При відсутності підстав для державної реєстрації народження, визначених у цьому пунктів, державна реєстрація народження проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту народження даною жінкою. Для розгляду відповідної справи в суді орган державної реєстрації актів цивільного стану на прохання заявника складає письмову відмову у проведенні державної реєстрації народження, у якій викладає причини неможливості проведення такої реєстрації.

У зв`язку з тим, що заявник під час пологів перебувала на території Північного Кіпру Турецької Республіки, вона не могла отримати медичну довідку про народження дитини, у формі, що встановлена законодавством України (форма №103/о), затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року №545, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за №1150/13024, що видається закладами охорони здоров`я незалежно від підпорядкування та форми власності, де приймаються пологи.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно - правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до статей 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У 1971 році Міжнародним судом ООН були сформульовані так звані «намібійські винятки», з яких випливає, що документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» (пункт 125) зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) своєю практикою, що склалась, також підтримав цей стандарт. Зокрема, у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) ЄСПЛ приділив увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. Судом було констатовано, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus V. Turkey, 10.05.2001, §92).

Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Цієї позиції дотримується і ЄСПЛ. У рішенні по справі «Кіпр проти Туреччини» від 10.05.2001 ЄСПЛ зазначив, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду ООН, розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних тим, що наводяться у цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів далеко від абсолютної. Для проживаючих на цій території людей життя триває. І це життя потрібно зробити більш терпимим і, вона повинна бути захищена від влади de facto, включаючи і їх суди, і саме в інтересах жителів цієї території дії згаданих властей, що мають відношення до сказаного, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами в тому числі і цим. Думати інакше означало б зовсім позбавляти проживають на цій території людей всіх їх прав всякий раз, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, це означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».

Сам ЄСПЛ, розглядаючи питання легітимності актів Турецької Республіки Північного Кіпру (ТРПК), не визнаною світовим співтовариством як незалежної держави, у постанові від 18.12.1996 по справі «Лоизиду проти Туреччини» констатував: «міжнародне право визнає законність деяких юридичних домовленостей і дій (невизнаної території), наприклад, реєстрацію народження, смерті та шлюбу, наслідки яких можуть ігноруватися лише на шкоду мешканцям тієї чи іншої території».

З цього випливає, що в контексті викладеного, можна зробити висновок, що міжнародне право визначає в якості критерію законності та дійсності того чи іншого акту невизнаного освіти відповідність такого акту правам та інтересам його мешканців, особливо прав, гарантованих міжнародним правом.

Тобто, на теперішній час заявник не має можливості зареєструвати народження дитини в органах державної реєстрації через відсутність відповідного медичного документа.

Статтею 124 Конституції України визначає, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що заява є обґрунтованою та підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 259, 315, 319, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа - Рівненський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про встановлення факту народження дитини - задоволити.

Встановити юридичний факт народження дитини: ОСОБА_2 ; стать чоловіча; дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 ; місце народження: м. Гірне, Республіка Кіпр; місце проживання: АДРЕСА_1 ; мати дитини: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянка України, уродженка м. Рівне, Рівненська обл., Україна, проживаюча у АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий Рівненським МВ УМВС України в Рівненській області 30 жовтня 2008 року; батько дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин України, уродженець м. Рівне, Рівненська обл., Україна, проживаючий у АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_2 виданий Рівненським МУ УМВС України в Рівненській області 09 липня 1998 року.

Визначити порядок виконання рішення, відповідно до якого це рішення суду є підставою для реєстрації народження дитини ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Гірне, Республіка Кіпр, батьками якої є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянка України та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин України із складанням відповідного актового запису про народження дитини та видачою свідоцтва про народження Рівненським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляцiйного суду Рівненської області через Рiвненський мiський суд.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлений 02 березня 2020 року.

Суддя Рівненського

міського суду Тимощук О.Я.