Постанова

Іменем України

02 березня 2020 року

м. Київ

справа № 711/8522/18-ц

провадження № 61-8897св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 лютого 2019 року у складі судді Демчика Р. В. та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 16 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Нерушак Л. В., Бородійчука В. Г., Василенко Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житлом та стягнення коштів.

Позов мотивовано тим, що згідно з договором дарування житлового будинку

від 24 червня 2015 року ОСОБА_1 належить на праві приватної власності будинок із надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . У цьому будинку зареєстрований ОСОБА_2 , який фактично проживає за іншою адресою. Із наданої ОСОБА_2 розписки від 03 серпня 2017 року вбачається, що останній зобов`язався самостійно знятися з реєстрації за адресою:

АДРЕСА_1 , у термін не пізніше 04 листопада 2017 року, а у разі невиконання цього зобов`язання, сплатити власнику будинку грошові кошти у розмірі 5 000,00 грн. При цьому сплата цих коштів не позбавляє ОСОБА_2 обов`язку щодо зняття з реєстрації. Оскільки ОСОБА_2 не виконав своїх зобов`язань, позивачем направлено на фактичну адресу проживання відповідача вимогу щодо сплати коштів та зняття з реєстрації, яка дотепер залишилася невиконаною. Реєстрація

ОСОБА_2 у будинку обмежує права позивача, як власника та впливає на розмір витрат на оплату житлово-комунальних послуг.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 остаточно просив визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування будинком

АДРЕСА_1 , а також стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 5 000,00 грн.

Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 лютого

2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житлом за адресою:

АДРЕСА_1 . В іншій частині у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що позовні вимоги про втрату права користування житлом є доведеними та обґрунтованими, оскільки відповідач не проживає за місцем своєї реєстрації понад рік, не користується житлом та не сплачує комунальні послуги, що в свою чергу порушує права позивача на реалізацію ним пільг зі сплати витрат, пов`язаних із утриманням житла. Договір найму між сторонами відсутній, тому наявні правові підстави для визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом. Вимоги про стягнення грошових коштів із відповідача на користь позивача не підлягають задоволенню, оскільки копія розписки, додана позивачем, не є письмовим договором, не підписана двома сторонами, при цьому позивачем не визначена правова природа заявлених до стягнення коштів, так як не вказано, чи є вказана сума коштів платою за користування житлом, чи санкцією за порушення зобов`язання.

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 16 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 лютого 2019 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, про те, що між сторонами склалися правовідносини з приводу користування житловим приміщенням, які не відносяться до грошового зобов`язання, за порушення якого відповідно до положень статті 549 ЦК України може бути встановлено сплату неустойки. Доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції, яким надана належна оцінка та не спростовують висновків суду щодо їх оцінки.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У травні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 лютого 2019 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 16 квітня 2019 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у стягнення неустойки та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо не визначення позивачем природи заявлених до стягнення коштів, є хибними, оскільки ці кошти є неустойкою, яка є зручним засобом спрощеної компенсації втрат кредитора, викликаних невиконанням або неналежним виконанням боржником своїх обов`язків.

Станом на час розгляду цієї справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_1 .

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлені судами обставини

На підставі договору дарування житлового будинку, посвідченого 24 червня

2015 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Корчемною В. М., зареєстрованому у реєстрі за № 904, ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними спорудами за

АДРЕСА_1 , що також підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 24 червня 2015 року.

Місце проживання ОСОБА_2 з 04 серпня 2017 року зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено відомостями Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради.

Згідно з актом від 28 вересня 2018 року № 891, складеним комісією у складі голови Комітету самоорганізації населення «Соборний» Ніконенка В. В., секретаря цього комітету Макаєвої Б. В. та члена комітету Лободи Т. М. вбачається, що ОСОБА_2 з серпня 2017 року фактично не проживає у будинку

АДРЕСА_1 , хоча і зареєстрований у цьому будинку. Особисті речі ОСОБА_2 у будинку відсутні.

Із наданої ОСОБА_1 копії розписки від 03 серпня 2017 року, складеної від імені ОСОБА_2 , вбачається, що ОСОБА_2 зобов`язався до 04 листопада

2017 року знятися з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому він зазначив, що розуміє, що з моменту зняття з реєстрації за вказаною адресою, відповідач втрачає право користування та право проживання в житловому будинку АДРЕСА_1 . У разі невиконання цього зобов`язання щодо зняття з реєстрації у вказаний строк, він зобов`язався у термін не пізніше 5 днів, із моменту порушення зобов`язання, сплатити власнику будинку грошові кошти у розмірі 5 000,00 грн, при цьому сплата цих коштів не позбавляє його обов`язку, щодо зняття з реєстрації.

11 квітня 2018 року ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 направлено вимогу про сплату коштів та зняття з реєстрації, яка залишилася без задоволення.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У частинах першій, другій статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частин першої, другої статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Встановивши, що надана позивачем копія розписки не є документом, який підтверджує боргове зобов`язання, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача грошових коштів, оскільки між сторонами існують правовідносини щодо користування житловим приміщенням, які не відносяться до грошового зобов`язання, за порушення якого можливе стягнення неустойки.

Суди дійшли обґрунтованого висновку, що зобов`язання, яке взяв на себе відповідач щодо зняття з реєстраційного обліку за відповідною адресою, не є тим зобов`язанням, виконання якого можливо забезпечити неустойкою.

Неправомірної бездіяльності може мати своїм наслідком відшкодування збитків.

Доводи касаційної скарги аналогічні доводам наведеним у апеляційній скарзі, які були предметом дослідження судом апеляційної інстанції, і їм надана належна правова оцінка.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо не визначення позивачем природи заявлених до стягнення коштів, є хибними, оскільки ці кошти є неустойкою, яка є зручним засобом спрощеної компенсації втрат кредитора, викликаних невиконанням або неналежним виконанням боржником своїх обов`язків, не заслуговують на увагу з підстав, наведених вище.

Розглядаючи зазначений позов, суди першої та апеляційної інстанцій повно та всебічнодослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, у результаті чого ухвалили законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 лютого 2019 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 16 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик