ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1770/20 Справа № 185/2052/19 Головуючий у першій інстанції: Юдіна С. Г. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2020 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Догоновій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його бабуся ОСОБА_4 . Після її смерті залишилося спадкове майно, а саме квартира АДРЕСА_1 . У 2016 році ОСОБА_4 захворіла на онкологічне захворювання. Будучи хворою, однак спроможною самостійно рухатися та обслуговувати себе, ОСОБА_4 висловила бажання скласти заповіт. Враховуючи що у 2017 році на тимчасово окупованій території у м.Донецьку не було нотаріусів які б посвідчили заповіт відповідно до норм українського законодавства, а ОСОБА_4 не могла за станом здоров`я виїхати за межі тимчасово окупованої території, заповіт було посвідчено нотаріусом який здійснював свою діяльність на окупованій території. Відповідно до заповіту ОСОБА_4 , діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та керуючи ними, на випадок своєї смерті заповіла позивачу належну їй на праві власності квартиру. На підтвердження задовільного стану здоров`я 27 жовтня 2017 року ОСОБА_4 відвідала міський психоневрологічний диспансер та отримала довідку. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 30 березня 2018 року встановлено факт смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Донецьк. Після смерті бабусі позивач фактично прийняв спадщину за заповітом щодо нерухомого майна і не відмовлявся від неї. 26 лютого 2019 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Миколаївського нотаріального округу Пехлак Оксани Володимирівни із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 на підставі заповіту, однак нотаріусом йому було відмовлено у зв`язку з тим, що заповіт був складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Позивач вважає, що документи, видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території, як виняток, можуть братись до уваги та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку, у тому числі у сукупності з показами свідків. Тому, позивач просив визнати за ним, в порядку спадкування за заповітом, право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої донецької нотаріальної контори 11.05.2002 року, ОСОБА_4 належала квартира АДРЕСА_1 (а.с. 17-19 т.1).

Відповідно до копій документів медичних закладів виданих Міністерством охорони здоров`я Донецької Народної Республіки, у 2016 році ОСОБА_4 встановлено діагноз рак і саркома (а.с. 34-62 т.1).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданого Бахмутським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 05 квітня 2018 року, актовий запис №531, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11 т.1).

На підтвердження позову позивачем надано письмовий документ - заповіт серії НОМЕР_2 від 26 жовтня 2017 року, де зазначено, що ОСОБА_4 на випадок її смерті здійснено розпорядження, вона заповідає ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 . Даний письмовий документ містить ознаки посвідчення нотаріусом Донецької народної республіки Донецького нотаріального округу Пауковим Д.Л., ДНР, м.Донецьк (а.с.12 т.1).

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 30 березня 2018 року встановлено факт смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м. Міас Челябінської області, що померла ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Донецьку Донецької області, Україна (а.с. 14, 15 т.1).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є онуком померлої ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_3 про народження ОСОБА_1 де батьками зазначені - ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (а.с. 16 т.1) та згідно свідоцтва серії НОМЕР_4 про народження ОСОБА_3 , де батьками зазначені - ОСОБА_6 та ОСОБА_4 (а.с. 13 т.1).

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є синами померлої ОСОБА_4

26 лютого 2019 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Пехлак О.В. із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_4 , посвідченим 26 жовтня 2017 року нотаріусом ДНР Донецького міського нотаріального округу Пауковим Д.Л.

Постановою приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Пехлак О.В. від 01.03.2019 року позивачу відмовлено, оскільки згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 18.04.2018 року за № 51618118 будь-який зареєстрований заповіт у вищевказаному реєстрі відсутній. У постанові також зазначено, що представлений ОСОБА_1 заповіт є недійсним з моменту вчинення і не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю (а.с. 30-32 т.1).

Статтею ст. 1247 ЦК України, визначені загальні вимоги до заповіту, а саме: заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення; заповіт має бути особисто підписаний заповідачем; якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу; заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу; заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Згідно розпорядження КМУ від 07 листопада 2014 року №1085-р "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення", до зазначених населених пунктів відноситься м. Донецьк.

Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Згідно ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території. Правовий режим тимчасово окупованої території може бути визначено, змінено чи скасовано виключно законами України.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Згідно до пунктів 3, 4, 5 статті 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території право власності охороняється згідно із законодавством України. За фізичними особами, незалежно від набуття ними статусу біженця чи іншого спеціального правового статусу, підприємствами, установами, організаціями зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо воно набуте відповідно до законів України. Набуття та припинення права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території. У разі неможливості здійснення державним реєстратором повноважень щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на тимчасово окупованій території орган державної реєстрації визначається Кабінетом Міністрів України. На тимчасово окупованій території будь-який правочин щодо нерухомого майна, у тому числі щодо земельних ділянок, вчинений з порушенням вимог цього Закону, інших законів України, вважається недійсним з моменту вчинення і не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, судам необхідно враховувати, що не допускається визнання дійсним заповіту, який є нікчемним у зв`язку з порушенням вимог щодо його форми та порядку посвідчення. У цьому разі судам слід застосовувати статтю 1257 ЦК, оскільки норми глави 85 ЦК України не передбачають можливості визнання заповіту дійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що заповіт від 26 жовтня 2017 року, складений на ім`я позивача, має ознаки посвідчення нотаріусом Донецької народної республіки Донецького нотаріального округу Пауковим Д.Л. (ДНР, м.Донецьк), - колегія приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки зазначений заповіт не створює правових наслідків, згідно положень ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Відповідний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року в справі №638/4895/15-ц.

Доводи апелянта щодо підтвердження свідками ОСОБА_6 та ОСОБА_7 тяжкого стану здоровя спадкодавця, відсутність у неї можливості пересуватись на великі відстані не спростовують викладеного вище висновку суду про відсутність підстав для задоволення позову.

Колегія наголошує, що ні місцевому, ні апеляційному судам позивачем не надано укладеного у належній письмовій нотаріальній формі заповіту ОСОБА_4 ; клопотань про витребування відповідних доказів судом не заявлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколом та звукозаписом судового засідання.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія приходить до висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді