ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1713/20 Справа № 209/2394/19 Суддя у 1-й інстанції - Шендрик К. Л. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 жовтня 2019 року про відмову у забезпеченні позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: Приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Геращенко Ганна Валеріївна, ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 жовтня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: Приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Геращенко Г.В., ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності- відмовлено.

Не погодившись із такою ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваної ухвали, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права. В обгрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що оскаржувана ухвала порушує її матеріально-правові інтереси. Крім того, апелянт зазначає, що суду першої інстанції було надано докази про те, що існують обставини щодо невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, оскільки в разі задоволення позову позивач може отримати автомобіль у стані, який буде значно відрізнятися від того, в якому він перебував на час відкриття спадщини, тобто на час виникнення в позивача права власності на відповідну частку цього транспортного засобу. Крім того, апелянт зазначає, що використання автомобіля, який є спільною частковою власністю, повинно бути погоджено з усіма співвласниками, що визначено ч. 1 ст. 358 ЦК України, відповідно до якої право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Однак, позивач згоди на користування автомобілем нікому не надавала.

Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подачі відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , не скористались.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а ухвала суду - залишенню без змін, враховуючи наступне.

Встановлено, що 07 жовтня 2019 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову, в якій вона просила суд забезпечити зустрічний позов шляхом передачі автомобіля марки OPEL VEKTRA, 2006 року випуску, реєстраційний № НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 , на зберігання ОСОБА_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , та заборони експлуатації цього автомобіля. В обґрунтування вимог заяви ОСОБА_1 посилалась на те, що в провадженні Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , треті особи приватний нотаріус Геращенко Г.В., ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності. 24 вересня 2019 року нею до суду був поданий зустрічний позов до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, який обґрунтовується тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її та ОСОБА_6 син - ОСОБА_7 , після смерті якого відкрилася спадщина на наступне майно: автомобіль марки OPEL VEKTRA, 2006 року випуску, реєстраційний № НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 , який належав сину відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 на підставі довідки-рахунку НОМЕР_5 від 21 березня 2014 року. Оскільки на час придбання автомобіля син не перебував в зареєстрованому шлюбі, то частка, яка належала спадкодавцю та на яку відкрилася спадщина, становить 1/1 частку даного автомобіля; частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 52,2 кв.м., житловою площею 30,2 кв.м., яка належала сину та його дочці ОСОБА_4 . Частка спадкодавця, на яку відкрилася спадщина становить 1/2 частку цієї квартири. Нею спадщина після смерті сина прийнята, при цьому батько спадкодавця ОСОБА_6 заявою від 08 травня 2019 року відмовився від прийняття спадщини за законом, яка залишилася після смерті сина, на її користь. Таким чином, їй в спадковому майні належить 2/3 частки, а дочці спадкодавця ОСОБА_4 - 1/3 частка. Що стосується автомобіля марки OPEL VEKTRA, 2006 року випуску, реєстраційний № НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 , то вона має перешкоди з боку ОСОБА_2 в користуванні та володінні цим автомобілем, оскільки відповідачка протиправно заволоділа ним та утримує його в себе, при цьому жодним чином не погоджувала з нею, як власницею цього транспортного засобу, свою поведінку щодо автомобіля.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суддя виходив з того, що заявником ОСОБА_1 на обгрунтування необхідності забезпечення позову не надано жодних доказів існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення зустрічного позову, а також на підтвердження відповідності виду забезпечення позову, який вона просила застосувати, зустрічним позовним вимогам, а лише формально вказано на існування перешкод з боку ОСОБА_2 у користуванні та володінні спірним автомобілем.

Із вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

В заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України встановлено, що позов може бути забезпечено забороною вчиняти певні дії.

Під забезпеченням позову розуміється вжиття судом передбачених законом заходів, які створюють реальну гарантовану можливість для виконання в майбутньому рішення у справі в разі задоволення заявленого позову.

При цьому, забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його тощо.

Зазначена правова норма прямо визначає як форму і порядок звернення до суду із клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову, так і підстави для його забезпечення.

Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.

При цьому відповідно до принципу змагальності сторін і загальних правил розподілу тягаря доказування обов`язок доведення підстав для застосування заходів забезпечення позову покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Окрім цього п.7, ч.1ст.150 ЦПК України, якою було передбачено передачу речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору, виключено згідно із Законом №460 від 15.01.2020 року.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Із оскаржуваної ухвали вбачається, що вона має належне обґрунтування відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову та постановлена відповідно до норм процесуального права.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову, оскільки заявником не надано будь-яких належних та переконливих доказів на підтвердження того, що невжиття таких заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Таким чином, висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають вимогам закону і підтверджуються виділеними матеріалами справи.

Безпідставними та необгрунтованими є посилання апелянта на її побоювання про вчинення з боку ОСОБА_2 дій, направлених на пошкодження автомобіля та погіршення його стану. Оскільки такі доводи апелянта грунтуються лише на її припущеннях та не встановлює реальну небезпеку, за якої невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення, або навіть неможливості у майбутньому виконати рішення суду.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 жовтня 2019 року про відмову у забезпеченні позову залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова