Постанова

Іменем України

27 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 1512/6624/2012

провадження № 61-38817св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М.,

учасники справи:

заявник (стягував) - Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк»,

суб`єкт оскарження - старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Хлєбніков Олександр Володимирович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2017 року у складі судді Луняченка В. О. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 03 травня 2018 року у складі колегії суддів: Журавльова О. Г., Комлевої О. С., Кравця Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») звернулося до суду зі скаргою на дії та бездіяльність старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Хлєбнікова О. В.

На обґрунтування скарги зазначало, що заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2012 року задоволено позов банку та стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в розмірі 9 312 885,79 грн та 3 219 грн суми судового збору. 10 серпня 2015 року Київським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист № 1512/6624/2012 (дублікат) про примусове стягнення вказаної суми заборгованості з боржника ОСОБА_1

31 травня 2017 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Хлєбніковим О. В. винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Посилаючись на те, що при винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачу державний виконавець не виконав вимог статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», зокрема, не вжив усіх належних заходів щодо належного виконання рішення суду про стягнення коштів та для розшуку майна боржника, ПАТ «Родовід Банк» просило визнати незаконною бездіяльність старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Хлєбнікова О. В. по виконавчому провадженню № 52667713 та скасувати постанову від 31 травня 2017 року про повернення виконавчого документу стягувачу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2017 року скаргу ПАТ «Родовід Банк» залишено без задоволення.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Хлєбніковим О. В. було проведено необхідні дії, спрямовані на виконання рішення суду, які передбачені Законом України «Про виконавче провадження», постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві від 31 травня 2017 року була винесена з урахуванням вимог статті 37 вказаного Закону у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 03 травня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Родовід Банк» залишено без задоволення, ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2017 року залишено без змін.

Залишаючи ухвалу суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, унаслідок чого постановив законну і обґрунтовану ухвалу про залишення скарги без задоволення, оскільки державним виконавцем вжито всіх заходів щодо розшуку майна боржника.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У липні 2018 року ПАТ «Родовід Банк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким скаргу банку задовольнити повністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не встановили всіх фактичних обставин, які мають значення для справи, зокрема, не врахували, що старший державний виконавець Хлєбников О. В. не реалізував всіх заходів примусового характеру, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» щодо розшуку боржника та встановлення належного йому на праві власності майна, на яке може бути звернуто стягнення, та передчасно виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». Зокрема, не здійснено запит до банківських установ про розрахункові та депозитні рахунки боржника; боржник не викликаний до державного виконавця; не здійснено розшук боржника та його майна; не проведено перевірку його майнового стану тощо. Такі дії свідчать про те, що мала місце бездіяльність державного виконавця, що вказує на його упередженість та безвідповідальне ставлення до покладених до нього Законом України «Про виконавче провадження» обов`язків.

Ухвалою Верховного Суду від 07 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзив на касаційну скаргу не надходив.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2012 року задоволено позов ПАТ «Родовід Банк» та стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 77.2/ІЖ-260.07.1 від 20 липня 2007 року в розмірі 9 312 885,79 грн.

10 серпня 2015 року Київським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист № 1512/6624/2012 (дублікат) про примусове виконання вказаного рішення суду.

13 жовтня 2016 року відкрито виконавче провадження № 52667713 та накладено арешт на майно боржника.

31 травня 2017 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Хлєбніковим О. В. винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Умови і порядок виконання рішень судів, що підлягають примусовому виконанню, визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За правилами частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).

Згідно зі статтею 37 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. При цьому, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Установивши, що старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Хлєбниковим О. В. було проведено необхідні дії, спрямовані на виконання рішення суду, які передбачені Законом України «Про виконавче провадження», постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві від 28 вересня 2017 року була винесена з урахуванням вимог статті 37 вказаного Закону у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, а тому суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні скарги.

Доводи касаційної скарги про те, що старший державний виконавець Хлєбников О. В. не вжив всіх належних заходів для встановлення на праві власності майна у боржника, на яке може бути звернуто стягнення, не узгоджуються з матеріалами справи. Касаційна скарга не містить посилання на докази незаконності дій державного виконавця та належність на праві власності майна у боржника, що не було виявлено державним виконавцем.

Указані в касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій по суті вирішення спору, тому вони зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржувані рішення суду відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 03 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко