ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 595/764/19Головуючий у 1-й інстанції Федорончук В.Б.
Провадження № 22-ц/817/144/20 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Міщій О. Я., Ткач З. Є.,

з участю секретаря - Костів Х.Ю.

представника ОСОБА_1

- адвоката Суп М.Б.

відповідачки - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №595/764/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 8 листопада 2019 року, ухваленого суддею Федорончук В.Б., повний текст якого складений 14 листопада 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Бучацької міської ради Тернопільської області, ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування рішення 17-ї сесії 7-ого скликання Бучацької міської ради Тернопільської області від 26 липня 2017 року №976,-

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Бучацької міської ради Тернопільської області, ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування п.2 рішення 17-ї сесії сьомого скликання Бучацької міської ради Тернопільської області від 26 липня 2017 року №976 .

Просила визнати недійсним та скасувати п.2 рішення 17-ї сесії 7-го скликання Бучацької міської ради Тернопільської області від 26 липня 2017 року №976 «Про надання дозволу гр. ОСОБА_1 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення городництва за адресою АДРЕСА_1 , яким вирішено передбачити укладення договору сервітуту на земельну ділянку, яка відводиться в оренду ОСОБА_1 у відповідності до п.1 даного рішення, між міською радою (як власником земельної ділянки) та гр. ОСОБА_2 , на право проїзду через земельну ділянку до присадибної земельної ділянки по АДРЕСА_1 . В обгрунтування вимог посилалась на те, що міська рада при прийнятті п.2 спірного рішення не встановила обсягу права особи, яка вимагає встановлення земельного сервітуту і не врахувала того, що обрання саме такого способу проїзду до земельної ділянки та домогосподарства ОСОБА_2 є таким, що суперечить вимогам державних будівельних норм та містобудівної документації, адже здійснюватиметься через залізничну колію. Крім того, міська рада не врахувала обтяжливості обраного нею способу встановлення такого сервітуту для позивачки, оскільки земельна ділянка, яка відводиться їй в оренду має цільове використання - ведення городництва, а проїзд через її частину унеможливить використання земельної ділянки в цілому.

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 8 листопада 2019 року в позові ОСОБА_1 до Бучацької міської ради Тернопільської області та ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування рішення Бучацької міської ради - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги посилаючись на порушення судом норм матеріального права. Вказує на те, що суд безпідставно відмовив їй у позові та не застосував до спірних правовідносин ч.1 ст.16 ЦПК України, оскільки вона є учасником земельних відносин щодо отримання земельної ділянки в користування. Рішенням Бучацької міської ради Тернопільської області від 26 липня 2017 року №976 «Про надання дозволу гр. ОСОБА_1 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведень земельної ділянки в оренду для ведення городництва за адресою АДРЕСА_1 » надано дозвіл їй на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення городництва в оренду терміном на 7 років за рахунок земель не наданих у власність та у постійне користування в межах населеного пункту. Однак поза увагою суду залишилося те, що Бучацька міська рада прийнявши п.2 спірного рішення, діяла не на підставі та не в межах повноважень, передбачених Конституцією та законами України, оскільки положення ст.123 ЗК України крім надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки мотивованої відмови у його наданні, не передбачають будь-яких інших умов чи обмежень щодо земельної ділянки, не наділяють орган місцевого самоврядування додатковими повноваженнями на власний розсуд вчиняти будь-які дії під час вирішення питання щодо надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, в тому числі передбачення укладення договору сервітуту на земельну ділянку, яка відводиться в оренду.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує на те, що рішення суду є законним, а п.2 рішення 17-ї сесії сьомого скликання Бучацької міської ради Тернопільської області від 26 липня 2017 року №976 прав позивачки не порушує.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на викладені у ній доводи.

Відповідачка ОСОБА_2 апеляційну скаргу заперечила, рішення суду вважає законним.

Відповідач Бучацька міська рада Тернопільської області в судове засідання не з`явилась, хоч належним чином повідомлена про день та час слухання справи, що у відповідності до вимог ст.372 ч.2 ЦПК України є підставою для розгляду справи у відсутності сторін.

Судова колегія, заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним положенням процесуального закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції правомірно дійшов до висновку, що позивачем не наведено мотивів та не надано доказів, які б свідчили про порушення його прав оспорюваним п.2 рішення 17-ї сесії сьомого скликання Бучацької міської ради Тернопільської області від 26 липня 2017 року №976 .

Частиною першою статті 15 ЦК України, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до положень ст.ст. 122, 123 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Надання у користування земельної ділянки здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого, зокрема, органом місцевого самоврядування. Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки з земель комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу місцевого самоврядування. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. Відповідний орган місцевого самоврядування у місячний строк розглядає клопотання і надає дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Судом встановлено, що рішенням 17-їсесії сьомого скликання Бучацької міської радиТернопільської області від 26липня 2017 року №976 «Про надання дозволу гр. ОСОБА_1 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення городництва за адресою АДРЕСА_1 надано дозвіл гр. ОСОБА_1 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду терміном на 7 років для ведення городництва орієнтовною площею 0,01га за рахунок земель не наданих у власність та постійне користування в межах населеного пункту АДРЕСА_1 . Рішенням зазначено передбачити укладення договору сервітуту на земельну ділянку, яка відводиться в оренду гр. ОСОБА_1 у відповідності до п.1 даного рішення, між міською радою (як власником земельної ділянки) та гр. ОСОБА_2 на право проїзду через земельну ділянку до присадибної земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Отже, позивачка у відповідності до норм чинного законодавства одержала тільки дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення городництва за адресою АДРЕСА_1 .

З огляду на підстави та зміст заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, вимоги матеріального закону, що регулюють спірні правовідносини, предметом доказування позивачки за позовом мають бути наступні фактичні обставини: а саме, що п.2 рішенням 17-їсесії сьомого скликання Бучацької міської ради Тернопільської області від 26 липня 2017 року №976 «Про надання дозволу гр. ОСОБА_1 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення городництва за адресою АДРЕСА_1 порушено права або інтереси позивачки. Однак позивачкою не доведено, що оспорюване рішення порушує її права, оскільки дане рішення носить рекомендаційний характер щодо передбачення укладення договору сервітуту на земельну ділянку, яка буде надана в оренду в майбутньому.

На час слухання справи проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду позивачкою не виготовлявся, не затверджувався, договір оренди не укладався.

Таким чином, позивачка не є користувачем спірної земельної ділянки в розумінні норм закону, оскільки нею одержано тільки дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення городництва. А тому посилання в апеляційній скарзі, що суд безпідставно відмовив її в позові та не врахував, що оскаржуваним рішенням порушено її права, колегія суддів не приймає до уваги як не обгрунтовані.

Згідно із п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільські, селищні, міські ради вирішують питання регулювання земельних відносин.

Ст. 12 ЗК України надання у користування земельних ділянок із земель комунальної власності віднесено до повноважень сільських, селищних, міських рад.

Згідно до ст. 116 ЗК України, громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ч.3 ст.152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що позивачка, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним та скасування п.2 рішення 17-ї сесії 7-ого скликання Бучацької міської ради не надала суду належних, допустимих та достатніх доказів про порушення її прав які підлягають захисту відповідно до положень ст. ст. 15, 16 ЦК України.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формування рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі змісту статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки в світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі "Проніна проти України").

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний

суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 8 листопада 2019 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесеними.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 3 березня 2020 року .

Головуюча : Г.М. Шевчук

Судді: О.Я. Міщій

З.Є. Ткач