справа №176/2368/19
провадження №2/176/60/20
РІШЕННЯ

Іменем України

27 лютого 2020 р. Жовтоводський міський суд Дніпропетровської області у складі :

головуючого судді Гусейнова К.А.,

при секретарі с/з Бабенко Г.Ю.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Гужви А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Жовті Води цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

04 жовтня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області із вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь суму боргу, проценти, інфляційні витрати та 3 % річних у розмірі 242449,84 грн., в тому числі: 150000 грн. основного боргу; 9986,30 3% річних; 54363,70 грн. проценти; 28099,84 грн. інфляційне збільшення. Крім того просив стягнути судові витрати у розмірі 2424,50 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 01.01.2017 року ним було надано позику ОСОБА_2 в розмірі 150000 грн із зобов`язанням повернути кошти в строк до 30.06.2017 року. Зазначена обставина підтверджується розпискою від 01.01.2017 року. Станом на день складання позовної заяви сума заборгованості залишається невідшкодованою та жодних виплат позивачу на рахунковий рахунок або готівкою від відповідача не надходило, що свідчить про порушення відповідачем взятого на себе зобов`язання за договором позики.

Ухвалою суду від 25 жовтня 2019 року по вищезазначеній справі було відкрито провадження та вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 20.11.2019 року було закрито підготовче судове засідання, а справу призначено до розгляду по суті на 19.12.2019 року.

У зв`язку з пребуванням судді в нарадчій кімнаті по кримінальному провадженню №176/398/18 розгляд справи був відкладений на 29.01.2020 року.

29.01.2020 року судове засідання було відкладено за клопотанням відповідача ОСОБА_2 для ознайомлення з матералами справи до 12.02.2020 року.

12.02.2020 року в судовому засіданні було оголошено перерву до 14.02.2020 року за клопотанням представника відповідача для надання письмового відзиву на позовну заяву.

14.02.2020 року розгляд справи було відкладено за клопотанням представника відповідача до 19.02.2020 року.

19.02.2020 року розгляд справи було відкладено за клопотанням представника відповідача до 27.02.2020 року.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позові та просили суд задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчить письмова розписка про повідомлення часу та місця слухання справи (а.с.100), причини невки суду не повідомили. Письмового відзиву до суду не надходило. Їх неявка відповідно до ч.3 п.1 ст.223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Суд, дослідивши письмові докази по справі вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору з власної ініціативи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним по справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави - ст. 2 ЦПК України.

Судом встановлено, що згідно розписки, оригінал якої досліджений в судовому засіданні, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли правовідносини у зв`язку із наданою останнім борговою розпискою, відповідно до якої відповідач отримав 01 січня 2017 року від позивача грошову суму у розмірі 150000 гривень. Вказану суму боргу відповідач зобов`язався повернути не пізніше 30 червня 2017 року. За невиконання та неналежне виконання своїх обов`язків, які виникли при укладенні даної розписки, відповідач зобов`язується нести відповідальність у відповідності з чинним законодавством (а.с.6).

Частиною 2 ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16, Верховним Судом у постанові по справі №707/2606/16-ц провадження 61-28762св18 від 31.10.2018 року зроблений правовий висновок про те, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, а наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Згідно ст. ст. 526,530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

У відповідності до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З наведеного вбачається, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригіналу боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. Дані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25 квітня 2012 року, справа № 6-24ц12.

Крім того, згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Статтею 1049 ЦК передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.1 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і обов`язки відповідно до договору. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Зі змісту процитованої норми закону можливо зробити висновок, що договір позики може бути строковим або безстроковим.

Якщо в договорі вказано, коли саме позичальник має повернути борг, то такий договір є строковим. Саме від моменту, коли позичальник має повернути борг, відраховуватиметься строк позовної давності (ст. 267 ЦК України) та нараховуватиметься пеня та інші штрафні санкції. У випадку, якщо в договорі не вказано строку повернення коштів, то він вважається безстроковим.

В такому випадку для повернення коштів позикодавець має пред`явити вимогу позичальнику. Така вимога має бути зроблена письмово, вручена позичальнику особисто під розписку або надіслана цінним листом з описом та повідомленням про вручення.

Із досліджених судом доказів, наданих позивачем вбачається, що відповідач зобов`язався повернути борг у розмірі 150000 грн не пізніше 30 червня 2017 року.

Однак, до цього часу відповідач суму боргу не повернув.

З огляду на викладене, враховуючи, що отримання відповідачем позики на загальну суму 150000 грн, що підтверджується змістом дослідженої судом розписки, яка є доказом укладення договору позики, а неповернення суми позики відповідачем за правилами ст. 545 ЦК стверджується наявністю у позивача оригіналу боргової розписки та тим, що вимог позивача він не спростував та ніяких заперечень не надав, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за борговою розпискою від 01 січня 2017 року на загальну суму 150000 грн.

Вимога позивача щодо стягнення з відповідача на його користь процентів, інфляційних витрат та 3% річних також підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплаті кредиторові.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом,пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц зазначає: «Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У ч.2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Отже, 3% річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 150000 грн, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 01 липня 2017 року.

Оскільки на день подачі позову боргове зобов`язання не виконане, 3% річних станом на 18.09.2019 року становлять:150000 грн х 3% х 810 днів : 365 : 100 =9986,30 грн.

При цьому суд погоджується із розрахунком 3% річних, процентів та інфляційних втрат, зробленим позивачем у позовній заяві.

Оскільки позов задовольняється у повному обсязі, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача мають бути стягнуті судові витрати в сумі 2424 грн 50 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 526, 527, 536, 549, 599, 631, 1054 ЦК України та згідно ст.ст. 13, 81, 141, 247, 263-265, 273, 280-282, 287, 288, 354-355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (паспорт серія НОМЕР_1 , виданий Жовтоводським МВ УМВС України в Дніпропетровській області 12.11.2008 року, ІПН НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Новгород-Сіверським РВ УМВС України в Чернігівській області 11.07.1995 року, ІПН НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) суму боргу за договором позики в розмірі 242 449,84 грн., з яких 150000,00 грн. основного боргу; 9986,30 грн. - 3% річних; 54363,70 грн. - проценти; 28099,84 грн. - інфляційне збільшення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 2424,50 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції або згідно п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України апеляційна скарга подається до або через суд першої інстанції, а матеріали справи надсилаються судом за правилами, що діяли до набрання чинності діючої редакції ЦПК України.

Повний текст рішення складено 03.03.2020 року.

Суддя Жовтоводського міського

суду Дніпропетровської області К.А. Гусейнов