Постанова

Іменем України

25 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 727/4897/19

провадження № 61-21225св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Вищий Державний навчальний заклад України «Буковинський державний медичний університет»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 23 липня 2019 року у складі судді Слободян Г. М. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Половкіної Н. Ю., Кулянди М. І., Одинака О. О.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вищого державного навчального закладу України «Буковинський державний медичний університет» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та визнання трудового договору укладеним на невизначений строк.

Позовна заява мотивована тим, що 1 квітня 2018 року позивач був прийнятий на посаду звукооператора палацу культури та відпочинку «Академічний» Вищого державного навчального закладу України «Буковинський державний медичний університет» (далі - ВДНЗУ «Буковинський державний медичний університет»).

При прийнятті на роботу позивач був введений в оману директором палацу культури та відпочинку «Академічний» ВДНЗУ «Буковинський державний медичний університет» ОСОБА_2 , оскільки не був повідомлений про укладення строкового трудового договору до 31 березня 2019 року.

У заяві про прийняття на роботу не зазначав про прийняття на роботу на певний строк, та вважав що прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором.

Вважав, що підстав для укладення строкового трудового договору немає, посада звукооператора палацу культури та відпочинку «Академічний» ВДНЗУ «Буковинський державний медичний університет» за характером роботи і умовами її виконання не відповідає умовам, передбаченим частиною другою статті 23 КЗпП України.

Просив суд поновити на посаді звукооператора палацу культури та відпочинку «Академічний» ВДНЗУ «Буковинський державний медичний університет»; стягнути з ВДНЗУ «Буковинський державний медичний університет» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 1 квітня 2019 року по день постановлення судового рішення в сумі 6749, 00 грн; вважати трудовий договір між ВДНЗУ «Буковинський державний медичний університет» та ОСОБА_1 укладеним на невизначений строк з 1 квітня 2018 року.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 23 липня 2019 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки звільнення позивача з займаної посади відбулося з дотриманням трудового законодавства, а також позивач, не надав доказів, які свідчали про незаконне звільнення його з роботи.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 23 липня 2019 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

22 листопада 2019 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 23 липня 2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовільнити позовні вимоги в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, щосудами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, неповно з`ясовано обставини справи.

Зазначав, що строковий трудовий договір між відповідачем та ним суперечить вимогам чинного трудового законодавства. Судом першої інстанції неправильно застосовано положення пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року, за яким укладення трудового договору на визначений строк при відсутності умов, зазначених в частині другої статті 23 КЗпП України, є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку.

Укладаючи з позивачем строковий трудовий договір, у зв`язку із відсутністю досвіду роботи на посаді, є неправомірним, оскільки не передбачено частиною другою статті 23 КЗпП України.

Доводи інших учасників справи

13 січня 2020 року представник відповідача ОСОБА_3 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суди попередніх інстанцій забезпечили повний і всебічний розгляд справи й ухвалили законні та обґрунтовані судові рішення, а доводи скарги висновків судів не спростовують. Просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, та залишити без змін оскаржувані рішення.

Рух касаційної скарги

Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Шевченківського районного суду міста Чернівці.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 23 липня 2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст обставин справи

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 19 березня 2018 року позивач звернувся з заявою на ім`я ректора БДМУ ОСОБА_4 М. про прийняття його на роботу, на посаду звукооператора підрозділ палацу «Академічний» БДМУ з 01 квітня 2018 року, за строковим трудовим договором з 01 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року.

Наказом по ВДНЗУ «Буковинський державний медичний університет» від 19 березня 2018 року № 107-к ОСОБА_1 прийнято на посаду звукооператора плацу культури та відпочинку «Академічний» ВДНЗУ «Буковинський державний медичний університет» за строковим договором з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року.

Наказом по ВДНЗУ «Буковинський державний медичний університет» від 20 березня 2019 року № 114-к ОСОБА_1 звільнено з посади звукооператора плацу культури та відпочинку «Академічний» ВДНЗУ «Буковинський державний медичний університет» з 31 березня 2019 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України.

21 березня 2019 року, на адресу позивача, рекомендованим листом було надіслано повідомлення про наступне його звільнення і повідомлено про необхідність отримати трудову книжку у відділі кадрів.

22 березня 2019 року провідними фахівцями відділу кадрів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 складено акт про те, що 22 березня 2019 року позивач відмовився від підпису про ознайомлення із наказом № 114-к від 20 березня 2019 року, про його звільнення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Укладення строкового трудового договору передбачена частиною другою статті 23 КЗпП України. Зокрема, строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Абзацом 3 пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 передбачено, що оскільки згідно з частиною 2 статті 23 КЗпП України трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку.

Підставою для укладення строкового трудового договору на вимогу працівника є його заява про прийняття на роботу, в якій вказуються обставини або причини, що спонукають працівника найматися на роботу за строковим трудовим договором, а також строк, протягом якого він працюватиме.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Строк, на який працівник наймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин.

Укладення трудового договору на визначений строк при відсутності умов, зазначених у частині другій статті 23 КЗпП України, є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. Тобто такі договори вважатимуться укладеними на невизначений строк від часу їх укладення.

Таким чином, порядок оформлення трудових відносин за строковим трудовим договором такий же, як і за безстроковим. Але при цьому факт укладання трудового договору на певний строк чи на час виконання певної роботи повинен бути відображений як у заяві працівника про прийняття на роботу, так і в наказі чи розпорядженні роботодавця, яким оформляється цей трудовий договір.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи свою волю на укладення строкового трудового договору позивач висловив під час подання заяви про прийняття на роботу за строковим трудовим договором.

Позивачу, який підписав заяву про прийняття на роботу було відомо про те, що трудовий договір діє до 31 березня 2019 року.

Наказ ВДНЗУ «Буковинський державний медичний університет» від 19 березня 2018 року № 107-к про прийняття позивача на роботу позивачем не оскаржувався та не визнавався недійсним в цілому або в окремих його частинах.

У матеріалах справи відсутні докази укладення між відповідачем та ОСОБА_1 безстрокового трудового договору, також доказів, що після закінчення строку дії трудового договору сторони досягнули домовленості про продовження трудових відносин.

Наявність підстав для звільнення позивача відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору доведена відповідачем під час розгляду справи та не спростована позивачем.

Отже, наказ ВДНЗУ «Буковинський державний медичний університет» від 19 березня 2018 року № 107-к є правомірним та обґрунтованим.

Підстави вважати трудовий договір між ВДНЗУ «Буковинський державний медичний університет» та ОСОБА_1 укладеним на невизначений строк з 1 квітня 2018 року судами не встановлені.

Врахувавши вищенаведені норми трудового законодавства, встановивши фактичні обставини справи та надавши належну праву оцінку доказам, поданим сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що сторонами (працівником і роботодавцем) погоджено строк дії трудового договору із зазначенням конкретної дати завершення цього строку, після настання якого позивача було правомірно звільнено на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

Таким чином, у справі, що переглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно застосував норми матеріального права, оскільки звільнення позивача проведене з дотриманням вимог чинного законодавства.

Доводи касаційної скарги повторюють доводи апеляційної скарги, яким апеляційний суд уже надавав оцінку, зводяться до переоцінки встановлених судами обставин та доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться за межами повноважень касаційного суду.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Суд касаційної інстанції наголошує, що в силу статті 400 ЦПК України Верховний Суд не здійснює переоцінку доказів та встановлення обставин з яких виходив суд при вирішенні спору, оскільки повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 23 липня 2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко