Номер провадження: 22-ц/813/4243/20
Головуючий у першій інстанції Гуревський В. К.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Одесаобленерго» на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 липня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Одесаобленерго» про відшкодування матеріальної, моральної шкоди та зобов`язання розірвати договір

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства «Одесаобленерго», у якому просив суд стягнути з відповідача на його користь матеріальні збитки в сумі 11299, 59 грн.; зобов`язати відповідача розірвати договір про постачання електроенергії № 10664000 з ОСОБА_1 ; стягнути моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. та стягнути судові витрати.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 липня 2019 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Одесаобленерго» про відшкодування матеріальної, моральної шкоди та зобов`язання розірвати договір задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Одесаобленерго» (м. Одеса, вул. М. Боровського, 28 Б, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) грошові кошти в розмірі 9292,86 грн. (дев`ять тисяч двісті дев`яносто дві грн. 86 коп.).

Договір про користування електричною енергією № 10664000 від 13.07.2009 року, укладений між ВАТ ЕК «Одесаобленерго» в особі Центрального РЕМ та ОСОБА_1 , розірвано.

В частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди, стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій відмовлено.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Одесаобленерго» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704,80 гривень (сімсот чотири грн. 80 коп.).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Акціонерне товариство «Одесаобленерго» подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 липня 2019 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Одесаобленерго» про стягнення грошових коштів у розмірі 9292,86 грн. та зобов`язання розірвати договір - скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Одесаобленерго». В решті рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 липня 2019 року залишити без змін. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Одесаобленерго» судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2114,40 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 посилаючись на її необґрунтованість, просить суд у задоволенні апеляційної скарги АТ «Одесаобленерго» - відмовити у повному обсязі (а.с. 157-158).

Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК У країни суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій, Акціонерним товариством «Одесаобленерго» не оскаржується, а тому колегією суддів не перевіряється законність та обґрунтованість висновків суду у цій частині, оскільки, згідно з вимогами ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду, в частині його оскарження, зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 03.06.2014 року Приморським районним судом м. Одеси задоволено позовну заяву ПАТ «Одесаобленерго» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за не обліковану електричну енергію у розмірі 3393,76 грн. та 243,60 грн. судового збору.

09.09.2014 року направлено заяву про відкриття виконавчого провадження по справі №522/1694/14-ц.

17.11.2015 року рішення переглянуто та справу закрито, що відбулося вже після виконання рішення.

02.11.2015 року Приморським районним судом м. Одеси задоволено позовну заяву ПАТ «Одесаобленерго» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за необліковану електричну енергію у розмірі 5411,90 грн . та 243,60 грн. судового збору. 15.06.2017 року направлено заяву про відкриття виконавчого провадження по справі № 522/8592/15-ц.

07.03.2018 року заочне рішення скасовано та справу залишено без розгляду, що відбулося також вже після виконання рішення.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову а саме в частині стягнення з АТ «Одесаобленерго» грошових коштів та розірвання договору №10664000, районний суд виходив з того, що хоча і дії АТ «Одесаобленерго» були здійснені на підставі рішень, які вступили в законну силу та були направлені на стягнення існуючої заборгованості та вчинені у відповідності до вимог ЦПК України та інших норм чинного законодавства, але ці рішення були згодом скасовані, провадження по одному було закрито, по другому позовні вимоги залишені без розгляду, тобто підстави, за якими були стягнуті грошові кошти, згодом відпали.

Окрім того, суд також дійшов висновку, що оскільки правовідносини з приводу наявності заборгованості виникли з підстав виявлення порушення позивачем Правил користування електричною енергією для населення за договором про погашення заборгованості № 933 від 15.10.2007 року, а не з договору про користування електричною енергією № 10664000 від 13.07.2009 року, а тому вимоги щодо розірвання договору про користування електричною енергією № 10664000 від 13.07.2009 року мають бути задоволені з підстав, визначених п. 24 цього договору.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України передбачено, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України. Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювана; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювана; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Відповідно до ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Таким чином, кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов:

- набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

- набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

При цьому, обґрунтованим є посилання районного суду на правову позицію, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 року по справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), відповідно до якої, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна, набутого однією стороною (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У апеляційній скарзі, апелянт зазначає, що безпідставним є висновок районного суду про те, що до взаємовідносин сторін підлягає застосуванню Глава 83 ЦК України, оскільки чинний між сторонами договір є достатньою та належною правовою підставою набуття майна, який виключає можливість застосування положень ч.1 ст. 1212 ЦК України.

Однак такі доводи апелянта є необґрунтованими та безпідставними, з огляду на те, що виходячи з конструкції ст. 1212 ЦК України, у даному випадку мало місце пред`явлення позивачем кондиційної вимоги, яка є самостійним засобом захисту порушеного права власності на грошові кошти.

Тобто і хоча дії АТ «Одесаобленерго» були здійснені на підставі рішень, які вступили в законну силу та були направлені на стягнення існуючої заборгованості та вчинені у відповідності до вимог ЦПК України та інших норм чинного законодавства, але ці рішення були згодом скасовані, провадження по одному було закрито (у зв`язку із відмовою позивача від позову), по другому позовні вимоги залишені без розгляду (у зв`язку із подачею позивачем до початку розгляду справи по суті заяви про залишення позову без розгляду), тобто підстави, за якими були стягнуті грошові кошти, згодом відпали.

При цьому, як встановлено судовим розглядом справи, питання про поворот виконання рішення суду не вирішувалося.

За викладених обставин, обґрунтованим є висновок районного суду про те, що з відповідача на користь позивача має бути стягнуто 9292,86 грн. (дев`ять тисяч двісті дев`яносто дві грн. 86 коп.), які складаються з: 3637,36 грн. (3393,76 грн. - стягнуті кошти + 243,60 грн. судовий збір) за судовим рішенням від 03.06.2014 року та 5655,50 грн. (5411,90 грн. - стягнуті кошти + 243,60 грн. судовий збір) за судовим рішенням від 02.11.2015 року.

Окрім того, обґрунтованим та доведеним є і висновок районного суду щодо розірвання договору про користування електричною енергією.

Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦПК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

В силу положень ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, 13.07.2009 року між ВАТ «Одесаобленерго» та ОСОБА_1 було укладено письмовий договір про користування електричною енергією за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до якого договір укладено на три роки, набирає чинності з дня його підписання та вважається щорічно продовженим, якщо за місяць до закінчення терміну його дії жодна із сторін не висловила наміру внести до нього зміни або доповнення.

При цьому, пунктом 24 вищевказаного Договору передбачено, що договір може бути розірваний достроково у разі зміни споживачем місця проживання і остаточного припинення користування електричною енергією та у разі неможливості виконувати свої зобов`язання по цьому договору з інших причин.

Таким чином, сторони визначили виключні підстави для розірвання договору.

Яв встановлено судом, 05.06.2015 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про розірвання договору №10664000 від 13.07.2009 року у зв`язку зі зміною споживачем місця проживання і остаточного припинення користування електричною енергією, фактом проживання в квартирі інших мешканців.

Однак, 18.08.2015 року позивачу було відмовлено в розірванні договору оскільки він має заборгованість в сумі 943,33 грн., яка не оплачена.

Вказана заборгованість виникла з тих підстав того, що 15.10.2007 р ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_2 представниками ВАТ «Одесаобленерго» у присутності позивача ОСОБА_1 було виявлено порушення позивачем Правил користування електричною енергією для населення (мовою оригіналу): «самовольное подключение к сетям ОАО «Одессаобленерго» Электрический ІНФОРМАЦІЯ_2 », на підставі чого у відповідності до вимог п. 53 Правил був складений Акт про порушення № 0064221 від 15.10.2007 р., позивачем підписаний.

15.10.2007 року між ВАТ «Одесаобленерго» та ОСОБА_1 укладено договір про погашення заборгованості № 933, за яким позивач по даній справі зобов`язався оплачувати поетапно заборгованість по акту № 0064221 від 15.10.2007 р. у розмірі 2973,14 грн., складеному за адресою: АДРЕСА_2 . Оплати по акту здійснені частково у розмірі 2021,81 грн. На сьогоднішній день заборгованість 943,33 грн. не оплачена.

Зобов`язання по оплаті заборгованості виникли внаслідок встановлення порушення позивачем Правил користування електричною енергією для населення.

Результатом врегулювання відносин між сторонами став укладений 15.10.2007 року між ВАТ «Одесаобленерго» та ОСОБА_1 договір про погашення заборгованості № 933, за яким позивач зобов`язався оплачувати поетапно заборгованість по акту № 0064221 від 15.10.2007 р. у розмірі 2973,14 грн., складеному за адресою: АДРЕСА_2 . Вказаний договір виконаний ОСОБА_1 частково на суму 2021,81 грн., заборгованість складає 943,33 грн.

Договір про користування електричною енергією за адресою: АДРЕСА_2 був укладений 13.07.2009 року.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 зазначав, що з 2010 року він не проживав в квартирі АДРЕСА_3 , що підтверджується Актом начальника КП «ЖКС «Порто-Франківський».

Окрім того, довідкою №1496 від 09.09.2015 року за підписом начальника дільниці №11 КП «ЖКС «Порто-Франківський» встановлено неможливість надати форму АДРЕСА_4 , оскільки такої квартири взагалі не існує.

Також відповідно до довідки за №3136/11 від 18.12.2015 року в списках житлового фонду та на балансі дільниці №11, квартира АДРЕСА_3 не перебуває. Аналогічна інформація надана і Приморською РА у довідці «01-12-2279 від 24.12.2015 року.

Таким чином, висновок суду першої інстанції, що правовідносини з приводу наявності заборгованості виникли з підстав виявлення порушення позивачем Правил користування електричною енергією для населення за договором про погашення заборгованості № 933 від 15.10.2007 року, а не з договору про користування електричною енергією № 10664000 від 13.07.2009 року, є обґрунтованим, а тому вимоги ОСОБА_1 щодо розірвання договору про користування електричною енергією №10664000 від 13.07.2009 року мають бути задоволені з підстав, визначених п. 24 цього договору.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Одесаобленерго» - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 липня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Одесаобленерго» про відшкодування матеріальної, моральної шкоди та зобов`язання розірвати договір залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 28.02.2020 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда