КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
===================================================================
Провадження №22-ц/824/1023/2020 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

розглянувши у в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 листопада 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду першої інстанції з вказаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 23 жовтня 2012 року ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 7724 грн. 71 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюватиметься у наступному порядку: починаючи з 01 по 25 число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом.

У зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором у відповідача станом на 05 серпня 2019 року виникла заборгованість у розмірі 24265 грн. 43 коп., яка складається з наступного: 6363,21 грн. - заборгованість за кредитом; 4106,05 заборгованість за відсотками за користування кредитом; 13796,17 грн. - заборгованість за пенею та комісією.

На підставі викладеного в позові, банк просив суд першої інстанції позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та стягнути з ОСОБА_1 вказану суму заборгованості, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 08 листопада 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 6363 грн. 21 коп. та судові витрати у розмірі 1921 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиконанням відповідачем умов Генеральної угоди від 23 жовтня 2012 року, якою сторони погодили всі істотні умови договору, а саме: суму кредиту, розмір відсотків за користування кредитом, строк кредитування, відповідальність за порушення зобов`язання, порядок та строки погашення заборгованості (розмір щомісячного платежу).

Отже, в даному випадку відповідач, підписавши Генеральну угоду, висловив свою згоду з формою договору та його умовами, у тому числі щодо відповідальності за порушення зобов`язання за договором та сплати пені, а тому відсутність підпису боржника на відповідних умовах і правилах не свідчить про неукладеність договору, оскільки суть договору приєднання полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином свою згоду на них.

Таким чином, банком надано всі належні та допустимі докази на підтвердження факту укладення кредитного договору, а також погодження сторонами усіх істотних умов договору, в тому числі й щодо сплати відсотків, штрафу та пені.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, АТ КБ «ПриватБанк» просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України на адресу суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у письмовій формі не надходив. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 лютого 2020 року було відмовлено в задоволенні клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про розгляд справи з викликом учасників справи та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін у справі.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні договору між банком та ОСОБА_1 не було дотримано вимог Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов які вважав узгодженими банк, разом з тим фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті банку, а тому стягненню підлягало, на думку суду першої інстанції, лише тіло кредиту.

Вивчивши матеріали справи та доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не може повною мірою погодитися із зазначеними висновками суду першої інстанції, а тому доходить висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з урахуванням таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вимоги до змісту рішенні суду викладені у статті 265 ЦПК України. Зокрема, ч. 4 вказаної статті встановлено, що у мотивувальній частині рішення зазначаються: 1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; 2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; 3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; 4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; 5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; 6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції викладено без дотримання наведеної норми закону.

Так, суд у своєму рішенні не вірно встановив фактичні обставин справи, з посиланням на докази, на підставі яких вони мали бути встановлені. В оскаржуваному рішенні суд посилався лише на доводи позивача, викладені в позовній заяві і на наданий позивачем розрахунок заборгованості, не встановивши при цьому фактичних обставин справи, а саме факту укладення між сторонами кредитного договору, умов цього договору і обставин його виконання сторонами. Таким чином, висновки суду першої інстанції про те, що сторонами не було досягнуто згоди з усіх істотних умов кредитного договору є передчасними та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування рішення суду.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 29 вересня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 10000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

В подальшому, 23 жовтня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (далі - Генеральна угода).

Відповідно до п. 2.1 Генеральної угоди банк надає позичальнику строковий кредит у розмірі 7724 грн. 71 коп. на строк 12 місяців, з 23 жовтня 2012 року по 31 жовтня 2013 року, шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку на споживчі цілі в розмірі 7724 грн. 71 коп., в обмін на обов`язок позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків в розмірі 0,833 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту. Погашення заборгованості здійснюється таким чином: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) в розмірі 679 грн. 61 грн. для погашення заборгованості по кредиту, що включає в себе заборгованість по кредиту, відсотки, а також інші витрати у відповідності до Умов і правил. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 31 жовтня 2013 року.

На підставі рішення Єдиного акціонера Банку від 21 травня 2018 року № 519 було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк». АТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником всіх прав та зобов`язань ПАТ КБ «ПриватБанк».

Як зазначив позивач, відповідачем були порушені умови договору і станом на 05 серпня 2019 року виникла заборгованість у розмірі 24265 грн. 43 коп., яка складається з наступного: 6363,21 грн. - заборгованість за кредитом; 4106,05 заборгованість за відсотками за користування кредитом; 13796,17 грн. - заборгованість за пенею та комісією.

Згідно ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

У відповідності до положень ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього ж Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до положень ч.ч. 1,2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Виходячи з правового аналізу вищевказаних норм права вбачається, що в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно ст. 534 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у тій черговості, якщо інше не встановлено договором : 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з додержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу тобто тіло кредиту.

Отже, як вбачається з матеріалів справи між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини, шляхом укладення Генеральної угоди в якій сторонами досягнуто згоди щодо ціни договору, розміру та порядку сплати відсотків за користування кредитними коштами, погоджено порядок повернення кредитних коштів у вигляді щомісячних платежів, а також погоджено строк дії договору.

Таким чином, колегія суддів вважає доведеними обставини справи щодо того, що відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 7724 грн. 71 коп. Також сторони погодили, що повернення грошових коштів відбуватиметься шляхом сплати щомісячних платежів протягом дванадцяти місяців (строку дії договору) у розмірі 679 грн. 61 коп., які включають в себе заборгованість по кредиту, відсотки та інші платежі.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно наданого розрахунку заборгованості вбачається, що банком нараховувалися відсотки на залишок заборгованості, не зважаючи на те, що відсотки за користування кредитними коштами вже були враховані в суму щомісячних платежів, а тому наданий суду розрахунок заборгованості не може вважатися належним та допустимим доказом, окрім того вихідні дані не відповідають погодженим умовам, які зазначені в Генеральній угоді.

Крім того, розрахунок не містить підпису відповідальних осіб та не скріплений печаткою банку, а відтак не може бути належним та допустимим доказом у справі, так як він не є первинним обліковим бухгалтерським документом, не відповідає Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та відповідно не може підтверджувати існування тих чи інших операцій.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що банком нараховувалися відсотки за користування кредитними коштами до моменту пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення заборгованості, що не відповідає загальним положенням, які передбачені цивільним законодавством України.

Так, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Як вбачається з матеріалів справи та відповідно до мов Генеральної угоди, сторонами було погоджено строк дії договору дванадцять місяців, тобто з 23 жовтня 2012 року по 31 жовтня 2013 року, таким чином право кредитодавця на нарахування відсотків припинилося одночасно зі спливом строку дії договору, після закінчення строку дії договору права та інтереси позивача забезпечуються та регламентуються ст. 625 ЦК України.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладена в постанові суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12.

Таким чином, позивач має право на нарахування відсотків за користування коштами лише протягом строку дії договору. З урахуванням того, що умовами Генеральної угоди сторонами було погоджено порядок погашення кредиту, шляхом сплати щомісячних платежів, які включали в себе в тому числі і відсотки за користування коштами, то вимоги банку про стягнення додатково нарахованих відсотків не підлягають задоволенню.

Разом з тим, вимог про стягнення процентів за користуванням позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`являв.

Щодо вимог банку про стягнення пені за прострочення виконання умов кредитного договору колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до п. 2.8 Генеральної угоди при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах і правилах за кожен день прострочення.

Відповідно до п. 1.1.5.25. Умов та правил, за несвоєчасну оплату послуг, передбачених договором, Умовами та правилами клієнт сплачує банку пеню в розмірі 0,1 % від суми заборгованості, але не вище подвійної ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення.

Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Згідно зі ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Верховний Суд України у своїй постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-474цс16 дійшов висновку, що аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-3006цс15 та від 25 травня 2016 року у справі № 6-1138цс15.

Розрахунок пені за кожен день прострочення виконання зобов`язання, розраховується за наступною формулою: П = Сз х Рп х Д : 100, де П - пеня, Сз - сума заборгованості за період, Рп - відсоткова ставка пені, Д - кількість днів прострочення.

Таким чином, розмір пені, що підлягає стягненню становить 2322,57 грн. = (6363,21*0,1*365)/100, де 6363,21 - сума заборгованості, 0,1 - відсоткова ставка пені, 365 - кількість днів прострочення за останні 12 місяців перед звернення до суду з позовом.

Щодо позовних вимог про стягнення штрафу, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди, відповідно до ст. 212, 611 ЦК України при порушенні позичальником строків погашення заборгованості, що зазначені в цій Генеральній угоді більше ніж на 31 день позичальник сплачує банку штраф у розмірі 1351 грн. 52 коп.

Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором - свідчить про недотримання імперативних положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Отже, чинним законодавством запроваджено заборону одночасного застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення штрафу в розмірі 1351,52 грн.

Відповідно до положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що оскаржуване рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу банку слід задовольнити частково, змінити рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, виключивши з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на те, що сторонами не було погоджено всіх істотних умов щодо предмета договору, порядку погашення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитними коштами, строк дії договору, скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається зі змісту рішення суду першої інстанції, позов було задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь банку 6363,21 грн., що становить 26,22 % від заявленої ціни позову (26,22% = ((6363,21/24265,43)*100), де 6363,21 - розмір задоволених позовних вимог, 24265,43 - заявлена ціна позову), таким чином з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 503,75 грн. = ((26,22*1921)/100), де 26,22 - відсоткова частина задоволених позовних вимог, 1921 - сплачений судовий збір).

З урахуванням того, що судом апеляційної інстанції апеляційну скаргу задоволено частково, а саме на 12,97% = ((2322,57/17902,22)*100), де 2322,57 - задоволена частина вимог, 17902,22 - сума, яку просив стягнути банк), то з відповідача слід стягнути судовий збір за звернення до суду з апеляційною скаргою у розмірі 373 грн. 73 коп. = ((2881,50*12,97)/100), де 2881,50 - сума сплаченого судового збору, 12,97 - відсоткова частина задоволених вимог)

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376 України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 листопада 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в частині задоволених позовних вимог змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на те, що сторонами не було погоджено всіх істотних умов щодо предмета договору, порядку погашення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитними коштами, строк дії договору та змінивши розподіл судових витрат.

Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 листопада 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення відсотків, пені та комісії задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» пеню за порушення зобов`язання за кредитним договором у розмірі 2322 грн. 57 коп.

В іншій частині рішення суду в даній справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судовий збір за звернення до суду з позовом у розмірі 503 грн. 75 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судовий збір за звернення до суду з апеляційною скаргою у розмірі 373 грн. 73 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст. 389 ЦПК України.

Реквізити сторін:

Позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», зареєстроване місце знаходження: вул. Грушевського, 1 Д, м. Київ, 01001, , розрахунковий рахунок для погашення заборгованості та сплати судових витрат № НОМЕР_1 , МФО 305299.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя-доповідач

Судді: