Єдиний унікальний номер 219/6114/19
Номер провадження 22-ц/804/1012/20
Головуючий у 1-й інстанції Медінцева Н.М.
Доповідач Азевич В.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2020 року

Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Азевича В.Б.,

суддів: Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 219/6114/19 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 15 листопада 2019 року (суддя Медінцева Н.М., рішення ухвалено в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області),-

В С Т А Н О В И В:

В червні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 15 грудня 2009 року сторони уклали договір № б/н та відповідач отримала кредит у розмірі 7 100 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на офіційному сайті банку, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно умов. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав. У разі виникнення прострочених зобов`язань клієнт сплачує банку пеню, яка розраховується згідно «Тарифів Банку» на час порушення зобов`язання та може змінюватись у відповідності до умов договору. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 30 квітня 2019 року має заборгованість в розмірі 311 098,27 гривень, яка складається з наступного: 6 786,36 гривень - заборгованість за кредитом; 302 811,91 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1 500 грн. - заборгованість за пенею та комісією. Звертають увагу суду, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином, заборгованість становить 124 874,86 грн., яка складається з наступного: 6 786,36 грн. - заборгованість за кредитом, 118 088,50 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом з 15 грудня 2009 року по 30 березня 2018 року, яку банк просив стягнути з позичальника.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 15 листопада 2019 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 15 грудня 2009 року в сумі 6 786,36 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 104,40 грн. В задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за процентами за користування кредитом з 15 грудня 2009 року по 30 березня 2018 року в розмірі 118 088,50 грн відмовлено.

АТ КБ «ПриватБанк» на вказане судове рішення подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення процентів за користування кредитом та задовольнити вимоги банку в цій частині.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що відповідачем було підписано довідку про умови кредитування, в якій зазначена базова процентна ставка 2,5% на місяць, що становить 30% річних як і зазначено в розрахунку заборгованості. Ця процентна ставка зазначена також і в анкеті-заяві позичальника, що додана до позовної заяви та міститься в матеріалах справи. Отже, сторони узгодили розмір базової процентної ставки. В подальшому процентна ставка змінювалась, про що відповідач був проінформований. Натомість, відповідач не звертався до Банку із письмовими заявами про розірвання кредитного договору, а продовжував робити зняття та погашення коштів, а отже, на думку скаржника, відповідач прийняв нові тарифи та погодився з їх зміною. Вважає, що встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції не мав підстав відмовляти в стягненні процентів за кредитом.

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач, посилаючись на правову позицію викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, просить апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

В частині 1 ст. 274 ЦПК України зазначено, що в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються, зокрема, малозначні справи.

Крім того, згідно із частиною 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України та пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в оскаржуваній частині і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини. Зі змісту апеляційної скарги випливає, що відповідачем рішення суду в частині відмовлених позовних вимог не оскаржується.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення - скасуванню в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення процентів за користування грошовими коштами з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що 15 грудня 2009 року позивач на підставі анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту. Позичальник прийняв умови надання споживчого кредиту фізичним особам і зобов`язався повернути суму кредиту, відсотків, винагороди відповідно до заяви та умов кредитування.

Згідно копії статуту АТ КБ «ПриватБанк», затвердженого наказом Міністерством фінансів України від 21 травня 2018 року № 519 та погодженого Національним банком України 11 червня 2018 року, за рішенням загальних зборів акціонерів від 30 квітня 2009 року тип Банку з Закритого акціонерного товариства змінено на Публічне акціонерне товариство. У зв`язку із зміною типу Банку, змінено найменування банку з Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на ПАТ КБ «ПриватБанк», яке є правонаступником всіх прав та зобов`язань ЗАТ КБ «ПриватБанк», який в свою чергу, є правонаступником прав та обов`язків ТОВ КБ «ПриватБанк». Згідно з рішенням Єдиного акціонера Банку від 21 травня 2018 року № 519 було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на АТ КБ «ПриватБанк». АТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником всіх прав та зобов`язань ПАТ КБ «ПриватБанк».

З розрахунку, який був наданий позивачем, заборгованості за договором № б/н від 15 грудня 2009 року встановлено, що відповідач станом на 30 квітня 2019 року має заборгованість в розмірі 311 098,27 гривень, яка складається з наступного: 6 786,36 гривень - заборгованість за кредитом; 302 811,91 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1 500 грн. - заборгованість за пенею та комісією.

Також в матеріалах справи є копія фотографії, яка надана позивачем, на якій зображений чоловік, начебто схожий на відповідача, з кредитною карткою позивача. Окрім того сам відповідач не заперечує той факт, що він отримував кредитну картку у позивача.

Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту за кредитним договором від 15 грудня 2009 року в розмірі 6 786,36 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення процентів за користування грошовими коштами суд виходив з того, що анкета-заява, підписана відповідачем, не містить умов кредитування, строків дії договору, відсоткової ставки, тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримало вимоги, передбачені частиною 2 статті 11 Закону України № 1023-ХІІ про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Також, суд зауважив, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір № б/н від 15.12.2009 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Проте, з такими висновками суду першої інстанції повністю не можна погодиться.

В статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Колегія суддів вважає, що, оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а тому він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Як вбачається з розрахунку заборгованості та виписки по рахунку ОСОБА_1 він користувався грошовими коштами та здійснював дії щодо погашення кредиту. Остання банківська операція виконана позичальником - поповнення картки готівкою у Бахмутському центральному відділенні Краматорської філії на суму 400 грн (а.с. 6 зворот та 110).

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно зазначив, що з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути заборгованість за тілом кредиту в розмірі 6 786,36 грн.

Однак, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови позивачу в задоволенні позовних вимог щодо стягнення процентів за користування кредитом.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

В анкеті-заяві позичальника від 15 грудня 2009 року встановлена базова процента ставка 2,5% на місяць, що загалом на рік становить 30%. Крім того, позивачем також було надано копію довідки про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду», в якій зазначено, зокрема, про базову процентну ставку, яка становить 2,5% процентів на місяць. Вказана довідка має підпис відповідача у справі - ОСОБА_1 (а.с. 8-9)

Зазначене не було враховано судом першої інстанції.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором № б/н від 15 грудня 2009 року проценти за користування грошовими коштами банк нараховував за ставкою 30% в період з 15 грудня 2009 року до 01 вересня 2014 року, за ставкою 34,80% - з 01 вересня 2014 року до 01 квітня 2015 року, а в період з 01 квітня 2015 року до 30 березня 2018 року - за процентною ставкою в розмірі 43,20%.

При цьому заборгованість за процентами за період з 15 грудня 2009 року до 01 вересня 2014 року (до підвищення банком процентної ставки до 34,80% річних) становила 1 806,12 грн.

Колегія суддів вважає неправомірними дії позивача щодо підвищення з 01 вересня 2014 року процентної ставки до 34,80% річних і з 01 квітня 2015 року до 43,20%, оскільки це виходить за межі узгодженого сторонами договору розміру процентів за користування грошовими коштами.

Умови та Правила надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.

Роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 позивачем було дотримано вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, зокрема, щодо порядку нарахування процентів за кредитним договором.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимоги щодо стягнення процентів за користування грошовими коштами та стягнути з відповідача проценти із визначенням розміру заборгованості, виходячи із узгодженої сторонами базової процентної ставки 30% річних з 01 вересня 2014 року по 30 березня 2018 року.

Так, відповідно до наданого банком розрахунку, кількість днів прострочення сплати заборгованості за користування грошовими коштами за період з 01 вересня 2014 року по 30 березня 2018 року становить 1 306 днів.

Заборгованість за тілом кредиту станом на 01 вересня 2014 року (день підвищення процентної ставки) складала 1 806,12 грн.

Отже, розмір заборгованості за процентами за вказаний період складає 7 301,66 грн. (6 709,03 грн х 30% / 360 х 1306).

Таким чином, за період з 15 грудня 2009 року до 30 березня 2018 року загальна заборгованість за процентами за користування кредитом становить 9 107,78 грн (1 806,12 грн + 7 301,66 грн), де 1 806,12 грн - сума процентів, нарахованих банком за період з 15 грудня 2009 року до 01 вересня 2014 року, тобто до неправомірного підвищення процентної ставки.

З огляду на вищевказане, апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом, та з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за процентами в розмірі 9 107,78 грн.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», з ОСОБА_1 слід стягнути на користь АТ КБ «ПриватБанк» сплачений судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 244,50 грн (15 894,14 грн х 1 921,00 грн / 124 874,86 грн).

З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» з відповідача на користь позивача підлягає відшкодуванню судовий збір, пов`язаний з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, в розмірі 366,75 грн.

Отже, всього з відповідача на користь позивача підлягає відшкодуванню судовий збір у розмірі 611,25 грн.

Керуючись статтями 368, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Донецький апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 15 листопада 2019 року в частині відмови в стягненні з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за процентами за користування кредитом та судового збору скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 9 107 (дев`ять тисяч сто сім) гривень 78 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 611 (шістсот одинадцять) гривень 25 копійок.

В іншій частині рішення суду першої інстанції від 15 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді: В.Б. Азевич

А.В. Гапонов

Г.В. Новікова