Єдиний унікальний номер судової справи 480/783/19
Номер провадження 22-ц/812/330/20
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

02 березня 2020 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Локтіонової О.В.,

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі:

представника заінтересованої особи Мальченко К.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ухвалу, яка постановлена Миколаївським районним судом Миколаївської області 25 листопада 2019 року, під головуванням судді Войнарівського М.М., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області, про встановлення юридичного факту,

УСТАНОВИЛА:

У травні 2019 року ОСОБА_2 звернуся до суду з заявою, заінтересована особа Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області, про встановлення юридичного факту.

В обґрунтування заяви зазначено, що 22 грудня 2016 року Управлінням Державної міграційної служби України в Миколаївській області в особі Миколаївського районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області здійснено вилучення паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 № НОМЕР_2 , виданого 05 січня 2006 року Центральним РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області громадянину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю Республіки Азербайджан.

Підставою вилучення паспорту стало повідомлення Управління Державної міграційної служби в Миколаївській області за вихідним №6/6538 від 08 серпня 2011 року, видане у зв`язку зі скасуванням рішення про набуття громадянства України згідно ст.21 Закону України «Про громадянство України» відповідно до якої рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 8 та 10 цього Закону України шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України.

З матеріалів міграційної справи вбачається, що рішення про набуття громадянства було прийнято за територіальним походженням батька заявника на підставі ч.1 ст.8 Закону України «Про громадянство України», за змістом якої, в редакції від 21 липня 2005 року, до однієї з підстав набуття громадянства України належить факт народження батьків на території України до 24 серпня 1991 року.

У підтвердження вказаного факту заявником було надано свідоцтво про народження НОМЕР_3 , видане 15 грудня 1944 року Гурзуфською сільською радою на ім`я ОСОБА_4 батька заявника.

Разом з тим, з відповіді сектору зберігання та використання книг реєстрації актів громадянського стану відділу РАГС Автономної Республіки Крим за вихідним №1103/09/05/02-16 від 24 жовтня 2007 року вбачається, що в архіві органу реєстрації актів громадянського стану Автономної Республіки Крим відповідний актовий запис про народження ОСОБА_4 відсутній.

Оскільки здійсненою перевіркою не було підтверджено факт народження батька заявника на території України, органом міграційної служби було прийнято рішення про скасування власного рішення про набуття громадянства України заявника, похідним від чого було вилучення паспорта громадянина України.

Між тим, оскільки територія Автономної Республіки Крим з 20 лютого 2014 року визнана окупованою, у заявника відсутня можливість відновити запис про народження його батька на підставі свідоцтва про народження НОМЕР_3 , виданого 15 грудня 1944 року Гурзуфською сільською радою.

Посилаючись на викладені обставини, позивач ОСОБА_5 просив встановити юридичний факт, що ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в смт. Гурзуф Автономної Республіки Крим України, та є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Республіки Азербайджан.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 25 листопада 2019 року заяву ОСОБА_6 залишено без розгляду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 , посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права, просив рішення районного суду скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області надало до апеляційного суду відзив, в якому зазначено, що судове рішення відповідає нормам процесуального права, тому відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Згідно ч.7 ст.19 ЦПК України, окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

За правилами п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Як убачається з матеріалів справи, звертаючись до суду в порядку окремого провадження заявник ОСОБА_5 просив встановити факт, що ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в смт. Гурзуф Автономної Республіки Крим України, та є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Республіки Азербайджан.

Частиною шостою ст.294 ЦПК України встановлено, що якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Крім того ч.4 ст.315 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Залишаючи без розгляду заяву ОСОБА_6 про встановлення юридичного факту, районний суд послався на те, що при розгляді цієї справи в порядку окремого провадження виник спір про право, який належить вирішувати в порядку позовного провадження.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується з наступних підстав.

Метою встановлення факту, що має юридичне значення, як зазначав заявник ОСОБА_5 у своїй заяві, є встановлення факту народження його батька на території України, який необхідний йому для подальшого підтвердження правомірного набуття громадянства України за територіальним походженням та відповідно повторного отримання паспорту громадянина України.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначають Конституція України, Закон України «Про громадянство України».

Згідно з п.п.1,2 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями), громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Підстави набуття громадянства України визначені у ст.6 Закону України «Про громадянство України». Так, громадянство України набувається, у тому числі за територіальним походженням (п.2 ч.1 ст.6 вищевказаного Закону України).

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама, чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедури подання цих документів та провадження за ними врегульовано Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001(в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року №588/2006) «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України».

Згідно з п.п. а,в п.7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215 (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006) (далі - Порядок) встановлення належності до громадянства України стосується: громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті «а» цього пункту; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.

Згідно з п.26 Порядку для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, батько чи мати якої народилися до ІНФОРМАЦІЯ_3 серпня ІНФОРМАЦІЯ_4 на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент їх народження до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (ч.1 ст.8 Закону, подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» п.24 цього Порядку, а також:

а) документ, який підтверджує факт народження відповідно батька чи матері заявника на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту;

б) копію свідоцтва про народження заявника або інші документи, що засвідчують родинні стосунки заявника відповідно з батьком чи матір`ю, які народилися на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту.

Пунктом 44 Порядку передбачено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 ІНФОРМАЦІЯ_4 на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

З аналізу наведеного слідує, що однією з умов набуття громадянства України за територіальним походженням є факт народження або постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», самого заявника або близького родича.

Разом з тим, по даній категорії справи, обов`язково необхідно ураховувати, що у кожному конкретному випадку в залежності від змісту правовідносин суд повинен оцінити форму вираження відповідної незгоди учасника провадження на предмет існування спору про право.

Поряд з цим, якщо при розгляді справи про встановлення юридичного факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах.

В даному випадку матеріали справи свідчать про те, що заінтересованою особою - Управлінням Державної міграційної служби України в Миколаївській області як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду було оспорене право заявника на набуття громадянства України шляхом встановлення факту народження його батька на території України з огляду на відсутність актового запису про народження батька заявника.

Відповідно до положень ч.4 ст.315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

За такого, враховуючи викладені обставини, суд першої інстанції з дотриманням норм процесуального права залишив заяву без розгляду.

Доводи апеляційної скарги на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення не впливають і не дають підстав для висновку про те, що судом не дотримано вимог процесуального закону.

Виходячи із наведеного, апеляційний суд вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена із дотриманням норм чинного законодавства, а тому підстав для її скасування немає.

Також слід зазначити, що із поданої заяви фактично вбачається спір заявника із заінтересованою особою з приводу прийнятого ним подання про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України та його оскарження.

Відповідно п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги є безпідставними, а ухвала суду першої інстанції постановлена відповідно до вимог процесуального законодавства, то апеляційна скарга на підставі положень ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Миколаївського районного суду Миколаївської області від 25 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

О.В. Локтіонова

Повний текст судового рішення

складено 03 березня 2020 року