Справа № 463/9846/19
Провадження № 2/463/522/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення коштів як повернення сплаченої за товар грошової суми-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення з останнього на його користь грошових коштів в розмірі 2100 грн.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 25.07.2019р. перебуваючи на АДРЕСА_1 за усним договором купівлі-продажу придбав у відповідача, який діяв як фізична особа, дві інвекторні зварки моделі «Патон» та «Тесла» загальною вартістю 4200 грн. Вказані кошти оплатив продавцю безпосередньо під час отримання ним товару. При цьому, відповідач запевнив що зварки знаходяться в повністю робочому стані та придатні до використання. Документи були надані лише на одну зварку моделі «Патон» із двома кабелями комплектуючих. На іншу зварку моделі «Тесла» відповідач не надав документів, а також був відсутній один із кабелів. Відносно зварки «Тесла» відповідач не надавав жодних гарантій. В день придбання інвекторних зварок перебуваючи по місцю свого проживання вирішив перевірити їх справність. Зварка марки «Патон» була повністю придатна до використання, тоді як зварка марки «Тесла» не працювала. Внаслідок таких недоліків одразу зателефонував відповідачу та висунув усну претензію замінити зварку на іншу, придатну до використання, або ж повернути кошти в сумі 2100 грн. 26.07.2019р. прибувши за адресою проживання відповідача та зустрівшись біля його будинку повторно пред`явив усну претензію щодо розірвання договору купівлі-продажу відносно неробочої зварки моделі «Тесла» та повернення коштів. Відповідач відмовився повертати кошти та з приводу таких дій звернувся з відповідною заявою до правоохоронних органів, які повідомили про необхідність звернення до суду. Тому, вартість інвекторної зварки моделі «Тесла» в розмірі 2100 грн. просить стягнути з відповідача в примусовому порядку.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 17.12.2019р. відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Визначено сторонам строк для подання відзиву, відповіді на відзив та письмових заперечень.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 16.01.2020р. відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін. Одночасно, розгляд справи відкладено на 30.01.2020р.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 30.01.2020р. з ініціативи суду розгляд справи вирішено проводити з викликом учасників справи в судове засідання.

Відзиву, який би відповідав вимогам ст. 178 ЦПК України відповідач не подав. Разом з тим, подав «відгук» на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги заперечує. Зокрема, 24.07.2019р. в присутності свого сина та сусіда перевірив справність обох інвекторних зварок. Такі зварки були повністю справні, а 25.07.2019р. перед тим, як продати їх позивачу, пропонував останньому перевірити їх справність. Позивач відмовився від проведення такої перевірки, внаслідок чого він повідомив, що не бере на себе будь-яких гарантійних зобов`язань.

Копію даного відгуку позивач отримав 30.01.2020р. Будь-яких заперечень чи відповідей на такий відгук не подав.

В судовому засіданні позивач, а також його повноважний представник підтримали заявлені вимоги, дали пояснення, аналогічні вищенаведеним та просять позов задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечив з підстав, викладених у відгуку. Просить в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що в задоволенні позову належить відмовити виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 25.07.2019р. відповідач на підставі усної домовленості із позивачем відчужив останньому дві інвекторні зварки марки «Патон» та «Тесла». Загальна вартість цих зварок становила 4200 грн., які позивач передав відповідачу в момент передання товару. Вказані обставини сторонами визнаються, а відтак, в силу вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Фотознімки вказаних зварок долучені до матеріалів справи (а.с.12).

Загальні положення про правочин визначені у Главі 16 Розділу IV Книги Першої ЦК України.

Зокрема, відповідно до частин першої та п`ятої ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Форма правочину та способи волевиявлення визначені у ст. 205 ЦК України. Відповідно до ч. 1 цієї статті, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Види правочинів, які можуть вчинятись усно визначені у ч. 1 ст. 206 ЦК України. Зокрема, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

В свою чергу, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Різновидом правочину є договір.

Загальні положення про договір визначені у главі 52 Розділу ІІ Книги П`ятої ЦК України.

Так, відповідно до положень ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору, відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Виходячи зі змісту вказаних норм та характеру спірних правовідносин, 25.07.2019р. між сторонами в усній формі було укладено договір купівлі-продажу, предметом якого було дві інвекторні марки «Патон» та «Тесла», а ціна якого становила 4200 грн.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (ч. 1 ст. 656 ЦК України).

За загальним правилам, яке передбачене у частині першій статті 673 ЦК України, продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу.

При цьому, згідно з частиною першою статті 674 ЦК України відповідність товару вимогам законодавства підтверджується способом та в порядку, встановленими законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини першої статті 675 ЦК України товар, який продавець передає або зобов`язаний передати покупцеві, має відповідати вимогам щодо його якості в момент його передання покупцеві, якщо інший момент визначення відповідності товару цим вимогам не встановлено договором купівлі-продажу.

Згідно з частиною першою статті 678 ЦК України покупець, якому переданий товар неналежної якості, має право, незалежно від можливості використання товару за призначенням, вимагати від продавця за своїм вибором: пропорційного зменшення ціни; безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; відшкодування витрат на усунення недоліків товару.

Водночас, відповідно до частини першої статті 679 ЦК України продавець відповідає за недоліки товару, якщо покупець доведе, що вони виникли до передання товару покупцеві або з причин, які існували до цього моменту.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України).

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Зокрема, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України), а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Разом з тим всупереч принципу змагальності та обов`язку довести обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, а також всупереч вимогам ч. 1 ст. 679 ЦК України позивач не долучив до матеріалів справи жодного доказу, який би підтверджував, що недоліки товару виникли до його передання відповідачем, а інвекторна зварки марки «Тесла» після її придбання перебувала у неробочому стані.

Вказані докази не були долучені як на стадії пред`явлення позову, так і на стадії судового розгляду, при тому що такий розгляд проводився з викликом сторін в судове засідання, а 30.01.2020р. за клопотанням позивача розгляд справи відкладався для надання часу на отримання останнім правової допомоги.

Вказане в сукупності свідчить про недоведеність позовних вимог, а що стосується долучених стороною позивача письмових пояснень гр. ОСОБА_5 (а.с.38), суд відповідно до ст. 78 ЦПК України визнає їх недопустимими доказами.

Зокрема, за змістом цієї норми, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

ОСОБА_6 . ОСОБА_5 як свідок у даній справі не допитувався та не попереджався судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань. Крім того, останній не залучався до участі в справі як спеціаліст, а також він не є експертом. Відповідно обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги не можуть підтверджуватись такими поясненнями.

Що ж стосується тверджень позивача про порушення відповідачем положень Закону України «Про захист прав споживачів» такі є невірними, оскільки вказаний Закон не поширюється на спірні правовідносини.

Зокрема, як зазначено в преамбулі цього закону, він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

За змістом п. 22 ст. 1 цього Закону, споживачем є фізична особа, тоді як виробниками, продавцями і надавачами товарів, робіт чи послуг, згідно п. п 4, 18 ст. 1 цього Закону завжди є суб`єкт господарювання.

Іншими словами, Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між фізичними особами як споживача та суб`єктами господарювання, як надавачами товарів, робіт чи послуг таким фізичним особам.

Натомість, виходячи з характеру спірних правовідносин, відповідач продаючи товар позивачу діяв як фізична особа і тому, такі відносини не охоплюються сферою застосування Закону України «Про захист прав споживачів».

Підсумовуючи вищенаведене, суд визнає позов недоведеним та в його задоволенні відмовляє.

В такому випадку, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір в розмірі 678,40 грн., сплачений позивачем при поданні даного позову слід віднести на рахунок останнього.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12,81,82,141,223,263-265,268,274,279 ЦПК України, ст. ст. 15, 16, 202, 205,206, 208, 626, 627, 628, 638, 639, 640, 641, 642, 655, 656, 674, 675, 678, 679 ЦК України, суд

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ) про стягнення коштів як повернення сплаченої за товар грошової суми відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354, 355 ЦПК України, пп.15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 02.03.2020 року.

Суддя: Леньо С. І.