Номер провадження: 22-ц/813/4234/20
Номер справи місцевого суду: 522/4798/15-ц
Головуючий у першій інстанції Бойчук А. Ю.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2018 року по цивільній справі за позовом Державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» до ОСОБА_1 про виселення

В С Т А Н О В И В:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» (далі - ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів») про зобов`язання відповідача укласти з нею договір найму житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 та видати ордер на вказане житлове приміщення.

У червні 2015 року ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів» звернулося до суду із зустрічним позовом, змінивши підстави якого, просило виселити ОСОБА_1 з житлового приміщення в гуртожитку за адресою: квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2017 року в задоволенні первинного та зустрічного позовів відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29 листопада 2017 року апеляційну скаргу ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів» відхилено. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного суду України від 22 серпня 2018 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 листопада 2017 року в частині вирішення зустрічного позову державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» до ОСОБА_1 про виселення скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2018 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_1 (ІПН, адреса: АДРЕСА_2 ) з житлового приміщення у гуртожитку для малосімейних за адресою: АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_1 (ІПН, адреса: АДРЕСА_2 ) на користь державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів»(Код ,адреса:65039, м.Одеса, 4-й Басейний провулок,7) судовий збір у розмірі 243,60 гривень.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2018 року залишено без задоволення (Том ІІІ: а.с. 23-24).

Не погоджуючись із вказаним заочним рішенням суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2018 року та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні зустрічного позову ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» до ОСОБА_1 про виселення. Стягнути судові витрати з ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» на користь ОСОБА_1 .

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам не в повній мірі відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що будинок за адресою: АДРЕСА_3 перебуває на балансі ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів» та є гуртожитком для малосімейних.

21 лютого 1987 року ОСОБА_3 видано посвідчення № НОМЕР_1 від 21.02.87 р. на право зайняття житлової площі АДРЕСА_1 , яка складається з однієї кімнати площею 15,59 кв. м, на підставі рішення ПК-18 від 20 лютого 1987 року, наданої на період його роботи в 215 заводі ЖБІ на посаді слюсаря-ремонтника. В примітці до посвідчення було зазначено, що у разі припинення роботи в даній організації зазначена житлова площа у гуртожитку має бути звільнена протягом десяти днів разом зі всіма мешкаючими в ній особами.

Після реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 видано нове посвідчення № НОМЕР_2 з відміткою про проживання в кімнаті його дружини.

08 січня 2009 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано, після чого у спірній кімнаті залишилась проживати лише ОСОБА_1

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2014 року у справі № 522/13228/14-ц, яке набрало законної сили, ОСОБА_3 визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалюючи заочне рішення про задоволення позову, районний суд виходив з того, що позовні вимоги ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Однак, апеляційний суд не може повністю погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не в повній мірі відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч.ч.1,2 ст. 132 ЖК Української РСР сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Iнших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

Матеріалами справи встановлено, що звертаючись до суду із зустрічним позовом, ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів» посилалось саме на наявність обставин, передбачених ч.2 ст. 132 ЖК Української РСР, для виселення ОСОБА_1 зі спірного приміщення гуртожитку.

ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах з ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів» з 15 квітня по 05 вересня 2011 року та була звільнена з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогули.

Згідно з Інформаційною довідкою від 19 липня 2016 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира загальною площею 91.1 кв.м (житловою площею 15,9 кв.м) за адресою АДРЕСА_4 ; квартира загальною площею 44.4 кв.м (житлова площа 20,6 кв.м.) за адресою: АДРЕСА_5 ; ј частки у праві спільної часткової власності на квартиру загальною площею 43,8 кв.м (житловою площею 27,3 кв.м) за адресою АДРЕСА_6 .

Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_7 перебуває на балансі в ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» відповідно до акту приймання-передачі основних засобів, затвердженого начальником управління економіки та планування та заступником начальника головного управління розквартирування військ і капітального будівництва Міністерства оборони України від 20 жовтня 1999 року (Том І: а.с. 113). У вказаному акті зазначено, що вищевказаний будинок є гуртожитком для малосімейних.

Вказаний будинок спроектований генеральним проектувальником ВП-690 та збудований генеральним підрядником-військовою частиною № НОМЕР_3 і субпідрядними організаціями-військовими частинами №73545, №74932 та прийнятий в експлуатацію Актом державної приймальної комісії «Про прийомку закінченого будівництвом обєкту до експлуатації» від 30 вересня 1986 року, затвердженого рішенням Виконкому Приморської районної ради народних депутатів від 03 жовтня 1986 року та Актом державної приймальної комісії «Про прийомку закінченого будівництвом обєкту до експлуатації» від 28 листопада 1986 року №601, затвердженого рішенням виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів від 31 грудня 1986 року №724 як девятиповерховий житловий будинок (гуртожиток для малосімейних) (Т. 1, а. с. 34, 37, 40).

Відповідно до ст. 127 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки.

Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Таким чином, житловий будинок АДРЕСА_7 , був спеціально споруджений для використання в якості гуртожитку, про що свідчить також лист Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №01-11/2613(1) від 23 грудня 2013 року (Т. 1, а. с. 84), в якому зазначено, що вказаний будинок на даний час є гуртожитком, не є власністю територіальної громади м. Одеси, та знаходиться на балансі ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів».

Також судом встановлено, що 21 лютого 1987 року ОСОБА_3 було видано посвідчення № НОМЕР_1 на право зайняття житлової площі АДРЕСА_8 , яка складається з однієї кімнати площею 15, 59 кв. м., на підставі рішення ПК-18 від 20 лютого 1987 року (Т. 1, а. с. 42). Вказане приміщення було надане ОСОБА_3 на період роботи в 215 заводі ЖБІ на посаді слюсаря-ремонтника, та в примітці до вищевказаного посвідчення було зазначено, що у разі припинення роботи в даній організації зазначена житлова площа у гуртожитку має бути звільнена протягом десяти днів разом зі всіма мешкаючи ми в ній особами.

Після реєстрації шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 25 листопада 2006 року, 22 грудня 2006 року ОСОБА_3 було видано нове посвідчення № НОМЕР_2 з відміткою про те, що в кімнаті з ним проживає ОСОБА_1

08 січня 2009 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано, та у вищевказаній квартирі залишилась мешкати лише ОСОБА_1 , про що свідчить також відповідна довідка-виписка з будинкової книги про склад сімє та прописку №56 від травня місяця 2013 року (Т. 1, а. с. 9). У вказаній довідці зазначено, що основним квартиронаймачем житлової площі АДРЕСА_8 являється ОСОБА_3 .

ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів», а саме працювала двірником ЖКГ, у період з 15 квітня 2011 року по 05 вересня 2011 року та була звільнена з посади за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули, про що свідчить відповідна довідка заводу №417 від 07 листопада 2013 року (Т. 1, а. с. 65).

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2014 року, що набрало чинності, по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи - ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, ОСОБА_3 було визнано таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 (Т. 1, а. с. 7).

Відповідно до п. 10 Примірного положення про гуртожитки затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27.04.2015 № 84, жила площа в гуртожитках не надається особам, які забезпечені житлом у тому самому населеному пункті, де зареєстровано гуртожиток.

Відповідно до п.11 Примірного положення про гуртожитки, виселення з гуртожитків здійснюється відповідно до статті 132 Житлового кодексу Української РСР.

Відповідно до ч.2 ст.132 Житлового кодексу Української РСР, інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

З урахуванням вищенаведених обставин справи, апеляційний суд погоджується із висновком суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» про виселення ОСОБА_1 , оскільки доводи апеляційної скарги в цій частині висновків суду не спростовують.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги про те, що про розгляд справи ОСОБА_1 нічого не було відомо, оскільки вона не була належним чином сповіщена про розгляд справи і в матеріалах справи відсутні будь які докази належного її сповіщення, є обґрунтованими та заслуговують на увагу суду.

Так, спір за позовом ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» до ОСОБА_1 про виселення вирішено в суді першої інстанції із прийняттям заочного рішення.

Відповідно до ст. 281 ЦПК України, заочний розгляд справи проводиться на підставі існування одночасно таких умов:

1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3) відповідач не подав відзив;

4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що на аркушах справи 198 та 199 у Томі № ІІ містяться конверти разом із судовою повісткою про виклик до суду на 18.10.2018 року та на 19.11.2018 року на ім`я « ОСОБА_1 ».

Вказані конверти повернулись на адресу місцевого суду без вручення адресату - ОСОБА_1 із відміткою Укрпошти «за закінченням терміну зберігання».

Так, в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 р. у справі №761/15565/16-ц (провадження №61-7365св18) зокрема було зазначено, що така відмітка не дає суду обґрунтованих процесуальних підстав для визначення факту належного повідомлення сторони у судовій справі, зокрема не визначає, чи адресат відмовився від отримання судового повідомлення, чи адресат відсутній, чи особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання.

Більш того, матеріали справи взагалі не містять будь яких повідомлень про виклик до суду ОСОБА_1 про розгляд справи на 11.12.2018 року.

Разом з тим, 11.12.2018 року, за відсутності відповідача ОСОБА_1 і за відсутності даних про її належне сповіщення, суд першої інстанції постановив заочне рішення про задоволення позову ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів».

Згідно п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду ( у разі, якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Зважаючи на те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про сповіщення відповідача у судові засідання на 18.10.2018 року, 19.11.2018 року та на 11.12.2018 року, заочне рішення суду першої інстанції від 11.12.2018 року, в силу ст. 376 ч.3 п.3 ЦПК України, підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення, як прийняте з порушенням норм процесуального права,

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2018 року скасувати.

Прийняти постанову.

Позовні вимоги Державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» - задовольнити.

Виселити ОСОБА_1 (ІПН, адреса: АДРЕСА_2 ) з житлового приміщення у гуртожитку для малосімейних за адресою: АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 28.02.2020 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда