Провадження № 22-ц/812/2015/20 Головуючий суду першої інстанції Рум`янцева Н.О.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2020 року м. Миколаїв Справа 489/5352/13-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 вересня 2020 року, постановлену під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., в приміщенні того ж суду, повний текст якої складений 21 вересня 2020 року, за скаргою ОСОБА_1 на постанову головного державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі Інгульський ВДВС у м. Миколаєві),

В С Т А Н О В И В:

11 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на рішення головного державного виконавця Інгульського ВДВС у м. Миколаєві.

Доводи скарги обґрунтовано тим, що 20 березня 2020 року головним державним виконавцем Інгульського ВДВС у м. Миколаєві Чмих Л.В. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 61602852 за виконавчим листом № 2/489/2125 виданим 30 грудня 2013 року Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 судового збору у розмірі 2 628 грн 34 коп. на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» (далі ПАТ «ПУМБ»).

На думку заявника постанова про відкриття виконавчого провадження не є правомірною, оскільки строк на пред`явлення виконавчого документу для стягувача сплинув 22 грудня 2016 року і державний виконавець здійснив заходи примусового виконання рішення суду з порушенням порядку встановленого виконавчим документом і Законом України «Про виконавче провадження».

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати неправомірною постанову головного державного виконавця Інгульського ВДВС у м. Миколаєві Чмих Л.В. від 20 березня 2020 року про відкриття виконавчого провадження № 61602852.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 вересня 2020 року скаргу задоволено.

Поновлено ОСОБА_1 процесуальний строк на оскарження постанови головного державного виконавця Інгульський ВДВС у м. Миколаєві про відкриття виконавчого провадження № 61602852 від 20 березня 2020 року.

Визнано постанову головного державного виконавця Інгульського ВДВС у м. Миколаєві Чмих Л.В. від 20 березня 2020 року про відкриття виконавчого провадження № 61602852 неправомірною.

Вирішуючи скаргу, суд першої інстанції виходив з того, що строк пред`явлення до виконання виконавчого листа № 2/489/2125 сплинув 04 березня 2020 року, виходячи з того, що постановою державного виконавця виконавчий лист було повернуто стягувачу 04 березня 2017 року на підставі ч. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», отже ПАТ «ПУМБ» пред`явив виконавчий лист до виконання з пропуском вставленого законодавством строку.

Не погодившись з ухвалою суду, головний державний виконавець Інгульського ВДВС у м. Миколаєві Чмих Л.В. оскаржила її в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила ухвалу суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні скарги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що останнім днем строку пред`явлення виконавчого листа № 2/489/2125 виданого 30 грудня 2013 року Ленінським районним судом м. Миколаєва є 04 квітня 2020 року з огляду на те, що постанова про повернення виконавчого листа стягувачу датована 04 квітня 2017 року, а отже строк пред`явлення виконавчого листа до виконання не пропущено, а тому державним виконавцем правомірно винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги не визнала, просила залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

На день розгляду справи до апеляційного суду від інших учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до приписів ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи без їх участі.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом було встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 4 листопада 2013 року, яке 23 грудня 2013 року залишено без змін судом апеляційноїінстанції, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 01 жовтня 2007 року № 5729023 в сумі 32 883,06 дол США, що в гривневому еквіваленті становить 262 834 грн 29 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_3 , шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах за початковою ціною продажу предмета іпотеки на підставі проведеної в рамках виконавчого провадження оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» судовий збір у розмірі 2 628 грн 34 коп.

30 грудня 2013 року Ленінським районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» судового збору у розмірі 2 628 грн 34 коп., який 20 березня 2014 року отримав представник ПАТ «ПУМБ».

19 березня 2020 року ПАТ «ПУМБ» звернувся до ВДВС із заявою про примусове виконання вказаного виконавчого документу, надавши виконавчий лист, де міститься відмітка, що виконавчий лист повертався стягувачу в 2017 році на підставі ч. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», зазначається дата повернення, де місяць в даті повернення має виправлення та є нечітким.

20 березня 2020 року головним державним виконавцем Інгульського ВДВС у м. Миколаєві Чмих Л.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 61602852 з примусового виконання виконавчого листа виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва від 30 грудня 2013 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» судового збору у розмірі 2 628 грн 34 коп.

За змістом ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі, органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом ( п. 1 ч. 2 ст. 18 зазначеного закону).

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи (ст. 447 ЦПК України).

Відповідно до ст. 11 закону України «Про виконавче провадження» строки у виконавчому провадженні це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію.

Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом встановлюються виконавцем.

Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.

Строки, встановлені цим законом, обчислюються в робочих днях, місяцях і роках, а також можуть визначатися посиланням на подію, яка повинна неминуче настати.

За приписами ч. 1 ст. 12 закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Водночас відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV (в редакції чинній на час набрання законної сили рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 листопада 2013 року) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження».

Згідно з п. 5 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Тлумачення п. 5 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» свідчить, що положення цього закону застосовуються лише до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності цим законом. Цим пунктом Закону не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм цього Закону до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими сплинув на час набрання ним чинності.

Ураховуючи наведене, за встановленими у справі обставинами вбачається, що виконавчий документ пред`являвся стягувачем неодноразово, а тому на час набрання чинності Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» строк пред`явлення виконавчого документа не сплинув, а тому він може бути пред`явлений до виконання протягом трьох років відповідно до п. 5 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження».

За п. 1 ч. 4 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення документа до виконання.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.

Як вбачається з постанови державного виконавця від 04 квітня 2017 року, наданої до суду апеляційної інстанції, зазначений виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутню у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення.

Отже виконавчий документ № 2/489/2125, виданий 30 грудня 2013 року Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» судового збору в сумі 2 626 грн 34 коп., було повернуто ПАТ «ПУМБ» у зв`язку з неможливістю його виконання, а тому саме з дня його повернення строк пред`явлення виконавчого документа переривається та цей виконавчий документ може бути пред`явлено до виконання протягом трьох років з дати його повернення.

Таким чином, виходячи з дати повернення виконавчого листа 04 квітня 2017 року, на день пред`явлення ПАТ «ПУМБ» виконавчого листа

№ 2/489/2125 до виконання, а саме 19 березня 2020 року та на день відкриття державним виконавцем виконавчого провадження за цим виконавчим документом 20 березня 2020 року, трирічний строк для його пред`явлення, не сплинув.

Суд першої інстанції в ухвалі зазначив, що дата повернення виконавчого листа на підставі ч. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» є нечіткою. Проте, зробив висновок, що саме 04 березня 2020 року є останнім днем строку пред`явлення до виконання виконавчого документа.

Між тим обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти і об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зав`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного і обґрунтованого рішення.

Статтею 89 ЦПК України установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконання, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ немає для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводиться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Таким чином, суд першої інстанції, дійшовши висновку, що дата повернення виконавчого листа на підставі ч. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» є нечіткою, не перевіривши цю дату у відповідному процесуальному документі державного виконавця, ухвалив судове рішення на припущенні щодо вказаної дати.

Більш того, оскільки сторона виконавчого провадження оскаржує рішення державного виконавця, то суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, повинен був сприяти учасникам судового процесу, зокрема й державному виконавцю в реалізації ним прав, передбачених ЦПК України (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Між тим, в день розгляду справи 15 вересня 2020 року на адресу суду від ВДВС надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки державна виконавча служба не отримала копію скарги ОСОБА_1 , а тому позбавлена можливості надати пояснення та відзив на скаргу.

Суд першої інстанції цього клопотання не розглянув, а в оскарженій ухвалі зазначив, що учасники справи не з`явилися по невідомим суду причинам, тим самим порушивши процесуальні права державного виконавця, рішення якого оскаржується, визначені ст. 43 ЦПК України, зокрема, щодо участі у розгляді справи, наданні письмових пояснень та відповідних доказів з приводу оскарженного процесуального рішення прийнятого в процесі примусового виконання рішення суду.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при розгляді скарги порушені норми процесуального права, а тому на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 КПК України ухвала підлягає скасуванню в частині визнання неправомірним рішення державного виконавця з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення скарги.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів про незгоду з судовим рішенням в частині поновлення строку на оскарження постанови державного виконавця, судове рішення в цій частині не перевірялось.

Згідно із підпунктом "в" п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Таким чином, встановлено дискреційне повноваження суду зазначити в резолютивній частині судового рішення про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції розподіл судового збору у справі, в тому числі сплаченого за подання апеляційної скарги, здійснює той суд, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи.

Отже з ОСОБА_1 на користь Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 102 грн.

Керуючись ст. ст. 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 вересня 2020 року в частині визнання неправомірним рішення державного виконавця скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову головного державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Чмих Л.В. від 20 березня 2020 року про відкриття виконавчого провадження № 61602852 з виконання виконавчого листа № 2/489/2125 від 30 грудня 2013 року, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), місце знаходження м. Миколаїв вул. Космонавтів, 61, судові витрати у розмірі 2 102 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 01 грудня 2020 року.