Справа № 485/1204/17
Провадження № 2/485/2/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2020 року м.Снігурівка

Снігурівський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючої судді Квєтка І.А.,

секретар судового засідання Семенака А.Г.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Снігурівка в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Снігурівського районного нотаріального округу Миколаївської області Шульга Тетяна Володимирівна про визнання заповіту недійсним,

установив:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що 23 серпня 2012 року приватним нотаріусом Снігурівського районного нотаріального округу Миколаївської області Шульгою Т.В. був посвідчений заповіт ОСОБА_5 , згідно з яким він заповів належне йому майно доньці ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Позивач є сином спадкодавця, та твердить, що на час складання заповіту волевиявлення його батька не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, оскільки він не мав підстав складати заповіт на користь відповідачки, яка матеріально батька не підтримувала, догляд за ним не здійснювала, а спільно з батьковою співмешканкою чинила на нього психологічний тиск, що у сукупності з наявними захворюваннями свідчить про неусвідомлення батьком значення своїх дій, а тому просить визнати даний заповіт недійсним.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили визнати даний заповіт недійсним, як такий, що вчинений під впливом обману, помилки та тиску відповідача через стійкий розлад здоров"я та психічний стан заповідача.

Представник відповідача у задоволенні позовних вимог просила відмовити, посилаючись на їх безпідставність. Згідно письмових заперечеь від 14 вересня 2017 року відповідач зазначила, що до складання заповіту, в момент його складання і до смерті у батька не було провалів у пам`яті, дивацтв у поведінці, він спілкувався з сусідами, приймав активну участь у громадському житті району, був обраний заступником голови Снігурівської районної ветеранської організації та районній партійній організації, цілком усвідомлював значення свої дій. Після звернення позивача у справі у 2012 році з позовами до батька про поділ спадкового майна та визнання права власності на це майно, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері, батько склав заповіт. При цьому, при розгляді справ у суді, позивач не заявляв про неадекватність поведінки батька. Про складання заповіту, батько повідомив брату у 2012 році після розгляду справи в апеляційній інстанції, нею повідомлено 14 липня 2016 року після подання заяви до нотаріуса.

Третя особа приватний нотаріус Шульга Т.В. позовні вимоги не визнала, суду пояснила таке. 23 серпня 2012 року нею вчинено дію щодо оформлення заповіту ОСОБА_5 . Останній прийшов до нотаріальної контори самостійно зі своїм паспортом та ідентифікаційним кодом. Все належне йому майно захотів заповісти дочці. Вона провела з ним бесіду, з обов`язковим роз`ясненням суті заповіту, та зробила висновок, що він є дієздатним. Уточнила щодо інших спадкоємців. Заповіт заготувала на комп`ютері, роздрукувала та дала прочитати ОСОБА_5 . Він прочитав заповіт вголос, засвідчив, що прочитав та з його слів записано вірно, поставив підпис. Особливостей в його поведінці не помітила. Фізичний стан ОСОБА_5 не викликав ніяких сумнівів, медичну довідку не вимагала. Після складання заповіту ОСОБА_5 жодного разу не звертався з проханням про зміну заповіту.

Заслухавши учасників справи, дослідивши докази у справі, суд дійшов до таких висновків.

Відповідно до ст. ст. 1233-1235 ЦК України заповіт є особистим розпорядженням фізичної особи на випадок своєї смерті та кожна особа може залишити за заповітом все своє майно або його частку однієї, або кільком особам, як таким, що входять, так і таким що не входять у коло спадкоємців по закону.

Заповіт є правочином, тому до нього застосовуються загальні положення про правочини (ст. ст. 202-214 ЦК України) та положення про недійсність правочинів (ст. ст. 215-236 ЦК України).

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року № 9 угода може бути визнана недійсною лише на підставах і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

На підставі ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Як роз`яснено в п. 6 постанови Пленум Верховного Суду України від 06 листопада 2011 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року №6-9цс12, ухваленої у порядку перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2011 року, виходячи з вимог норми ч. 1 ст. 225 ЦК України, підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ст. 225 ЦК може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Снігурівка Миколаївської області помер ОСОБА_5 , про що Снігурівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області 4 липня 2016 року внесено актовий запис про смерть № 202, що стверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 , виданим 4 липня 2017 року (т. 1 а.с. 8).

Позивач є сином померлого ОСОБА_5 ; родинні відносини підтверджені копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 26 лютого 1964 року Першотравневою сільською радою Снігурівського району Миколаївської області, актовий запис № 21 від 26 лютого 1964 року (т. 1 а.с. 7).

Відповідно до посвідченого приватним нотаріусом Снігурівського районного нотаріального округу Миколаївської області Шульгою Т.В. заповіту від 23 серпня 2012 року ОСОБА_5 на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все належне йому на праві власності майно, з чого б воно не складалось та де б воно не знаходилось, і взагалі все те, на що він буде мати право і що буде належати йому на день смерті, заповів доньці ОСОБА_6 ; заповіт зареєстровано в реєстрі за № 747 (т. 1 а.с. 35).

Спадкова справа заведена державним нотаріусом Снігурівської державної нотаріальної контори Коваль Ю.В. за № 275/2016 та зареєстрована у спадковому реєстрі за № 59262545 (т. 1 а.с. 88).

Як вбачається з копії спадкової справи № 275/2016, заведеної до майна померлого ОСОБА_5 , свідоцтва про право на спадщину за заповітом 23 червня 2017 року на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, земельну ділянку для будівництва та його обслуговування за адресою: АДРЕСА_1 , видані ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 84-100).

23 червня 2017 року та 18 березня 2019 року право власності на вказане вище нерухоме майно зареєстровано у Державному реєстрі речових прав за ОСОБА_3 , що вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна ( т. 1 а.с. 126-127).

Згідно з довідкою директора КНП "Снігурівська центральна районна лікарня" Ковриги М. від 14 серпня 2020 року № 787/06-05, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на "Д" обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебував (т. 2 а.с. 1).

Допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 пояснила, що її батьки, з якими вона проживала, були друзями батька позивача, з позивачем добрі знайомі. ОСОБА_5 впустив її сина ОСОБА_8 проживати у будинок позивача в рахунок його виплати, казавши, що у сина є житло - належний йому будинок. ОСОБА_5 , приходячи у гості, завжди казав, що будинок залишить позивачу. Потім він з сином посварилися, з якої причини невідомо, помирилися перед операцією. Знала, що будинок ОСОБА_9 збирався залишити сину. Як трапилося, що будинок заповів дочці їй невідомо. Співмешканка ОСОБА_10 пропонувала йому продати будинок та переїхати у її квартиру, однак він відмовляв, бо казав, що будинок залишить сину. Можливо ОСОБА_5 міг скласти заповіт і під емоційним тиском, оскільки не міг казати весь час, що залишить будинок сину, а залишив дочці. Щодо тиску на ОСОБА_10 зі сторони інших осіб невідомо, останні роки близько не спілкувалися. Позивач казав, що з батьком щось коїться. В останнє бачила ОСОБА_5 у 2015 році, він був неговіркий, стан його був пригнічений, казав, що хворіє, чим не запитувала. Щодо психічного стану висновків зробити не може, був нормальний.

Свідок ОСОБА_11 суду показав, що ОСОБА_9 товаришував з його дідусем. У 2008 році останній впустив його проживати у будинок позивача в рахунок його виплати, казавши, що у сина є житло - належний йому будинок. ОСОБА_5 бачив часто, він з дружиною приходили до його дідуся у гості. Співмешканка ОСОБА_10 пропонувала йому продати будинок, однак він відмовляв, бо хотів залишити житло рідним. Спілкувався з ним незадовго до його смерті, вид був хворобливий. У 2012 році ОСОБА_5 був адекватний. Конкретно кому хотів заповісти майно йому невідомо, казав рідним.

Свідок ОСОБА_13 пояснив, що ОСОБА_10 знав дуже давно. З листопада 2012 року з ним тісно спілкувалися, оскільки були сусідами. Розмови частіше вели за сина, про те, що він перебуває в АТО. ОСОБА_9 казав, що залишив заповіт на доньку, чекав сина з АТО, щоб вирішити питання щодо спадку. Чому саме так зробив він не казав. Спілкувалися з померлим майже до кінця його життя, він любив випити, розмовляли з ним на різні теми, при цьому він розумів їх суть. Підозр в його неадекватності не було. Чи хтось міг тиснути на ОСОБА_10 невідомо.

Свідок ОСОБА_14 показала, що ОСОБА_10 знала по роботі, зустрічалися на партійних зборах. Коли в останнє з ним зустрічалися не пам`ятає. Він перестав ходити на збори, оскільки почав хворіти, про це їй казала його дружина. Додому до них не ходила. ОСОБА_9 був у нормальному психічному стані, про сімейні справи нічого не розповідав.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснила, що з 2008 року та по день смерті ОСОБА_5 проживали з ним у незареєстрованому шлюбі. Його син ОСОБА_16 приїжджав до них 1-2 рази на місяць, донька ОСОБА_17 приїздила з Прибалтики кожного року, сама або з онукою. Чоловік на сина жалівся, оскільки останній приїжджаючи нічого не робив, не допомагав по господарству. За два роки до смерті приїхала донька з онукою та чоловік вирішив скласти на ОСОБА_18 заповіт. Вони разом з ОСОБА_19 пішли до нотаріуса скласти заповіт. Заповіт бачила, їй його показувала ОСОБА_20 з ОСОБА_21 були натягнуті, бо останній хотів батьковий будинок, однак чоловік казав йому, що в нього є будинок, який він йому придбав, а цей будинок залишиться ОСОБА_22 . Сину чоловік допомагав коли той навчався, а ОСОБА_17 змолоду поїхала проживати у Латвію. ОСОБА_16 з ОСОБА_23 близько не спілкувалися. Стан здоров`я ОСОБА_10 був задовільний, після операції на кишечнику погіршився. Психічний стан його був нормальний, особливостей у поведінці не було. Він завжди приймав участь у громадському житті. У свій будинок ОСОБА_16 пустив квартирантів, а претендував на батьківський будинок. Вказаний будинок продавати не хотіла, має у власності квартиру. Після складання заповіту донька приїздила до батька кожного року та завжди допомагала йому. Син матеріально не допомагав батьку.

Свідок ОСОБА_24 суду пояснив, що з 2002 по 2017 рік проживав по сусідству з ОСОБА_5 , добре його знав, працюючи у Снігурівській ЦРЛ лікарем-хірургом проводив йому операцію та здійснював післяопераційний догляд. Від ускладнень після проведеної операції з видалення ракової пухлини ОСОБА_5 помер. ОСОБА_5 періодично лікувався, однак стан його здоров"я значно погіршився у останній рік його життя. Біля батька вдома часто бачив сина ОСОБА_25 , доньку бачив рідко. Син та співмешканка ОСОБА_26 були біля нього в останні дні його життя. Ще до операції ОСОБА_27 говорив, що має вирішити питання з нотаріусом щоб сину належала частина батьківського будинку. Після операції декілька днів хворий почувався значно краще, був адекватним, потім у його пристуності помер. В останні секунди життя його слова були: "нотаріус" та "син". Зі слів співробітників лікарні йому відомо, що співмешканка у той час саме пішла за нотаріусом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України серед джерел доказів є висновок експерта.

Відповідно до ст. 105 ЦПК України, призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: характер і ступінь ушкодження здоров`я; психічний стан особи; вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.

Ухвалою суду від 05 червня 2020 року за клопотанням позивача у справі призначено посмерту судово-психіатричну експертизу з метою визначення психічного стану спадкодавця ОСОБА_5 під час складання заповіту, виконання якої доручено Держаній установі "Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України".

10 листопада 2020 року на адресу суду Державною установою "Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України" повернуто матеріали цивільної справи у зв`язку з неперерахуванням витрат за проведення експертизи особою, на яку ухвалою суду від 05 червня 2020 року покладено обов`язок оплати експертних робіт.

Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, та постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 61-5896св18.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з позовом, саме позивач встановлює обсяг доказів, які він подає на підтвердження заявлених вимог.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б засвідчували, що на момент складення заповіту від 23 серпня 2012 року спадкодавець ОСОБА_5 виявляв ознаки будь-якого психічного розладу та перебував в такому стані, коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, або склав заповіт під тиском відповідача чи інших осіб чи в силу обману. Заповіт складено заповідачем та посвідчено нотаріусом у приміщенні нотаріальної контори, ним прочитано та підписано, а у подальшому не змінено та не скасовано. Доводи позивача ґрунтуються на припущеннях. Призначення ОСОБА_3 спадкоємицею є виключним правом заповідача, визначеним ч. 1 ст. 1235 ЦК України. Твердження позивача про відсутність у батька підстав заповідати своє майно рідній доньці, відповідачу по справі, спростовані як змістом особисто складеного заповідачем заповіту, поясненнями свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_24 , також копіями судових рішень про наявність у період складання заповіту спорів між померлим та позивачем з приводу спадкування майна після смерті дружини померлого та матері позивача. Висловлювання ОСОБА_5 щодо можливої зміни ним заповіту підтверджує дійсність волевиявлення та усвідомлення заповідачем наслідків його вчинення.

Враховуючи, що підстав для визнання недійсним оспорюваного заповіту в межах заявлених позовних вимог судом не встановлено, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Ухвалою суду від 03 квітня 2019 року вжито заходів для забезпечення позову та накладено арешт на житловий будинок та для будівництва земельну ділянку для його будівництва та обслуговування за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову позивачу у задоволенні позову повністю, суд зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 4, 13, 81, 263-265, 141, 268 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Снігурівського районного нотаріального округу Миколаївської області Шульга Тетяна Володимирівна про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 03 квітня 2019 року, а саме арешт на майно, що належить ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на житловий будинок загальною площею 71,3 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 257, номер запису про право власності 21082193; земельну ділянку площею 0,0666га, яка надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :37:058:0014, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 257, номер запису про право власності 21082828.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або через Снігурівський районний суд, який відраховується з дати складення повного судового рішення.

Суддя

Дата складення судового рішення 30.11.2020.