Провадження №2/523/86/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" листопада 2020 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м.Одеси у складі:

головуючої судді - Середи І.В.,

за участю секретаря - Щербан О.Д,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №9, в м.Одесі, в порядку спрощеного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог позивач вказував на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування від 29.01.2002 року. Відповідач у справі є його колишньою дружиною та з листопада 2017 року без поважних причин не проживає у спірній квартирі, яку залишила добровільно, сплату за комунальні платежі ніколи не здійснювала, будь-яких спроб вселитися не робила, особистого майна відповідачки у квартирі немає. Наявність реєстрації відповідача в квартирі приводить до додаткових витрат по сплаті комунальних платежів та порушуються права позивача щодо користування належним майном на свій розсуд.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, повідомлена належним чином, з заявою про відкладення розгляду справи не зверталася, про причини неявки не повідомляла, відзив на позов не надавала.

Згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до положень ст.ст.280,281 ЦПК України суд з письмової згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши позивача його представника, свідка, дослідивши матеріали справи в сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного

Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 29 січня 2002 року, зареєстрованого в КП ОМБТІ та РОН №202 сстр. 73 кн. 429 пр. ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 7-8).

З представлених документів, зокрема з довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та прописку) №165 від 15.10.2019р. вбачається, що на спірній житловій площі в квартирі, крім позивача, також зареєстрована: ОСОБА_3 - дружина позивача та син ОСОБА_4 2010 р.н.(а.с.6).

Факт не проживання відповідача на спірній житловій площі більше одного року без поважних на те причин підтверджується також поясненнями свідка ОСОБА_1 , яка являється дружиною відповідача та проживає разом з їх сумісною дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у квартирі АДРЕСА_1 , яка зазначила, що відповідач з листопада 2017 року постійно проживає у квартирі АДРЕСА_2 зі своїхм новим чоловіком ОСОБА_5 .

Відповідно до статті 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням не інакше як на підставі і в порядку, визначеному законом. Право громадянина на житло нерушиме та гарантовано статтею 47 Конституції України.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються статтею 391 ЦК України «Захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння», якою визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частина 1 ст. 321 ЦК України, визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з нормою ст.319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з вимогами ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, враховуючи доведеність з боку позивача того факту, що відповідач по справі понад один рік не проживає на спірній житловій площі без поважних на те причин, суд вважає, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування спірним житлом.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Керуючись ст.ст. 12,13, 76-81,89,141, 258-259, 263-265, 273,279, 280-284, 354-355 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн..

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповіла поданою протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Повне рішення складено 24.11.2020 р.

Суддя: