Постанова

Іменем України

26 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 357/5634/18-ц

провадження № 61-11515св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 05 червня 2019 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Лапчевської О.Ф., Музичко С. Г. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви

23 травня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Просила, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договорами позики в розмірі 6 615 720,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19 червня 2012 року між нею та ОСОБА_2 укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_2 прийняла у власність від ОСОБА_1 1 200 000,00 грн, що в еквіваленті складало 150 000,00 доларів США, терміном на 5 років, до 19 червня 2017 року, без нарахування процентів.

04 квітня 2014 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 981 750,00 грн, що є еквівалентом 85 000,00 доларів США, а ОСОБА_2 зобов`язалась повернути ОСОБА_1 таку ж саму суму грошових коштів, без нарахування процентів, у строк до 04 квітня 2016 року.

Станом на день звернення до суду із позовом відповідач не повернула позивачу отримані грошові кошти на загальну суму 235 000,00 доларів США.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2019 року у складі судді Кошель Б. І. позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договорами позики у розмірі 6 615 720,00 грн, що еквівалентно 235 000,00 доларам США та судовий збір у розмірі 8 810,00 грн.

Додатковим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2019 року у складі судді Кошель Б. І. заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу розмірі 15 000,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості позовних вимог, та вважав, що сторони у договорах визначили грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Ухвалюючи додаткове рішення суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 було доведено понесення нею витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 05 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2019 року скасовано та ухвалено нове, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 19 червня 2012 року в розмірі 1 200 000,00 грн, за договором позики від 04 квітня 2014 року в розмірі 2 216 052,00 грн, що еквівалентно 85 000,00 доларам США, станом на 23 травня 2018 року (час звернення з позовом до суду), а всього 3 416 052,00 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 8 810,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 6 822,90 грн.

Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 14 серпня 2019 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 2 838,00 грн.

Частково задовольняючи апеляційну скаргу суд апеляційної інстанції виходив з того, що рішення місцевого суду від 22 січня 2019 року постановлено з неповним з`ясуванням обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Апеляційний суд виходив з того, що згідно пункту 1 договору позики від 19 червня 2012 року ОСОБА_2 прийняла у власність від ОСОБА_1 1 200 000 грн, що в еквіваленті складає 150 000 доларів США. Договір не містить умов щодо зобов`язання повернення позики у доларах США, тому апеляційний суд, вважаючи, що умовами договору передбачено надання грошей в позику в національній валюті України, дійшов висновку, що саме 1 200 000 грн підлягає стягненню.

Посилаючись на пункт 1 договору позики від 04 квітня 2014 року за яким ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 981 750,00 грн, що є еквівалентом 85 000,00 доларів США та пункт 3 договору, яким сторони передбачили зобов`язання повернути суму грошей у доларах США незалежно від офіційного курсу Національного банку України на день платежу та з урахуванням статті 533 ЦК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з відповідача підлягає стягненню борг за договором позики від 04 квітня 2014 року в розмірі 2 216 052 грн, що еквівалентно 85 000,00 доларам США, станом на 23 травня 2018 року (час звернення з позовом до суду).

Приймаючи додаткову постанову суд апеляційної інстанції виходив з того, що вказані позивачем витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000 грн є завищеними. Вважав, що у зв`язку із тим, що адвокат Батура П. О. надавав правничу допомогу позивачу у суді першої інстанції була відсутня необхідність у повторному вивченні матеріалів справи на стадії апеляційного перегляду, а перевірка рішення суду на його відповідність вимогам законодавства, не належить до компетенції адвоката. Вимоги про стягнення витрат, а саме: участь представника в судовому засіданні 17 квітня 2019 року з урахування проїзду (судодень) - 2 500 грн та участь представника в судовому засіданні 05 червня 2019 року з урахування проїзду (судодень) - 2 500 грн, апеляційний суд вважав необґрунтованим та безпідставним, адже договором про надання правничої допомоги від 22 травня 2018 року не передбачено гонорар адвоката - судодень у розмірі 2 500 грн. Апеляційний суд дійшов висновку, що витрати на правничу допомогу підлягають зменшенню до 5 500 грн, а оскільки постановою Київського апеляційного суду від 05 червня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, відтак витрати на правничу допомогу підлягають розподілу пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд апеляційної інстанції зазначав, що у позовній заяві ОСОБА_1 просила стягнути 6 615 720,00 грн, апеляційним судом позовні вимоги задоволені на суму 3 416 052,00 грн, тобто на 51,6 %, отже з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 2 838,00 грн (51,60 % від 5 500,00 грн) витрат на правничу допомогу.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У червні 2019 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 05 червня 2019 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила оскаржувану постанову в частині стягнення з неї боргу за договором позики від 04 квітня 2014 року у розмірі 2 216 052,00 грн, що еквівалентно 85 000,00 доларам США, станом на 23 травня 2018 року (час звернення із позовом до суду) скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з неї на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 04 квітня 2014 року у розмірі 981 750,00 грн.

У липні 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Чекалов А. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 05 червня 2019 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову суду апеляційної інстанції, а рішення місцевого суду залишити в силі.

Узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що за умовами пункту першого договору позики від 04 квітня 2014 року ОСОБА_1 передала відповідачу 981 750,00 грн, що в еквіваленті становить 85 000,00 доларів США, а ОСОБА_2 зобов`язувалася повернути таку ж суму грошових коштів без нарахування відсотків у строк до 04 квітня 2016 року. У пункті 3 договору вказано, що ОСОБА_2 зобов`язується повернути суму грошей у доларах США незалежно від офіційного курсу Національного банку України на день платежу шляхом обміну 981 750,00 грн на долари США. Отже, на думку заявника, за вказаним договором вона взяла на себе обов`язок повернути лише 981 750,00 грн незалежно від офіційного курсу долара США на день платежу.

ОСОБА_2 вказує, що апеляційним судом було неправильно застосовано статтю 533 ЦК України, що призвело до стягнення з неї 2 216 052,00 грн, оскільки пункт 3 договору не містить обов`язку повертати грошову суму у розмірі 85 000,00 доларів США.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції стягнувши із відповідача 1 200 000,00 грн боргу за договором від 19 червня 2012 року дійшов до неправильних висновків вказавши, що стягненню підлягає саме ця сума, адже в договорі зазначено, що її еквівалент складає 150 000,00 доларів США, умов щодо повернення позики у доларах США договір не містить. Вимог щодо стягнення боргу саме в іноземній валюті позивач не заявляла.

Доводом касаційної скарги є також те, що позовні вимоги стосувалися повернення боргу за договорами позики від 19 червня 2012 року та 04 квітня 2014 року саме у гривні із визначенням суми такої заборгованості відповідно до офіційного курсу.

Разом із тим представник позивача вказує, що хоча умовами договору позики від 19 грудня 2012 року і не передбачено порядку його виконання з повернення суми позики, проте такі умови закріплені у статті 533 ЦК України, а тому її приписи повинні застосовуватись до правовідносин, що склалися між сторонами цього договору.

Представник позивача вказував, що між позивачем та відповідачем було правомірно укладено договори позики, зобов`язання за якими виражене у грошовій одиниці України - гривні із зазначенням грошового еквіваленту суми позики у іноземній валюті - доларах США.

Зазначає, що апеляційний суд змінив грошовий еквівалент зобов`язання, вираженого сторонами договору позики від 19 червня 2012 року, відтак допустив неправильне застосування норм матеріального права, зокрема статей 524, 526, 533 ЦК України та не врахував правових висновків Верховного Суду щодо їх застосування (справи № 373/2054/16-ц, № 607/12028/13-ц).

Узагальнені доводи осіб, які подали відзиви на касаційні скарги

У липні 2019 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Чекалова А. В. до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 в якій представник позивача просить у задоволенні її касаційної скарги відмовити, а касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Представник позивача вказує, що доводи касаційної скарги відповідача є необґрунтованими, договорами позики від 04 квітня 2014 року та від 16 червня 2012 року визначено обов`язок повернути позику у гривнях із визначенням такої суми заборгованості відповідно до офіційного курсу долара США.

У серпні 2019 року до Верховного Суду від представника ОСОБА_2 - адвоката Гончар Л. В. надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 в якій остання просить у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 відмовити, а касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити на підставі викладених у ній доводів.

Представник ОСОБА_2 не погоджується із доводами касаційної скарги ОСОБА_1 та зазначає, що за договором позики від 16 червня 2012 року її довіритель отримала в борг саме 1 200 000,00 грн, які суд апеляційної інстанції правильно з неї стягнув. Позивач фактично погодилась із висновками апеляційного суду про стягнення з неї саме такої суми боргу, адже до подачі касаційної скарги нею було подано до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області позов про стягнення інфляційних витрат саме на вказану суму заборгованості, аналогічні доводи містять також і письмові пояснення, подані до Верховного Суду. Також зазначає, що договором позики від 04 квітня 2014 року передбачено обов`язок повернення боргу саме у сумі 981 750,00 грн.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалами Верховного Суду від 27 червня 2019 року та від 15 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.

11 вересня 2019 року справа № 357/5634/18 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 грудня 2019 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судами встановлено, що 19 червня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до пункту 1 якого остання прийняла у власність від ОСОБА_1 1 200 000 грн, що в еквіваленті складає 150 000 доларів США, терміном на 5 років, тобто до 19 червня 2017 року, без нарахування процентів, що підтверджується відповідним договором.

Апеляційним судом встановлено, що договір від 19 червня 2012 року не містить умов щодо зобов`язання повернення позики у доларах США.

04 квітня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до пункту 1 якого ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 981 750,00 грн, що є еквівалентом 85 000,00 доларів США, а остання зобов`язалась повернути таку ж суму грошових коштів без нарахування процентів, що підтверджується відповідним договором.

Відповідно до пункту 3 вказаного договору позичальник зобов`язується повернути суму грошей в доларах США незалежно від офіційного курсу Національного банку на день платежу.

Відповідно до пункту 4 договору позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк до 04 квітня 2016 року.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому в тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що у касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною другою статті 533 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Ця норма кореспондується із приписами статті 524 ЦК України, згідно з якими зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Тобто виконання зобов`язання у гривнях з урахуванням еквівалента іноземної валюти можливе лише у разі якщо сторони узгодили це у договорі.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046, частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме в тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Судами встановлено, що 19 червня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до пункту 1 якого остання прийняла у власність від ОСОБА_1 1 200 000 грн, що в еквіваленті складає 150 000 доларів США, терміном на 5 років, тобто до 19 червня 2017 року, без нарахування процентів. Договір посвідчено нотаріально.

Пунктом 2 вищевказаного договору передбачено, що повернення позичених грошей повинне бути здійснене в м. Біла Церква Київської області.

Таким чином доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано до спірних правовідносин норми частини другої статті 533 ЦК України в частині стягнення з відповідача 1 200 000,00 грн за договором позики від 16 червня 2012 року є обґрунтованими та такими, що заслуговують на увагу.

Отже, колегія суддів доходить висновку, що судом апеляційної інстанції не було в повній мірі встановлено зміст спірних правовідносин, що виникли між сторонами на підставі укладеного 16 червня 2012 року договору позики, та не з`ясовано, якими правовими нормами їх врегульовано, а тому висновок апеляційного суду про те, що саме 1 200 000,00 грн підлягають стягненню з відповідача на користь позивача є передчасним.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про неврахування судом апеляційної інстанції правових позицій Верховного Суду, викладених у справах № 373/2054/16-ц та № 607/12028/13-ц, оскільки у наведених заявником постановах Верховного Суду та оскаржуваних судових рішеннях встановлено різні фактичні обставини справ.

Разом із тим, з огляду на викладене вище, переглядаючи справу в межах доводів касаційної скарги ОСОБА_2 та вимог ОСОБА_1 , заявлених до суду першої інстанції, колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги відповідача про те, що за договором позики від 04 квітня 2014 року вона зобов`язана повернути ОСОБА_1 лише 981 750 грн незалежно від офіційного курсу долара США на день платежу, адже таке твердження відповідача суперечить приписам частини другої статті 533 ЦК України, спростовується висновками судів попередніх інстанцій та змістом укладеного між сторонами договору позики.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, та стягуючи з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договорами позики у розмірі 6 615 720,00 грн, що еквівалентно 235 000,00 доларам США суд першої інстанції виходив із їх обґрунтованості.

Посилаючись на пункт 1 договору позики від 04 квітня 2014 року за яким ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 981 750,00 грн, що є еквівалентом 85 000,00 доларів США та пункт 3 договору, яким сторони передбачили зобов`язання повернути суму грошей у доларах США незалежно від офіційного курсу Національного банку України на день платежу та з урахуванням статті 533 ЦК України за якою грошове зобов`язання має бути виконане обов`язково у гривнях, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з відповідача підлягає стягненню борг за договором позики від 04 квітня 2014 року в розмірі 2 216 052 грн, що еквівалентно 85 000,00 доларам США, станом на 23 травня 2018 року (час звернення з позовом до суду).

Проте, ухвалюючи такі рішення, судами обох інстанцій було залишено поза увагою наступне.

Колегія суддів зазначає, що якщо заборгованість за грошовим зобов`язанням стягується в судовому порядку, сума боргу визначається за курсом на день прийняття судового рішення, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Вказана правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі № 537/6309/16-ц (провадження № 61-43424св18).

Отже, на день ухвалення рішення, при визначенні суми до стягнення, суд повинен визначити і врахувати курс долара США та ухвалити рішення про стягнення сум в межах заявлених позовних вимог.

Зі змісту оскарженого судового рішення не вбачається, що суд апеляційної інстанції врахував вказане та встановив дійсний розмір заборгованості, станом на день прийняття постанови.

Зазначене вище перешкоджає суду касаційної інстанції, без встановлення вказаних фактичних обставин, ухвалити правильне рішення по суті спору.

У зв`язку з наведеним постанову апеляційного суду не можна вважати законною та обґрунтованою.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Виходячи з викладеного, касаційні скарги підлягають частковому задоволенню, а ухвалене у справі судове рішення апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, враховуючи необхідність встановлення обставин, наведених вище.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене - правильно застосувати до спірних правовідносин норми статті 533 ЦК України, правильно встановити розмір заборгованості на день ухвалення рішення та визначити суму до стягнення у співвідношенні із розміром заявлених позовних вимог.

Разом з тим колегія суддів вважає за необхідне зверну увагу суду апеляційної інстанції на наступне.

З письмових пояснень до касаційної скарги ОСОБА_2 вбачається, що 01 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулась у суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України у розмірі 244 936,94 грн за період з 19 червня 2017 року до 13 червня 2019 року, виходячи із суми боргу у розмірі 1 200 000,00 грн, стягнутих судовим рішенням Київського апеляційного суду від 05 червня 2019 року у справі № 357/5634/18 відповідно до договору позики від 19 червня 2012 року, витрат по сплаті судового збору 2 449,37 грн та витрат на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн, які вона очікує понести, покласти на відповідача.

Київським апеляційним судом у справі № 357/7022/19 від 13 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено: рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 вересня 2019 року скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги задоволено: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму інфляційних втрат за період з 19 червня 2017 року до 13 червня 2019 року в розмірі 244 936,94 грн та судові витрати у сумі 6123,43 грн.

Отже при новому апеляційному розгляді суд апеляційної інстанції повинен врахувати, що ОСОБА_1 реалізувала своє право на стягнення інфляційних втрат за договором позики від 19 червня 2012 року.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховний Суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 05 червня 2019 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 14 серпня 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк І. М. Фаловська