Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Гаврилової О.В.,

за участю секретаря -Передрій І.В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) - адвокат Столяр О.П.

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) - адвокат Чемерис І.В.

представник третьої особи - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м.Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Еверест-Буд-Інжиніринг», про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Еверест-Буд-Інжиніринг», про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

До Дніпровського районного суду м. Києва звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Згідно заявлених вимог ОСОБА_1 просить суд:

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступне майно:

-транспортний засіб - автомобіль VAZ 2007 р.в., д.н. НОМЕР_1 , сірого кольору, модель 211540;

-причіп НОМЕР_2 , дата державної реєстрації 06.09.2017, д.н. НОМЕР_3 ;

-майнові права на квартиру АДРЕСА_1 (проектна адреса: АДРЕСА_2 ), набуті за Договору купівлі-продажу майнових прав №460/ЕМ

від 28 лютого 2013 року.

Виділити ОСОБА_1 Ѕ частку зі спільного майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації вартості частки в майні з ОСОБА_2 :

-32500,00 грн від продажу транспортного засобу VAZ 2007 р.в., д.н. НОМЕР_1 , сірого кольору, модель 211540 (загальною вартістю 65000,00грн);

-112174,50 грн за виділ Ѕ частки майнових прав (загальною вартістю 224349,00 грн) за однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ;

-5000,00 грн за виділ Ѕ частки причепу ПГМФ 830410 (ринковою загальною вартістю 10000,00 грн), дата державної реєстрації 06.09.2017, д.н. НОМЕР_3 .

Вимоги позиву обґрунтовані тим, що 23 лютого 2008 року між сторонами укладено шлюб, від якого народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На даний час у Дніпровському районному суді м.Києва розглядається справ про розірвання шлюбу між сторонами. Діти після фактичного припинення шлюбних відносин проживають з позивачем та батьками відповідача у комунальній квартирі. На даний час позивач власного житла не має. За період подружнього життя сторонами було придбано та зареєстровано рухоме майно: автомобіль та причіп, а також придбані майнові права на квартиру та сплачено 100% вартості майнових прав за об`єкт нерухомості. 13 квітня

2019 року, без згоди позивача, ОСОБА_2 продав автомобіль ВАЗ 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 за ціною 65 000,00 грн. У зв`язку з наведеним та неможливістю реального поділу з виділенням частки у спільному майні в натурі, позивач звернулась з даним позовом до суду. (а.с.36-44)

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07 серпня 2019 року відкрито провадження в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Також залучено до участі в справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «Еверест-Буд-Інжиніринг».

Вказана ухвала суду з копією позовної заяви та додатками неодноразово направлялась на адресу зареєстрованого місця проживання ОСОБА_2 , проте відправлена кореспонденція поверталась до суду без вручення - за закінченням терміну зберігання (а.с.77, 95).

03 грудня 2019 року відповідач ОСОБА_2 ознайомився з матеріалами справи (а.с.97).

11 грудня 2019 року від ОСОБА_2 до суду надійшов зустрічний позов до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя (а.с.100-103).

Згідно вимог зустрічної позовної заяви, ОСОБА_2 просить поділити спільне майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, наступним чином: визнати за ОСОБА_2 право власності на загальний причіп ПГМФ 830410, дата державної реєстрації 06.09.2017, д.н.з. НОМЕР_3 ; визнати за ОСОБА_1 майнові права на квартиру АДРЕСА_1 (проектна адреса: АДРЕСА_2 ), набуті за Договору купівлі-продажу майнових прав №460/ЕМ від 28 лютого 2013 року.

Вимоги зустрічного позову обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 не згоден із запропонованим ОСОБА_1 порядком поділу нажитого в шлюбі майна та зазначено, що розмір щомісячної заробітної плати позивача за зустрічним позовом становить 3360,87 грн, також ним сплачуються аліменти на утримання дітей сторін, а також на утримання позивача до досягнення дитиною трьох років. Вказує, що після припинення сторонами шлюбних відносин, відповідачем позивачеві були залишені всі його заощадження - приблизно 4500,00 - 5000,00 доларів США. Тому відповідач не має грошових коштів для сплати ОСОБА_1 компенсації вартості Ѕ частки спільного майна, стягнення цих коштів за рішенням суду може мати своїм наслідком накладення арешту на дане майно з наступною його примусовою реалізацією. Також у зустрічному позові зазначено, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 у встановленому законом порядку не зареєстроване, оскільки житловий будинок, з вини забудовника, досі не введений в експлуатацію. Оскільки право власності на квартиру не зареєстроване, виділ в натурі частки - неможливий. Також право на одержання від інших співвласників грошової або іншої компенсації вартості його частки можливе лише після державної реєстрації відповідного нерухомого майна. Тому вважає вимогу про стягнення з нього грошової компенсації вартості Ѕ частки квартири такою, що не відповідає закону. Оскільки в первісному позові вказано, що позивачеві не має де проживати, що вона не має власного житла, відповідач (позивач за зустрічним позовом) хотів би залишити їй майнові права на квартиру, взамін реалізованого ним транспортного засобу - автомобіля ВАЗ

2007 р.в., д.н. НОМЕР_1 , сірого кольору, модель 211540, та залишити за собою на праві приватної власності причіп ПГМФ 830410, дата державної реєстрації 06.09.2017,

д.н.з. НОМЕР_3 .

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 січня 2020 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Еверест-Буд-Інжиніринг», про поділ спільного майна подружжя, об`єднано їх в одне провадження. Також залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, за зустрічним позовом, Товариство з обмеженою відповідальністю «Еверест-Буд-Інжиніринг».

Також 13 січня 2020 року в підготовчому засіданні позивачеві ОСОБА_1 було вручено копію зустрічної позовної заяви з додатками, що відображено в протоколі судового засідання (а.с.125-126) та підтверджується розпискою позивача (відповідача за зустрічним позовом) (а.с.128).

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

31 січня 2020 року до суду від позивача (відповідача за зустрічним позовом) ОСОБА_1 надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні зустрічного позову в повному обсязі. У відзиві стверджується, що станом на момент пред`явлення зустрічного позову процесуальний строк ОСОБА_2 було пропущено та до зустрічного позову не було додано та не направлено його копії для сторін у справі, а позивачеві зустрічний позов було лише надано для ознайомлення під час судового засідання. Також у відзиві зазначається, що в зустрічному позові взагалі не згадується про вирішення питання щодо транспортного засобу - автомобіля ВАЗ 2007 р.в., д.н. НОМЕР_1 , сірого кольору, модель 211540. При цьому відповідач не спростовує факт продажу ним вказаного автомобіля 13 квітня 2019 року, що було приховано від позивача. Тому законом передбачено присудження позивачеві грошової компенсації за Ѕ частку автомобіля в розмірі 32500,00 грн. Зазначає, що твердження ОСОБА_2 про залишення позивачеві 4500,00 - 5000,00 доларів США не відповідають дійсності та не підтверджуються жодним доказом. А звернення з позовом про стягнення аліментів є вимушеним, оскільки відповідач не надавав відповідної допомоги. Щодо поділу квартири у відзиві зазначено, що у позивача з дітьми існує гостра потреба переїзду від батьків відповідача в інше житлове приміщення. При цьому у позивача відсутні додаткові кошти на ремонтні роботи в квартирі, яка потребує значних витрат та часу для підведення будинку до електропостачання, водопостачання та водовідведення. Позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною, доходу не отримує, виховує та утримує двох дітей. Спірна квартира є однокімнатною, тому поділити її на дві окремі рівнозначні частини є неможливим за технічних і будівельних умов. Саме тому позивач просить виділити їй грошову компенсацію. Крім того, просить стягнути компенсацію Ѕ частки вартості причепу. Також у відзиві зазначено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у спільній сумісній власності можливе виключно за наявності його згоди. (а.с.135-139).

Твердження сторони позивача (відповідача за зустрічним позовом) про пропуск ОСОБА_2 строку звернення до суду із зустрічним позовом спростовуються викладеними вище обставинами щодо часу отримання відповідачем копії ухвали суду про відкриття провадження з копією позовної заяви та доданими документами. Також матеріалами справи (власноручною розпискою позивача) (а.с.128) спростовуються викладені у відзиві на зустрічну позовну заяву доводи щодо не отримання позивачем зустрічної позовної заяви.

10 лютого 2020 року до суду від відповідача (позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив на зустрічний позов, в якій відповідач просить задовольнити зустрічний позов та наводить доводи аналогічні викладеним у зустрічній позовній заяві. Наголошує на тому, що через перебування в тяжкому матеріальному становищі, не має фінансової можливості сплатити позивачеві грошову компенсацію за її частку квартири, а відповідне стягнення суттєво порушить його права, призведе до примусового продажу квартири та позбавить його житла. Тому не згоден компенсувати вартість частки квартири позивачеві. Зазначає, що визнання за відповідачем усупереч його волі права власності на частку позивача не передбачено діючим цивільним законодавством. А власник не може використовувати право власності на шкоду правам інших осіб. (а.с.142-145)

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 18 лютого 2020 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 - адвокат Столяр О.П. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила позов задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечувала. Надала пояснення аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві та відзиві на зустрічну позовну заяву. Додатково пояснила, що сторони одружились в 2008 році, під час перебування в шлюбі було придбано спірне майно, в тому числі у 2013 році був придбаний автомобіль, який було продано відповідачем без згоди позивача, факт продажу автомобіля було приховано від позивача та, враховуючи, що автомобіль зареєстровано за іншою особою, просить стягнути з відповідача Ѕ вартості автомобіля. Майнові права на квартиру в будинку, що не зданий в експлуатацію також є спільним майном подружжя, проте квартиру поділити неможливо, оскільки вона є однокімнатною, спільне користування нею також є неможливим, тому позивач просить стягнути з відповідача кошти. Також зазначила, що рішення про розірвання шлюбу між сторонами ухвалено

29 липня 2019 року, проте шлюбні відносини були припинені навесні 2019 року. Автомобіль було відчужено, коли сторони вже спільно не проживали.

Позивач (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 в судовому засіданні спочатку позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Пояснила, що кошти в будівництво квартири сторони вкладали разом. Зазначила, що не бажає отримувати квартиру у власність, згодна лише на компенсацію, як про це зазначено в позові. Пояснила, що відповідач повідомляв їй, що автомобіль ламається, є необхідність в його продажі, проте згоди на відчуження автомобіля вона не надавала, коштів від продажу не отримувала. Перераховані на картку доньки кошти є аліментами, на перераховані одноразово 7000,00 грн позивач повезла дітей на море. Пояснила, що фактично відповідач пішов з сім`ї 07 березня 2019 року, тоді ж були припинені сімейні відносини, ведення спільного господарства. Через місяць позивач дізналась про відчуження автомобіля. В подальшому позивач погодилась, щоб за нею було визнано право власності на майнові права на квартиру, а за відповідачем - право власності на причеп, при такому розподілі наполягала на стягненні з відповідача грошової компенсації за Ѕ частку автомобіля.

Представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_2 - адвокат Чемерис І.В. в судовому засіданні пояснив, що будинок, в якому розташована спірна квартира, на яку було придбано майнові права, в експлуатацію не введений. Зазначив, що застосування положень ст.364 ЦК України в даному випадку неможливе, оскільки квартира не перебуває в спільній частковій власності та взагалі у власності сторін, право власності на квартиру не зареєстроване. Також пояснив, що заробітна плата відповідача є не великою, відповідач сплачує аліменти на двох дітей, інших доходів не має, отже стягнення з відповідача такої значної компенсації за Ѕ частку квартиру призведе до втрати ним всього майна, в разі примусового виконання рішення. Зазначив, що в матеріалах справи відсутній висновок експерта щодо квартири про неможливість виділення частки з майна. Стосовно вимоги про стягнення компенсації за Ѕ частку вартості автомобіля пояснив, що автомобіль продано під час перебування сторін у шлюбі. Згідно практики МВС, при відчуженні автомобіля згода другого з подружжя не вимагається. Тим не менше, відповідач згоден здійснити поділ майна саме у спосіб, запропонований в зустрічному позові. Пояснив, що відповідач не зможе одразу сплатити грошові кошти в якості компенсації за все майно, як це просить позивач. Вказав, що суперечок між сторонами з приводу користування квартирою не буде. Також зазначив, що кошти від реалізації автомобіля частково пішли на потреби сім`ї. Стосовно причепа зазначив, що сторона відповідача не заперечує проти його поділу по Ѕ частці за кожною із сторін.

Відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав вимоги зустрічного позову та просив здійснити поділ майна саме у спосіб, викладений в зустрічній позовній заяві. Пояснив, що не в змозі виплатити грошову компенсацію вартості майна, як заявлено в первісному позові. Зазначив, що частково кошти від продажу автомобіля в сумі приблизно 60000,00 грн сплатив позивачеві. Підтвердив, що продав автомобіль після того, як пішов з сім`ї, спільно сторони не проживають з 07 березня 2019 року. Оскільки позивач не повідомила йому номер своєї банківської картки, він зробив таку картку на дитину, куди й переводив щомісячно кошти від продажу автомобіля. Також пояснив, що коли пішов з родини, залишив позивачеві заощадження, проте підтвердити це не в змозі. Зазначив, що місцем проживання його забезпечує роботодавець, на іншу краще оплачувану роботу влаштуватися не в змозі.

Представник третьої особи - ТОВ «Еверест-Буд-Інжиніринг» в судове засідання не з`явився, третя особа була повідомлена про час, дату та місце судового розгляду справи належним чином, причини неявки не повідомив, своїм правом на подачу заяв по суті справи не скористався.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 23 лютого

2008 року перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.48).

Згідно Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 29 липня 2019 року шлюб між сторонами розірвано, що також не заперечується сторонами.

Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Сторонами в судовому засіданні визнано, що 07 березня 2019 року ОСОБА_2 пішов з сім`ї, з цього часу сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства та не підтримують сімейних відносин.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України)

Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Пленум Верховного Суду України у пункті 23 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Предметом спору в даній справі є: транспортний засіб - автомобіль ВАЗ 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , сірого кольору, модель НОМЕР_4 (кошти від його реалізації); причіп ПГМФ 830410, дата державної реєстрації 06.09.2017, державний номерний знак НОМЕР_3 ; майнові права на квартиру АДРЕСА_1 (проектна адреса: АДРЕСА_2 ), набуті за Договору купівлі-продажу майнових прав №460/ЕМ від 28 лютого 2013 року.

При цьому сторонами не заперечується придбання вказаного майна в шлюбі за час спільного проживання та віднесення цього майна до спільної сумісної власності подружжя сторін.

Фактично спір між сторонами виник з приводу поділу вказаного майна.

Судом встановлено, що 28 лютого 2013 року між ТОВ «Еверест плюс» (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_3 (далі - договір), яким визначено, що об`єкт капітального будівництва це Житловий комплекс «Флагман» за адресою: АДРЕСА_4 , кадастровий номер земельної ділянки :66:248:0025, проектна адреса: АДРЕСА_2 , об`єкт нерухомості - складова та невід`ємна частина об`єкту капітального будівництва, яка виражена у вигляді квартири, спорудження якої здійснюється продавцем (а.с.53-56).

Згідно п. 2.1. договору, продавець продає, а покупець купує майнові права на об`єкт нерухомості у порядку та на умовах, передбачених цим договором, та у відповідності до Цивільного кодексу України, що визначають загальні положення про купівлю-продаж.

Сторони домовились, що об`єкт нерухомості, майнові права на який передаються за даним договором, є об`єкт нерухомості, розташований в об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_4 , з наступними характеристиками: квартира - будівельний №417, кількість кімнат - 1, загальна площа - 26,9 кв.м. (проектна), поверх - 4, секція - 3 (п. 2.2. договору).

Згідно п. 2.6., 2.7. договору, плановий термін закінчення будівництва - 3 квартал 2014 року, плановий термін введення в експлуатацію - 1 квартал 2015 року.

Майнові права на об`єкт нерухомості за цим договором закріпляються за покупцем у момент видачі довідки про оплату 100% майнових прав (п.3.1. договору). Об`єкт нерухомості передається продавцем покупцю шляхом підписання акта прийому-передачі об`єкта нерухомості (п.3.3. договору).

Згідно п. 4.2. договору, орієнтовна загальна вартість майнових прав на об`єкт нерухомості в день укладання цього договору складає 224346,00 грн, в тому числі ПДВ 20% - 37391,00 грн.

Розрахунок за даним договором здійснюється у наступному порядку:

Покупець перераховує на поточний рахунок продавця або вносить в касу продавця першу частку від загальної вартості майнових прав не об`єкт нерухомості, визначеної у п.4.2. цього договору, що становить 54876,00 грн, враховуючи ПДВ 20% - 9146,00 грн, не пізніше 28 лютого 2013 року, що становить 8,07кв.м. від загальної площі об`єкту (п.п.4.3.1. п.4.3. договору).

Другу частку, яка складає 169470,00 грн, враховуючи ПДВ 20% - 28245,00 грн, що становить 18,83кв.м., покупець перераховує на поточний рахунок продавця або вносить в касу продавця щомісячно, згідно графіку платежів (Додаток №1) до лютого 2016 року включно, за вартістю майнових прав 1кв.м. об`єкту нерухомості, яка становить

9000,00 грн, з яких ПДВ 20% - 1500,00 грн (п.п.4.3.2. п.4.3. договору).

Відповідно до п.п.5.3.1.2. п.5.3. договору, покупець має право уступити (відступити) право вимоги за свої зобов`язання на об`єкт нерухомості на користь третьої особи.

07 березня 2012 року між ТОВ «Еверест плюс» (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), ОСОБА_2 (сторона 1) укладено угоду про відступлення права вимоги за договором від 28 лютого 2013 року №460/ЕМ купівлі-продажу майнових прав (а.с.57), згідно умов якої, керуючись статтями 512, 513, 514 та 519 ЦК України та п.5.3.1.2. договору від 28 лютого 2013 року №460/ЕМ купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_5 (будівельний номер), продавець погоджується, покупець передає, а сторона 1 приймає на себе права і обов`язки, що належать покупцю, і стає покупцем за основним договором, укладеним між покупцем та продавцем. За цією угодою з моменту її підписання сторонами ОСОБА_2 набуває прав і обов`язків покупця, визначених умовами основного договору, до якої укладено додаткову угоду №1, якою сторони домовилися внести зміни до угоди, а саме - вважати дійсною дату відступлення 07 березня 2013 року, а не 07 березня 2012 року (а.с.60).

01 січня 2016 року між ТОВ «Еверест плюс» (сторона 1), ОСОБА_2 (сторона 2) та ТОВ «Еверест-Буд-Інжиніринг» (сторона 3) укладено додаткову угоду про заміну сторони у зобов`язанні до договору купівлі-продажу майнових прав №460/ЕМ від 28 лютого 2013 року, згідно якої на підставі договору про часткову участь у будівництві №17/03/2014 від 17 березня 2014 року та у відповідності з даною додатковою угодою, сторони домовилися замінити сторону 1 у договорі купівлі-продажу майнових прав №460/ЕМ від 28 лютого 2013 року, на сторону 3 та передати ТОВ «Еверест-Буд-Інжиніринг» усі права та обов`язки ТОВ «Еверест плюс», які передбачені основним договором (а.с.58).

25 лютого 2016 року ТОВ «Еверест-Буд-Інжиніринг» видана ОСОБА_2 довідка про 100% фінансування згідно договору №460/ЕМ купівлі-продажу майнових прав від 28 лютого 2013 року, в тому, що він відповідно до умов договору, сплатив продавцю грошові кошти у розмірі 224349,00 грн, в тому числі ПДВ 20% - 37391,50 грн, що складає 100 відсотків вартості майнових прав на об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_4 , проектна адреса: АДРЕСА_2 , а продавець прийняв їх та, після завершення будівництва, гарантує передачу об`єкту: секція - 3, поверх - 4, номер квартири - 417, кількість кімнат - 1, загальна площа - 26,9кв.м. (площа проектна). (а.с.61)

Згідно довідки Регіонального сервісного центру МВС в Київській області МВС України від 02 травня 2019 року №31/10-1770, за ОСОБА_2 станом на вказану дату зареєстровано транспортний засіб «ПГМФ 830410», номерний знак НОМЕР_3 , 2017 року випуску (а.с.50). Також, як убачається з копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, загальний причіп ПР-легковий-В, НОМЕР_5 , марки ПГМФ, модель 830410, колір сірий, реєстраційний номер НОМЕР_3 , зареєстрований за ОСОБА_2 з 06 вересня 2017 року (а.с.109-110), що також підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів (а.с.49).

13 квітня 2019 року між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_5 (покупець) укладено договір купівлі-продажу №3243/2019/1413994 транспортного засобу, згідно умов якого продавець зобов`язався передати у власність покупцеві транспортний засіб: марки ВАЗ, модель 211540, 2007 року випуску, колір сірий, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_6 , свідоцтво про реєстрацію - НОМЕР_7 , номерний знак НОМЕР_1 , зареєстрований за продавцем 18 листопада 2014 року (а.с.51-52).

Згідно п.3.1. договору, за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 65000,00 грн.

Також зі змісту вищевказаної довідки Регіонального сервісного центру МВС в Київській області МВС України вбачається, що автомобіль «ВАЗ 211540», номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску, що був зареєстрований за ОСОБА_2 , 13 квітня

2019 року ТСЦ 3243 РСЦ МВС в Київській області перереєстровано на нового власника на підставі договору купівлі-продажу, оформленого в ТСЦ №3243/2019/1413994 від 13 квітня 2019 року (а.с.50).

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч.2 ст. 372 ЦК України).

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України

від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Як визначено частиною 1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Сторонами в судовому засіданні визнані обставини того, що вказані вище об`єкти поділу - майнові права на квартиру, причіп та автомобіль придбані сторонами під час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що також підтверджується вищевказаними дослідженими судом доказами щодо цих об`єктів.

Також судом встановлено, що 100% фінансування згідно договору №460/ЕМ купівлі-продажу майнових прав від 28 лютого 2013 року були сплачені у повному обсязі в період перебування сторін у шлюбі, до припинення спільного ведення господарства, при цьому житловий будинок в експлуатацію не введено, право власності на об`єкт нерухомості - квартиру не зареєстровано, що також не заперечується сторонами.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із ч.1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч.1 ст. 190 ЦК України).

Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону (ч. 3 ст. 331 ЦК України).

За положеннями пункту 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461, прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до І-ІІІ категорії складності, та об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією України та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Відповідно до ч.3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Така правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 14 лютого

2018 року в справі №520/1740/15-ц.

З огляду на викладене, суд убачає визначені законом підстави для визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 :

-транспортний засіб - автомобіль ВАЗ, модель 211540, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , сірого кольору;

-причіп НОМЕР_2 , дата державної реєстрації 06.09.2017, державний номерний знак НОМЕР_3 ;

-майнові права на об`єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_1 (проектна адреса: АДРЕСА_2 ), набуті за Договором купівлі-продажу майнових прав №460/ЕМ від 28 лютого 2013 року.

Отже позов ОСОБА_1 в цій частині підлягає задоволенню.

Як убачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_1 просить, в порядку поділу майна подружжя, стягнути з ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості Ѕ частки вищевказаного майна.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала дані вимоги, разом з тим погодилась й на варіант поділу майна, за яким їй передаються майнові права на всю квартиру, відповідачеві у власність передається причеп та з відповідача стягується компенсація вартості Ѕ частки за відчужений відповідачем автомобіль.

Щодо останнього варіанту поділу майна суд зазначає наступне.

Положеннями ч.1 ст.70 СК України визначено принцип рівності часток майна дружини та чоловіка, в разі їх поділу, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При цьому матеріали справи не містять доказів укладення між сторонами шлюбного договору, а відповідач на такий запропонований позивачем в судовому засіданні поділ не погодився, що унеможливлює його застосування з огляду на те, що вартість майнових прав на квартиру та вартість причепу є не співмірними.

При цьому суд також зауважує, що розгляд справи здійснюється в межах заявлених позовних вимог, а ОСОБА_1 в позові запропоновано поділ майна виходячи з принципу рівності часток дружини та чоловіка.

Стосовно вирішення питання про можливість стягнення з відповідача грошової компенсації вартості Ѕ частки майнових прав на квартиру, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до положень частин 1, 2 ст. 364 ЦК України, на яку посилається ОСОБА_1 , як на підставу стягнення з відповідача ОСОБА_2 компенсації

Ѕ частки вартості майнових прав на квартиру, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Водночас, згідно з вимогами частин 4 і 5 ст. 319 ЦК України, власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

При цьому положеннями частин 4, 5 ст.71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідач суду пояснив, що він заперечує проти позовних вимог про стягнення грошової компенсації, посилаючись на відсутність у нього грошових коштів, що обумовлено незначним розміром заробітної плати та наявністю аліментних зобов`язань.

Як убачається з довідки від 05 грудня 2019 року №ОО000000103, виданої ОСОБА_2 , відповідач працює в ТОВ «Олга-Логістик» з 02 квітня 2018 року, обіймає посаду комірника, його дохід за період з 01 червня 2019 року по 30 листопада 2019 року склав 25050,00 грн, що становило по 4175,00 грн на місяць, з яких проводилось щомісяця вирахування в сумі 814,13 грн (а.с.108).

В судовому засіданні ОСОБА_2 пояснив, що на даний час розмір його заробітної плати становить 5300,00 грн на місяць.

Також судом встановлено та не заперечується сторонами, що рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 20 вересня 2019 року (справа №755/10293/19) стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання аліменти на утримання: доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 2000,00 грн. щомісячно, починаючи з 01 липня 2019 року і до досягнення дитиною ОСОБА_3 повноліття (тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 ); сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 2000,00 грн. щомісячно, починаючи з 01 липня 2019 року і до досягнення дитиною ОСОБА_4 повноліття (тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 ).

Зазначеним рішенням також стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання у розмірі 1000,00 грн., починаючи з 01 липня 2019 року, і до досягнення дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трирічного віку (тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 ).

З наведеного суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_2 не має реальної можливості виплатити позивачу ОСОБА_1 компенсацію за Ѕ частки майнових прав у розмірі 112174,50 грн, відповідна грошова сума на депозитний рахунок суду відповідачем внесена не була, а стягнення з нього зазначеної суми може призвести до звернення стягнення на майно, в тому числі й на квартиру (після введення будинку в експлуатацію та реєстрації права власності), її примусового продажу й порушення законних прав відповідача за первісним позовом.

Крім того, ОСОБА_2 не надав згоди на викуп у ОСОБА_1 її частки майнових прав, а примушувати до цього також є порушенням його прав, оскільки законодавством не передбачена можливість набуття права власності в примусовому порядку за відсутності юридично важливих обставин.

При вирішенні справи в даній частині вимог суд також враховує, що сторони на даний час фактично позбавлені можливості використовувати квартиру внаслідок не введення житлового будинку в експлуатацію.

Спосіб запропонований у зустрічному позові щодо визнання за ОСОБА_1 майнових прав на квартиру також суперечитиме вищевказаним вимогам матеріального права, оскільки містить прив`язку такого визнання до виключення компенсації вартості Ѕ частки автомобіля, а згоду на таке визнання без відповідної компенсації ОСОБА_1 не надано, при цьому законодавством не передбачена можливість набуття за одним з подружжя права власності на частку в спільній сумісній власності другого з подружжя в примусовому порядку.

Виходячи з наведеного та враховуючи, що позивач ОСОБА_1 із запропонованим відповідачем ОСОБА_2 у зустрічному позові варіантом поділу майна (без стягнення з нього компенсації Ѕ вартості відчуженого автомобіля) не погодилась, суд приходить до висновку що в цій частині вимог обидва позови, у викладений в позовних заявах спосіб, задоволенню не підлягають.

Пленум Верховного Суду України у пункті 23 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

З огляду на викладене, враховуючи що завданням цивільного судочинства є вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав та розв`язання спору, в даній частині первісний та зустрічний позови підлагають частковому задоволенню, в порядку поділу майна подружжя слід визнати за: ОСОБА_1 право на 1/2 частку майнових права на об`єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_1 (проектна адреса: АДРЕСА_2 ), набутих за Договором купівлі-продажу майнових прав №460/ЕМ від 28 лютого 2013 року; ОСОБА_2 право на 1/2 частку майнових права на об`єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_1 (проектна адреса: АДРЕСА_2 ), набутих за Договором купівлі-продажу майнових прав №460/ЕМ від 28 лютого 2013 року.

Згідно положень ч.2 ст.71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

В судовому засіданні сторони дійшли згоди щодо визначення вартості спірного причепу в сумі 6500,00 грн.

Причіп ПГМФ 830410, державний номерний знак НОМЕР_3 зареєстровано за ОСОБА_2 . Вказаний причіп є неподільною річчю, тому в разі поділу майна неподільна річ підлягає присудженню одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Доказів такої домовленості суду не надано, транспортний засіб фактично знаходиться в користуванні ОСОБА_2 . Вимоги первісного та зустрічного позову в частині поділу причепу зводяться до залишення його у власності ОСОБА_2 . При цьому ОСОБА_1 згодна на присудження їй в порядку поділу майна подружжя грошової компенсації вартості 1/2 частки вказаного спірного майна.

За таких обставин, в порядку поділу майна подружжя суд визнає за ОСОБА_2 право власності на причіп ПГМФ 830410, дата державної реєстрації 06.09.2017, державний номерний знак НОМЕР_3 та присуджує ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя грошову компенсацію вартості 1/2 частки вказаного причепу в розмірі 3250,00 грн.

За вимогами частин 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з ч.3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Автомобіль є цінною річчю, а тому його продаж може здійснюватися за письмової згоди другого з подружжя.

Відповідно до ч.4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За змістом наведених норм, факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя.

У відповідності до п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

За змістом ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Оскільки норми СК України передбачають надання згоди іншого з подружжя на відчуження цінної речі, якою є автомобіль, у письмовому вигляді, тому наявність такої згоди може бути доведена лише письмовими доказами та надати такі докази має той з подружжя, хто здійснив відчуження спільного майна.

В постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року в справі №303/7089/18 щодо спірних правовідносин викладено наступну правову позицію. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення 1/2 частини вартості транспортного засобу, оскільки цей автомобіль придбаний подружжям під час перебування у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю, і кожна зі сторін має рівні права на нього, а матеріали справи не містять доказів того, що позивач надавала письмову згоду на відчуження спірного транспортного засобу. Відповідач, як той з подружжя, хто здійснив відчуження автомобіля, зобов`язаний був довести наявність письмової згоди дружини на це та що отримані від цього кошти пішли на потреби сім`ї чи такий продаж був здійснений в її інтересах. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази з боку відповідача, які б підтверджували наявність письмової згоди позивача на відчуження автомобіля, чи отримання коштів від продажу автомобіля подружжям, та що кошти були витрачені в інтересах сім`ї. Оскільки автомобіль був відчужений відповідачем поза волею іншого співвласника, позивач не позбавлена права на відповідну грошову компенсацію вартості відчуженого майна (транспортного засобу).

Судом встановлено, що автомобіль ВАЗ, державний номерний знак НОМЕР_1 , було придбано та відчужено під час перебування сторін у шлюбі. При цьому відчуження вказаного транспортного засобу відбулось після припинення ведення сторонами спільного господарства та спільного проживання.

Відповідач ОСОБА_2 стверджує, що майже всю суму коштів від відчуження автомобіля ним було перераховано ОСОБА_1 на банківську картку дитини сторін.

Як убачається з наданих на підтвердження вказаних вище доводів документів, відповідачем (позивачем за зустрічним позовом), на картку ОСОБА_3 (доньки сторін) було здійснено наступні грошові перекази: 17 травня 2019 року в сумі 7000,00 грн (а.с.150); 21 червня 2019 року в сумі 7000,00 грн (а.с.148); 22 серпня 2019 року в сумі 2000,00 грн (а.с.147); 23 жовтня 2019 року в сумі 2000,00 грн (а.с.146) та 24 грудня 2019 року в сумі 3000,00грн (а.с.146).

З приводу вказаних грошових переказів позивач зазначила в судовому засіданні, що вони є сплатою аліментів на дітей, перекази в розмірі 7000,00 грн здійснювались з урахуванням необхідності забезпечення відпочинку дітей сторін. Також позивач наголошувала на тому, що коштів від реалізації транспортного засобу вона від відповідача не отримувала. Про відчуження автомобіля їй стало відомо після отримання відповіді на адвокатський запит.

При цьому відповідач пояснив в судовому засіданні, що кошти від реалізації автомобіля він програв, проте наполягав на тому, що вищевказані перекази є компенсацією за автомобіль.

Надаючи оцінку вищевказаним грошовим переказам, суд відзначає, що вони здійснювались регулярними платежами спочатку раз на місяць, в подальшому раз на два місяці, перший переказ відбувся більше ніж через місяць після продажу відповідачем автомобіля, а останні два - після ухвалення рішення про сплату аліментів, призначення платежу в переказах не вказано, картка належить доньці сторін.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що перелічені вище квитанції не є належними, достовірними та достатніми доказами компенсації позивачеві Ѕ частки коштів від продажу автомобіля.

Інших доказів на підтвердження сплати позивачеві коштів від продажу автомобіля (поштові перекази, розписки тощо) відповідачем не надано.

Також відповідачем не надано доказів того, що кошти від реалізації ним транспортного засобу були витрачені в інтересах сім`ї, оскільки на той час сторони припинили ведення спільного господарства та проживали окремо.

З огляду на викладене, суд приймає доводи сторони позивача з приводу того, що вищевказані перекази на картку доньки сторін є аліментами та за певний період можуть бути враховані при примусовому виконанні рішення суду про стягнення аліментів.

Доказів на підтвердження викладених у зустрічній позовній заяві доводів відповідача (позивача за зустрічним позовом) про те, що при припиненні шлюбних відносин він залишив позивачеві заощадження в розмірі приблизно 4500,00 доларів США - 5000,00 доларів США, або в будь-якій іншій сумі, матеріали справи не містять.

За вказаних обставин позивач має право на грошову компенсацію Ѕ частки від вартості відчуженого майна.

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню грошові кошти в розмірі 32500,00 грн, як Ѕ частка у спільній сумісній власності подружжя, від продажу транспортного засобу - автомобіля ВАЗ, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Еверест-Буд-Інжиніринг», про поділ спільного майна подружжя та часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Еверест-Буд-Інжиніринг», про поділ спільного майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки рішенням суду частково задоволені позовні вимоги як за первісним позовом так і за зустрічним позовом, суд убачає підстави для покладення судового збору на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог - в рівних частках та здійснює відповідне стягнення шляхом зарахування кожній із сторін однакових сум, що підлягають стягненню.

Щодо стягнення з відповідача (позивача за зустрічним позовом) на користь позивача (відповідача за зустрічним позовом) понесених судових витрат по оплаті правничої допомоги в сумі 7000,00 грн, про що подано клопотання (а.с.200), суд зазначає наступне.

Пунктами 1-3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Тлумачення наведеної норми права дає підстави для висновку, що можливість подання сторонами доказів в підтвердження понесених судових витрат, в тому числі і витрат на професійну правничу допомогу у відповідній інстанції, процесуальний закон ставить у залежність від процесуальної стадії розгляду справи у конкретній інстанції.

Тобто докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції подаються до закінчення судових дебатів у справі саме в суд першої інстанції, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом першої інстанції за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Згідно з ч. 2 вказаної вище статті порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

01 травня 2019 року між ОСОБА_1 та адвокатом Столяр О.П. укладено договір про надання правової допомоги №01-05/2019, предметом якого є надання адвокатом усіма законними методами та способами правової допомоги клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів, а клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надану правову допомогу та компенсувати фактичні витрати на її надання в обсязі та на умовах, визначених договором (а.с.201-202).

До обов`язків клієнта за цим договором входить сплата гонорара адвокату в розмірі та в строки окремо погоджені між ними (п.п.2.3.1. п.п.2.3. п.2 договору).

Підпунктом 5.1. пункту 5 договору визначено, що детальний перелік послуг, а також розмір та порядок оплати клієнтом адвокату гонорару та фактичних витрат пов`язаних із виконанням даного договору, окремо обумовлюється сторонами та може визначатися додатковими угодами до цього договору.

Додатковою угодою №1 до договору про надання правової допомоги №01-05/2019 від 01 травня 2019 року, укладеною між ОСОБА_1 та адвокатом Столяр О.П. 01 травня 2019 року погоджено розміри гонорару адвокату за надання правової допомоги (а.с.203).

Відповідно до п.2 зазначеної додаткової угоди, оплата здійснюється на підставі рахунку за результатами наданих послуг у готівковій, або за домовленістю сторін, у безготівковій формі, шляхом перерахування коштів на особовий рахунок адвоката.

При цьому ані договір про надання правової допомоги ані додаткова угода не містять відкладальної обставини щодо строків оплати послуг адвоката, як то погодження здійснення оплати після набрання рішенням законної сили тощо.

Як убачається з розрахунку на оплату від 21 жовтня 2020 року загальна вартість послуг становить 7 000,00 грн (а.с.204).

Проте, матеріали справи не містять не лише акту приймання-передачі виконаних за договором робіт, а й належного платіжного документу про сплату вартості послуг професійної правничої допомоги за рахунком на оплату від 21 жовтня 2020 року.

Отже, оплата зазначених витрат у даній справі документально не підтверджена та не доведена.

При цьому з тексту клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу не вбачається, що ОСОБА_1 або її представник заявляють про те, що будуть подані у строки, передбачені ч.8 ст. 141 ЦПК України, додаткові докази про понесені судові витрати.

Враховуючи вищевикладене, відсутність у матеріалах справи заяви ОСОБА_1 або її представника про намір подати докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу після ухвалення судового рішення, а також відсутність доказів на підтвердження сплати за правничу допомогу, суд не вбачає визначених законом підстав для стягнення з ОСОБА_2 судових витрат на правничу допомогу.

На підставі викладеного, керуючись статтями 60, 61, 63, 65, 69, 70, 71 СК України, статтями 319, 331, 334, 368, 372 ЦК України, статтями 2, 4, 10-12, 76-82, 89, 142, 200, 206, 209, 223, 229, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_8 ) до ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_7 ,

РНОКПП НОМЕР_9 ), третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Еверест-Буд-Інжиніринг» (місцезнаходження: м.Київ, пров. Лобачевського, буд. №7, ), про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Зустрічний позов ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_9 ) до ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_8 ), третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Еверест-Буд-Інжиніринг» (місцезнаходження: м.Київ, пров. Лобачевського, буд. №7, ), про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 :

-транспортний засіб - автомобіль ВАЗ, модель 211540, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , сірого кольору;

-причіп НОМЕР_2 , дата державної реєстрації 06.09.2017, державний номерний знак НОМЕР_3 ;

-майнові права на об`єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_1 (проектна адреса: АДРЕСА_2 ), набуті за Договором купівлі-продажу майнових прав №460/ЕМ від 28 лютого 2013 року.

В порядку поділу майна подружжя визнати за:

- ОСОБА_1 право на 1/2 частку майнових права на об`єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_1 (проектна адреса: АДРЕСА_2 ), набутих за Договором купівлі-продажу майнових прав №460/ЕМ від 28 лютого 2013 року;

- ОСОБА_2 право на 1/2 частку майнових права на об`єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_1 (проектна адреса: АДРЕСА_2 ), набутих за Договором купівлі-продажу майнових прав №460/ЕМ від 28 лютого 2013 року;

- ОСОБА_2 право власності на причіп ПГМФ 830410, дата державної реєстрації 06.09.2017, державний номерний знак НОМЕР_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 3250,00 грн, як частку у спільній сумісній власності подружжя - компенсацію Ѕ частки вартості причепа ПГМФ 830410, дата державної реєстрації 06.09.2017, державний номерний знак НОМЕР_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 32500,00 грн, як Ѕ частку у спільній сумісній власності подружжя, від продажу транспортного засобу - автомобіля ВАЗ, модель 211540, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , сірого кольору.

В іншій частині вимог за первісним та зустрічним позовом - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Дніпровський районний суд м. Києва.

Повний текст рішення складено 27 листопада 2020 року.

Суддя: