Справа №705/4755/17
2/705/346/20

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2020 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області

в складі: головуючої-судді Гудзенко В.Л.

при секретарі Юрченко А.І.

за участі:

представника позивачів ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Умані цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Городницька сільська рада Уманського району Черкаської області, про визнання недійсним заповіту, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Городницька сільська рада Уманського району Черкаської області, про визнання недійсним заповіту посвідченого секретарем Городницької сільської ради Уманського району 02 квітня 2007 року, зареєстрований в реєстрі за № 18, складеного ОСОБА_8 , яким він заповів належну йому земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (пай), розміром 2,4673 га, на користь ОСОБА_7 .

Свої позовні вимоги позивачі мотивують наступним.

ОСОБА_3 відповідно до Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 є дружиною покійного ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що Виконавчим комітетом Городницької сільської ради видано свідоцтво серії НОМЕР_2 , актовий запис №6.

ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 є рідними дітьми ОСОБА_8 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвами про народження кожного із них.

Інших спадкоємців, які б прийняли спадщину чи претендували на неї за законом першої черги не має.

У зв`язку із смертю ОСОБА_8 відкрилась спадщина, яка складається із земельної ділянки (паю), яка належить спадкодавцю на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ЯБ №184123 від 05.10.2004 року, площею 2,4973 га. з цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виданого на підставі розпорядження Уманської районної державної адміністрації від 30.09.2004 року № 331, кадастровий номер земельної ділянки № :02:000:1309.

Відповідно до Довідки Городницької сільської ради №464/02-52 від 17.08.2017 року, спадкодавець на момент своєї смерті був зареєстрований та проживав по АДРЕСА_1 та разом із ним були зареєстровані і проживали позивачі, а саме дружина ОСОБА_5 та сини: ОСОБА_4 (1983 р.н.), ОСОБА_5 (1985 р.н.), ОСОБА_6 (1988 р.н.).

Тому, відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України: спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї, позивачі є такими, що прийняли спадщину.

Позивачі вважають, що на підставі зазначеного, усі позивачі є такими, що прийняли спадщину після смерті ОСОБА_8 , як спадкоємці за законом першої черги.

Для спадкування після смерті ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 позивачі звернулись до нотаріуса, де дізнались про існування заповіту, нібито складеного на користь відповідача ОСОБА_7 . Позивач ОСОБА_3 отримала «копію» «дубліката» цього заповіту «що має силу оригіналу», а сам «дублікат» заповіту був виданий відповідачу ОСОБА_7 замість втраченого ним примірника заповіту у зв`язку із тим, що ОСОБА_7 заявив своє право на спадкування після смерті ОСОБА_8 , як спадкоємець за заповітом.

Вивчивши заповіт складений та посвідчений від імені ОСОБА_8 , вони вважають, що заповіт складений на користь зовсім сторонньої особи відповідача у справі ОСОБА_7 . Крім того, не погоджуються із вказаним заповітом, оскільки заповіт складений із порушенням його форми та змісту і не відповідає волі спадкодавця, а тому просять скасувати на підставі статтей 203, 215, 1257 ЦК України.

При вчиненні нотаріальної дії відповідно до ст. 43 ЗУ «Про нотаріат» та п.10 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженої Наказом Міністерства Юстиції України 22/5 від 25 серпня 1994 року (в редакції на момент вчинення нотаріальної дії далі Інструкції…) встановлюється особа учасник цивільних правовідносин, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина.

Із заповіту вбачається, що особа заповідача ОСОБА_8 за паспортом не встановлена, ідентифікаційний номер (платника податків) чи інший документ не замінює паспорта особи та не відповідає вимогам, встановленим Положенням про паспорт громадянина України (Затвердженого Постановою ВРУ від 26 червня 1992 року № 2503-XII).

Відповідно до тексту оскаржуваного Заповіту, заповідач ОСОБА_8 народися в селі Буда Калашарського району, республіки Молдова 10 вересня 1951 року, навчався в молдавській школі, закінчив три класи, вільно мовою та писемністю не володів, отже української мови та писемності він не вивчав, а як видно із заповіту він складений українською мовою і без перекладу на молдавську мову, окрім того за національністю ОСОБА_8 є ромом, але і на ромську мову перекладу заповіту не має, що фактично позбавило можливості заповідача: ознайомитись із текстом заповіту, пересвідчитись у дійсності написаного, та встановити відповідність тексту заповіту дійсній волі заповідача.

Окрім того, позивачі зазначають, що в графі « ОСОБА_9 » міститься лише надруковане прізвище та ініціали « ОСОБА_10 », тобто з такого запису потрібно здогадуватись чи то зазначено про заповідача, чи про іншу особу із такими ж ініціалами. Також жодним чином не обумовлено та не зазначено, що заповідач читав заповіт, ознайомлений із текстом заповіту на українській мові і що є чи не найважливішим, що прочитання завжди повинно передувати підписанню заповіту (ч.2 ст. 1248, ч. 5 ст. 1253 ЦК України), заповідач повинен знати, що підписуватиме і від прочитання залежить, чи погоджується він із написаним, чи ні.

Вважають, що зазначені фактичні обставини по одинці та у сукупності вказують на те, що не дотримано процедуру вчинення правочину, не встановлено відповідності волевиявлення заповідача тексту документу заповіту.

Воля заповідача виражається не тільки щодо самого факту посвідчення заповіту, відповідності волі до тексту заповіту, а й щодо будь-яких інших особливостей його посвідчення в межах наявних у заповідача прав, у зв`язку із цим секретар сільської ради повинен був роз`яснити ОСОБА_8 його право, як заповідача, на посвідчення заповіту при свідках передбачене ч.1 ст.1253 ЦК України, тим більше, що заповідач не володів українською мовою, якою секретар склав текст заповіту, однак секретар сільської ради вчиняючи нотаріальну дію не пояснив заповідачу його таке право, отже в цій частині також порушено право та волю заповідача на посвідчення заповіту при свідках.

Не менш суттєвою обставиною є те, що заповідач не володів українською мовою, тобто не міг ні читати ні писати українською мовою із об`єктивних незалежних від нього обставин, тому секретар Городницької сільської ради повинен був: відповідно до абзацу 4 пункту 13 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування «посадова особа виконавчого комітету, крім того, зобов`язана прочитати йому текст документа і зробити про це на документі відмітку. Секретар сільської ради даних вимог не виконала, заповіт в голос не прочитала, чим порушила вимоги щодо форми посвідчення заповіту, порушила порядок вчинення нотаріальної дії.

При посвідчені оскаржуваного заповіту порушено вимоги абзацу 2 п. 17 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування «На нотаріально оформлюваних документах не заповнені до кінця рядки та інші вільні місця прокреслюються», як видно із заповіту, він має безліч не прокреслених до кінця та пустих стрічок, що є порушенням цієї вимоги (форма заповіту).

Відповідно до вимог п.161 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій з урахуванням загальних засад законодавства, застосування аналогії (через ст.ст. 3, 8 ЦКУ) - «Заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини», але, як видно із тексту заповіту, він складений на особу, яку не можливо ідентифікувати, тобто « ОСОБА_7 » може бути безліч, та у який спосіб нотаріус після звернення спадкоємців за законом має повідомити «належного спадкоємця за заповітом» невідомо, що робить неможливим виконання заповіту загалом, тобто і в цій частині також допущено порушення.

В оскаржуваному заповіті зазначено, що заповідачу ніби то роз`яснено ряд статей Цивільного кодексу України: 1235, 1236, 1237, 1240, 1241, 1242, 1244, 1251, 1252, 1254, однак не має жодних пояснень змісту цих статей.

Із зазначеного випливає, що при посвідченні оскаржуваного заповіту секретарем Городницької сільської ради було одночасно грубо порушено декілька вимог закону, не витримано порядок та форму посвідчення заповіту. Не виконано волю заповідача належним чином.

Позивачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилися, попередньо подали до суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без їхньої участі (а.с. 59).

Представник позивача - адвокат Літинський Т.О., в судовому засіданні, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задоволити.

Представник відповідача адвокат Євич С.П., в судовому засіданні, позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на обставини, викладені у відзиві, а саме те, що позивачі були повідомлені спадкодавцем ОСОБА_8 про зміст заповіту, про що ними було складено заяви та вчинено записи у книзі реєстрації нотаріальних дій 13 квітня 2007 року за реєстрами №№ 31,32,34,35 та стягнуто державного мита. Всі необхідні дії секретарем сільської ради вчинені відповідно діючого законодавства секретар сільської ради має право на посвідчення заповіту, особу встановлено відповідно паспорта, відмітка робиться у книзі реєстрації, а не тексті заповіту, що виключає будь який сумнів, щодо особи громадянина України, при посвідченні заповіту перевірено дієздатність, підпис вчинено безпосередньо ОСОБА_8 , зареєстровано в реєстрі та стягнуто державне мито, примірник вручено заповідачу. Станом на 2007 рік « Інструкція » не передбачала фрази « що прочитано і розумію », а тільки підпис. Також вимоги прокреслювати пусті графи чи рядки не було. У всіх свідоцтвах про народження дітей заповідача батько вказаний ОСОБА_8 по національності циган, а не молдован. Земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва надавались виключно громадянам України, тому переклад, як стверджують позивачі не потрібен

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі, тому суд, з урахування думок представників сторін, вважав за можливе справу слухати у його відсутність.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засідання пояснила, що з 1989 по 2010 роки працювала секретарем Городницької сільської ради та вчиняла нотаріальні дії за зверненням громадян. ОСОБА_8 звернувся до сільської ради з паспортом громадянина України і державним актом на земельну ділянку з бажанням скласти заповіт на ОСОБА_7 , що нею і було зроблено. Порушень при складанні заповіту не було допущено, все робилося по інструкції і по зразку, який давав нотаріус. Кожного року нотаріус перевіряв законність вчинення нотаріальних дій. ОСОБА_8 говорив українською мовою з « суржиком російською ». Скласти заповіт було волею ОСОБА_8 , всі необхідні платежі за вчинення нотаріальної дії було стягнуто. Заповіт нею друкувався на печатній машинці, права заповідача передбачені ЦК України йому роз`яснювала, волевиявлення перевірено. Зі змістом заповіту ОСОБА_8 ознайомився, сам поставив підпис. На той час при складанні заповіту фрази « заповіт прочитаний вголос і підписаний » не потрібно було писати.

Заслухавши представників сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, як безпідставні та належним чином не обґрунтовані законом, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Городниця, Уманського району Черкаської області помер ОСОБА_8 , що підтверджується актовим записом про смерть № 6 від 10 травня 2017 року, записаного виконавчим комітетом Городницької сільської ради Уманського району (а.с. 11).

За життя, 02 квітня 2007 року, ОСОБА_8 склав заповіт посвідчений секретарем Городницької сільської ради Уманського району Черкаської області Цоколенко Т.П., зареєстрований за № 18, яким належне право на земельну частку (пай), розміром 2,4673 гектара, яка належить йому на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 184123 виданого Уманською районною державною адміністрацією 05 жовтня 2004 року заповів ОСОБА_7 (а.с. 19).

В зв`язку із втратою заповіту, після смерті заповідача ОСОБА_7 звернувся до Городницької сільської ради Уманського району та отримав дублікат заповіту від 02.04.2007 року (а.с. 18).

З приводу видачі вказаного дублікату заповіту, суд вважає за необхідне зазначити, що заповіт від 02.04.2007 року був складений громадянином « ОСОБА_8 », а в дублікаті заповіту вказано іншу особу « ОСОБА_12 ».

Крім того, у зазначеному дублікаті заповіту змінено його зміст. В заповіті зазначено: «Належне мені право на земельну частку (пай), розміром 2,4673 гектара …», а в дублікаті записано як: «Належну мені земельну ділянку розміром 2,4673 гектара …».

Зміна заповіту має істотне значення, в зв`язку з тим, що заповітом ОСОБА_8 заповів право за земельну частку (пай), що має немайновий характер, а дублікат виданий на конкретну земельну ділянку, що має майнове вираження.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що предметом позову є визнання саме заповіту недійсним, а не його дублікату, тому суд не виходячи за межі позовних вимог здійснює розгляд щодо правовідносин, які виникли з складання заповіту.

Із зазначених мотивів, суд не бере до уваги дублікат заповіту, як належний та допустимий доказ.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_3 є дружиною спадкодавця, а відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 його дітьми, дані факти підтверджуються актовими записами про одруження та про народження (а.с. 10, 12-14).

Суду надано заяви від імені всіх чотирьох позивачів у справі від 13 квітня 2007 року, адресовані до Уманської районної державної нотаріальної контори, посвідчені Городницькою сільською радою Уманського району Черкаської області про те, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 відомо зміст заповіту посвідченого виконкомом Городницької сільської ради Уманського району 02.04.2007 року за № 18 від імені ОСОБА_8 . Зміст статті 1241 ЦК України, згідно якої вони мають право на обов`язкову частку їм роз`яснено. Від отримання обов`язкової частки земельної ділянки вони відмовляються на користь ОСОБА_7 (а.с. 42-45).

Також, суду надано в якості доказу копію паспорту громадянина України - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_3 виданого Уманським РВ УМВС України в Черкаській області 12.09.2006 року (а.с. 82).

З огляду на викладене, суд вважає, що оскільки спадкодавець ОСОБА_8 отримав паспорт громадянина України у 2006 році та помер у 2017 року, тобто з часу отримання паспорту до дня смерті минуло 11 років, тому він є громадянином України та розумів українську мову. Крім того, спадкодавець був зареєстрований по АДРЕСА_1 з 18.07.1997 року.

Тому, суд вважає, секретар Городницької сільської ради Цоколенко Т.П. виконала свій обов`язок в повній мірі та вчинила правомірні дії щодо посвідчення заповіту: виконала волевиявлення заповідача, виразивши його в заповіті; встановила особу ОСОБА_8 та ознайомила його з текстом заповіту, який він підписав.

Будь-яких інших доказів, які б доводили суду протилежне стороною позивачів не надано та суду не доказано, тому їх посилання на зазначені вище обставини в позовній заяві є необґрунтованими та безпідставними.

Посилання позивачів на той факт, що навпроти підпису заповідача зазначено його скорочені ініціали, як на підставу недійсності заповіту, не суперечить закону та є обґрунтованими з огляду на встановлення особи заповідача та зазначення його повних прізвища, імені та по-батькові.

Вимоги ч.2 ст.1248 та ст.1253 ЦК України, щодо посвідчення заповіту при свідках, не мала застосовуватися до даних правовідносин з огляду на той факт, що суду не доведено наявність фізичних вад заповідача, через які він не маг сам прочитати заповіт, а також його бажання посвідчити заповіт при свідках.

У відповідності до ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, а згідно ч.1 ст.1235 ЦК України: заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кількох фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Статтею 1251 ЦК України визначено: якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

В ст.1257 ЦК України, законодавцем визначено підстави недійсності заповіту. Так, відповідно до ч.1 - заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Відповідно до ч.2 - за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Підстави недійсності правочину встановлені в ст.215 ЦК України, ч.1: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Ч.2: недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Ч.3: якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсний (оспорюваний правочин).

Таким чином, заповіт є правочином, як це передбачено ст.202 ЦК України та повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину (ст.203 ЦК України) та може бути визнаний недійсним в разі недотримання вимог ч.1-3 та ч.5-6 ст.203 ЦК України.

Враховуючи встановлені судом факти та відповідні їм правовідносини, суд прийшов до висновку про безпідставність позову, оскільки судом встановлено, що заповіт складений ОСОБА_8 від 02.04.2007 року:

1). Не суперечить ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, в тому числі Закону України «Про нотаріат», Закону України «Про місцеве самоврядування» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженої Наказом Міністерства Юстиції України 22/5 від 25 серпня 1994 року (в редакції на момент вчинення нотаріальної дії далі Інструкції…), а також моральним засадам суспільства, так як посвідчений уповноваженою на те особою в установленому законом порядку, встановлено особу заповідача, роз`яснено йому права, передбачені ЦК України та особисто підписаний ОСОБА_8 . Що також підтверджується, як уже суд зазначав вище, заявами позивачів про те, що їм відомий зміст заповіту і вони відмовляються від своєї обов`язкової частки, написані ще у 2007 році;

2). Укладений особою, яка мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, тобто ОСОБА_8 не був визнаний недієздатним чи обмежено дієздатним. Крім того, був громадянином України, тривалий час проживав на території України, тому в повній мірі розумів значення своїх дії та міг керувати ними;

3). Укладений з волевиявлення ОСОБА_8 і це відповідало його внутрішній волі.

4). Спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені заповітом, тобто після смерті спадкодавця його майно визначене у заповіті успадковує особа, яка є спадкоємцем, в даному випадку відповідач у справі ОСОБА_7 .

Суд вважає за необхідне зазначити, що посилання позивачів на те, що в заповіті зазначено тільки прізвище, ім`я та по-батькові особи на користь якої він складений, що позбавляє нотаріуса встановити особу спадкоємця, не являється підставою для визнання заповіту недійсним та є правомірним, оскільки чинним законодавством України не встановлено обов`язку зазначати інші дані особи на користь якої складається заповіт (паспортні дані, ідентифікаційний номер, дата народження). Такі дані можуть бути невідомі заповідачу та їх відсутність не створює перешкод в оформлення спадкових прав. За наявності повних ПІБ можливо встановити особу спадкоємця, який звертається із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса.

Таким чином, всі вимоги Закону були виконані в повній відповідності, секретар Городницької сільської ради Уманського району в цілому виконала всі вимоги Закону, які необхідні для дійсності заповіту. При цьому, окремі незначні недоліки заповіту, як документу, такі як відсутність прочерків у рядках, не можуть визнавати заповіт недійсним та таким чином скасовувати внутрішнє волевиявлення заповідача, щодо розпорядження своїм майном на випадок смерті.

На підставі викладеного, ст.ст. 202, 203, 215, 1233, 1235, 1248, 1251, 1253, 1257 ЦК України, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 18, 19, 258-259, 263, 265, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Городницька сільська рада Уманського району Черкаської області, про визнання недійсним заповіту - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Черкаського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Повний текст рішення виготовлено 28 лютого 2020 року.

Головуючий суддя В.Л. Гудзенко