Єдиний унікальний номер 233/3887/19
Номер провадження 22-ц/804/550/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2020 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача: Будулуци М.С.

суддів: Гапонова А.В., Космачевської Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення сторін в місті Бахмут Донецької області апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» на заочне рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 20 листопада 2019 року в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (справа 233/3887/19, суддя Мартиненко В.С., повний текст рішення складено 20 листопада 2019 року в місті Костянтинівка Донецької області), -

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» (далі ПАТ АКБ «Індустріалбанк», Банк) звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 15102/31/к від 18 травня 2013 року, що виникла станом на 11 червня 2019 року в розмірі 38 739 грн. 39 коп.

В обґрунтування позовних вимог Банк посилався на те, що 18 травня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ «АБ «Експрес-Банк», правонаступником якого є позивач, був укладений кредитний договір № 15102/31/к, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит на споживчі потреби в сумі 25 000,00 грн., терміном користування на 36 місяців з 18 травня 2013 року по 18 травня 2016 року зі сплатою процентів в розмірі 28,0 % річних, а з часу припинення зарахування заробітної плати та інших виплат від підприємства, яке було роботодавцем позичальника на момент укладення кредитного договору, в розмірі 38 % річних.

Проте, відповідач взяті на себе кредитні зобов`язання належним чином не виконав, в зв`язку з чим станом на 11 червня 2019 року за ним утворилась вказана кредитна заборгованість, яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 11 890,35 грн., заборгованості за процентами в розмірі 22 306,93 грн. та інфляційного нарахування на суму простроченого кредиту 4 542,11 грн., а всього 38 739 грн. 39 коп.

Заочним рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 20 листопада 2019 року позов Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» заборгованість за кредитним договором № 15102/31/к від 18 травня 2013 року станом на 11 червня 2019 року, яка включає: заборгованість за кредитом в розмірі 11 890 гривень 35 копійок; заборгованість за процентами за користування кредитом в розмірі 5 251 гривень 03 копійки; інфляційне збільшення заборгованості за період з 01 липня 2016 року по 30 квітня 2019 року в розмірі 4 542 гривень 11 копійок, а всього в розмірі 21 683 гривень 49 копійок.

В частині позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» заборгованості за процентами за кредитним договором № 15102/31/к від 18 травня 2013 року станом на 11 червня 2019 року в розмірі 17 055 гривень 90 копійок відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 1 075 гривень 24 копійок.

З рішеннями суду не погодилось Публічне акціонерне товариство Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» (далі - ПАТ АКБ «Індустріалбанк», Банк) та подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову та постановити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано, що кредитним договором встановлено окремі проценти, як плата за користування коштами внаслідок прострочення повернення кредиту. Ці проценти відрізняються від процентів, як плати за користування кредитом протягом строку кредиту.

Банк не погоджується з висновком суду щодо неправомірності умов, передбачених п.п 1.6, 1.7 кредитного договору, стосовно нарахування комісії за надання кредиту в розмірі 1 875 грн. одноразово в момент отримання кредиту та комісії з зарахування кредитних коштів на поточний (картковий) рахунок позичальника в розмірі 115,63 грн. Апелянт зазначив, що вказані умови нарахування комісії прописані в кредитному договорі, а відповідач взяв на себе зобов`язання за цим кредитним договором, в тому числі, сплатити комісію за надання кредиту та комісію за зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника.

(а.с. 87 - 93)

Відзив на апеляційну скаргу позивача відповідачем до апеляційного суду не направлявся.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦПК України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки ціна вказаного позову складає 38 739 грн. 39 коп., то апеляційну скаргу розглянуто без повідомлення учасників справи.

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог сторонами не оскаржується, а тому рішення суду в цій частині апеляційним суд не переглядалося.

За приписами ч.ч. 1 - 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі. Суд не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено наступні неоспорені обставини.

18 травня 2013 року між АБ «Експрес-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 15102/31/к (кредит на споживчі цілі із зарахуванням грошових коштів на картковий рахунок НСМЕП), відповідно до умов якого відповідач отримав кредит на споживчі потреби в сумі 25 000,00 грн. на строк 36 місяців з 18 травня 2013 року по 18 травня 2016 року зі сплатою процентів. Процентна ставка є фіксованою. З моменту укладання договору до моменту припинення здійснення зарахування заробітної плати та інших виплат від підприємства, яке було роботодавцем позичальника на момент укладення цього договору, на поточний (картковий) рахунок, відкритий у кредитодавця, процентна ставка становить 28% річних. З моменту припинення зарахування заробітної плати та інших виплат від підприємства, яке було роботодавцем позичальника на момент укладення цього договору, на поточний (картковий) рахунок, відкритий у кредитодавця, до закінчення строку дії договору процентна ставка становить 38 % річних.

Пунктом 1.6 кредитного договору передбачено, що за надання кредитодавцем позичальнику супутніх послуг, які пов`язані з отриманням та обслуговуванням кредиту, позичальник сплачує кредитодавцю плату згідно тарифів, зазначених в Додатку № 1, що є невід`ємною частиною договору.

Відповідно до п.1.7 кредитного договору, сукупна вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним вартість супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань позичальника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту, визначені в Додатку № 1, що є невід`ємною частиною договору.

Згідно з п. 2.4 кредитного договору, кредит надається позичальнику шляхом перерахування кредиту на поточний (картковий) рахунок позичальника, на який здійснюється зарахування заробітної плати та інших виплат від підприємства-роботодавця.

Пунктом 2.5 кредитного договору визначено, що погашення кредиту позичальником здійснюється шляхом безготівкового перерахування на рахунок, вказаний в п. 2.3 договору, та/або шляхом внесення готівки в касу кредитодавця для зарахування на вище зазначений рахунок грошових коштів в сумах та в терміни, визначені в Додатку № 1 до цього договору, що є невід`ємною частиною договору.

Відповідно до п. 2.7 зазначеного договору, суми грошових коштів, які фактично надійшли на погашення заборгованості позичальника за договором, спрямовуються кредитодавцем на погашення заборгованості позичальника в такій послідовності: в першу чергу погашається заборгованість по простроченим нарахованим процентам за користування кредитом, в другу чергу погашається заборгованість по нарахованим процентам за користування кредитом, в третю чергу погашається заборгованість по простроченій сумі кредиту, в четверту чергу погашається заборгованість по сумі кредиту, в п`яту чергу погашається заборгованість по сплаті інших платежів за договором.

Пунктом 4.1 встановлено, що проценти за користування кредитом нараховуються кредитодавцем щомісячно в останній робочий день звітного місяця (без врахування останнього робочого дня звітного місяця та послідуючих неробочих днів місяця), починаючи з останнього робочого дня попереднього звітного місяця, а також по факту повного погашення кредиту, методом факт/факт за ставкою, визначеною договором, виходячи з 365/366 календарних днів у році. При цьому, при нарахуванні процентів за кредитом день його повернення кредитодавцеві не враховується.

Згідно з п.4.3 кредитного договору, проценти за користування простроченою сумою кредиту нараховуються на прострочену суму кредиту за фактичну кількість днів користування кредитом, включаючи день виникнення простроченої заборгованості та не включаючи день погашення такої заборгованості за ставкою, яка визначається як сума ставки, визначеної в п.1.4 договору та 5 процентів річних.

Судом встановлено, що у зв`язку з реорганізацією Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Експрес-Банк» шляхом приєднання до Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк», останнє є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Експрес-Банк», згідно з п.п. г п. 11 ч. 4 ст. 1 Закону України «Про спрощення процедур реорганізації та капіталізації банків», що підтверджується витягом із статуту, затвердженим НБУ 11 червня 2018 року.

27 листопада 2014 року відбулось останнє перерахування заробітної плати на рахунок відповідача. Останнє часткове погашення заборгованості за кредитним договором відбулось 06 листопада 2014 року, зокрема за тілом кредиту в розмірі 695 грн. 00 коп. та за процентами за користування кредитом в розмірі 307,05 грн.

Проте, в порушення умов кредитного договору, ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач кредитні зобов`язання за договором в повному обсязі не виконав, у зв`язку з чим станом на 11 червня 2019 року позивачем нарахована заборгованість в розмірі 38 739 грн. 39 коп., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 11 890,35 грн., заборгованості за процентами в розмірі 22 306,93 грн., інфляційного збільшення заборгованості за кредитом в розмірі 4 542,11 грн.

Суд, розглядаючи питання обґрунтованості вимог по стягненню відсотків за користування кредитом після 17 червня 2016 року, дійшов висновку, що сторони погодили строк виконання позичальником свого зобов`язання з повернення кредитної заборгованості - до 17 червня 2016 року.

Відтак, на думку суду, нарахування процентів за кредитним договором після спливу вказаного строку припиняється на підставі ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 530 ЦК України, що відповідає висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Велика Палата Верховного Суду у вищезазначеній постанові вказала на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З огляду на вказане, Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь заборгованості за процентами, нарахованої за період з 18 червня 2016 року по 11 червня 2019 року в розмірі 15 065,27 грн. задоволенню не підлягають.

Крім того, суд дійшов висновку, що неправомірними є умови, що передбачені п.п 1.6, 1.7 кредитного договору, стосовно нарахування комісії за надання кредиту в розмірі 1 875 грн. одноразово в момент отримання кредиту та комісії з зарахування кредитних коштів на поточний (картковий) рахунок позичальника в розмірі 115,63 грн.

При вирішенні цього питання суд посилався на наступне.

Необґрунтованим є посилання позивача на положення кредитного договору про те, що передбачена п. 4.3 кредитного договору можливість нарахування процентів на прострочену суму кредиту є процентами в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦПК України, так як умова договору не передбачає можливості нарахування таких процентів після строку кредитування.

Крім того, судом встановлено, що п. 1.6, п. 1.7 кредитного договору № 15102/31/к від 18 травня 2013 року та Додатком № 1 до даного договору було передбачено плату за надання кредитодавцем позичальнику супутніх послуг, які пов`язані з отриманням та обслуговуванням кредиту комісії за надання кредиту в розмірі 1 875,00 грн. одноразово в момент отримання кредиту та комісії за зарахування кредитних коштів на поточний (картковий) рахунок позичальника в розмірі 115,63 грн. в момент отримання кредитних коштів, що були перераховані відповідачем ОСОБА_1 на користь позивача 18 травня 2013 року, що підтверджується банківськими виписками по рахунку відповідача.

Суд дійшов висновку про те, що передбачена п.1.6, п. 1.7 умова кредитного договору щодо надання банку плати комісії за надання кредиту в розмірі 1 875,00 грн. та комісії за зарахування кредитних коштів на поточний (картковий) рахунок позичальника в розмірі 115,63 грн., не може бути визнано додатковою послугою, за яку може бути нарахована така плата.

При вирішенні цього питання суд посилався на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин), договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Частиною 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) встановлено, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

У Рішенні від 10.11.2011 року Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення Закону (1023-12 ), які є предметом офіційного тлумачення у справі, спрямовані на захист прав споживачів кредитних послуг та збалансування цих прав з іншими суспільними цінностями, що захищаються публічною владою. Тому в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону ( 1023-12 ) у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (254к/96-ВР) слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

У розумінні ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга означає діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Оскільки судом встановлено неправомірне зарахування платежу відповідача в загальній сумі 1 990,63 грн. (1875,00 + 115,63) на сплату комісійної винагороди за надання кредиту та зарахування кредитних коштів на поточний (картковий) рахунок позичальника, суд дійшов висновку про те, що вказана сума грошових коштів має бути віднесена на погашення простроченої заборгованості за процентами в зазначеному розмірі, що відповідає п. 2.7 кредитного договору щодо черговості погашення заборгованості.

Підсумовуючи наведене, заборгованість за процентами за період з 18 травня 2013 року по 17 червня 2916 року, що підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 , за підрахунками суду складає 5 251,03 грн., виходячи з розрахунку 22 306,93 грн.(загальна сума нарахованих позивачем процентів) 15 065,27 грн. (проценти, що незаконно нараховані за період з 18 червня 2016 року по 11 червня 2019 року) 1 990,63 грн.(комісія).

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом в загальній сумі 17 055,90 грн. задоволенню не підлягають. Суд стягнув з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ПАТ АКБ «Індустріалбанк» заборгованість за кредитом в розмірі 11 890,35 гривень; заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 5 251,30 гривень; інфляційне збільшення заборгованості за період з 01 липня 2016 року по 30 квітня 2019 року в розмірі 4 542,11 гривень, а всього 21 683,49 гривень.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами, дав їм належну оцінку і обґрунтовано частково задовольнив заявлений позов в сумі 21 683,49 гривень, відмовивши в задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів за користування кредитом в загальній сумі 17 055,90 грн., з яких 15 065,27 грн. - незаконно нараховані проценти за період з 18 червня 2016 року по 11 червня 2019 року та 1 990,63 грн. комісія.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та встановленим обставинам справи.

Апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу ПАТ АКБ «Індустріалбанк» слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, з огляду на наступне.

За приписами ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Всупереч тверджень позивача, суд ухвалив рішення на підставі наявних у справі доказів, яким дав належну оцінку, правильно встановив фактичні обставини справи. При вирішенні справи суд застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та ухвалив рішення, яке в повній мірі відповідає вимогам закону.

Довід апеляційної скарги позивача, про те, що судом першої інстанції не враховано, що кредитним договором встановлено окремі проценти, як плата за користування коштами внаслідок прострочення повернення кредиту, апеляційним судом визнається помилковим, з огляду на наступне.

Постановою Великої Палати Верховного суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (№14-10цс18) визначено, що відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги, згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, припиняється. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказані висновки Великої Палати Верховного Суду стосуються усіх видів процентів, незалежно від підстави їх виникнення.

Довід апеляційної скарги про те, що комісія за договором кредитування є цілком законною, апеляційним судом визнається помилковим, оскільки позивачем не спростовано, що п.1.6, п. 1.7 кредитного договору, якими передбачено плату за надання кредитодавцем позичальнику супутніх послуг, які пов`язані з отриманням та обслуговуванням кредиту, інших фінансових зобов`язань, є нікчемними з моменту укладення кредитного договору. Враховуючи висновки Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року, та інше наведене законодавство, що регулює захист прав споживачів у кредитних відносинах, суд першої інстанції правильно зробив перерахунок сплачених відповідачем грошей на погашення відсотків за користування кредитом та відмовив у стягнення процентів за користування кредитом .

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги позивача не спростовують правильних та мотивованих висновків суду першої інстанціє, а тому апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню.

Всупереч тверджень апелянта, при вирішенні справи суд першої інстанції повно з`ясував всі обставини справи, належно оцінив докази, з урахуванням вимог закону щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, правильно встановив фактичні обставини справи. Виниклим правовідносинам суд надав правильну правову оцінку і обґрунтовано відмовив позивачу в задоволенні позову в частині стягнення процентів за користування кредитом в сумі 17 055,90 грн.

Правові висновки суд повно виклав у рішенні та належно їх мотивував.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, дотримуючись принципу верховенства права, правильно вирішив справу, відповідно до вимог чинного законодавства.

Отже, оскаржуване рішення постановлено судом першої інстанції з додержанням норм права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 20 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений та долучений до матеріалів справи 03 березня 2020 року.

Суддя - доповідач: М.С. Будулуца

Судді: А.В. Гапонов

Т.В. Космачевська