ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

24 листопада 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 747/134/20

Головуючий у першій інстанції - Косенко Ю. Л.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1198/20, № 22-ц/4823/1199/20

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Бобрової І.О., Шитченко Н.В.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: державний нотаріус Варвинської районної державної нотаріальної контори Зеленський Сергій Миколайович,

ОСОБА_5 ,

ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 29 липня 2020 року (ухвалене о 15:20, повний текст рішення складено 06 серпня 2020 року) та додаткове рішення цього суду від 10 серпня 2020 року (ухвалене о 14:12) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним спадкового договору та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами в порядку спадкування за законом, -

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому, посилаючись на ст. 203, 215 ЦК України, просила:

1) визнати недійсним спадковий договір від 07.02.2019, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ;

2) визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті померлого ОСОБА_4 право власності на спадкове майно - 1/2 частину домоволодіння: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований на земельній ділянці за кадастровим номером :03:001:0753 по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 211.

Позов обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік - ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилась спадщина на вищевказаний спірний житловий будинок. Після звернення до Варвинської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка, позивачка дізналась, що 07.02.2019 між померлим ОСОБА_4 (відчужувач) та його сином від першого шлюбу ОСОБА_2 (набувач) було укладено спадковий договір, за яким ОСОБА_4 після своєї смерті передає у власність ОСОБА_2 спірний житловий будинок.

Умовами вказаного договору на набувача було покладено наступні обов`язки:

- забезпечення відчужувача лікарськими засобами згідно з рекомендаціями лікаря, незалежно від вартості таких лікарських засобів,

- після смерті відчужувача поховати його на цвинтарі в межах Талалаївської об`єднаної територіальної громади.

Позивачка вважає оспорюваний спадковий договір недійсним, з огляду на те, що з моменту його підписання та до моменту смерті ОСОБА_4 відповідач жодного разу не виконав покладені на нього спадковим договором обов`язки щодо забезпечення померлого ОСОБА_4 лікарськими засобами згідно з рекомендаціями лікаря та не брав участі в організації його лікування. Забезпечення померлого чоловіка лікарськими засобами згідно з рекомендаціями лікаря та безпосередня організація самого процесу лікування як дистанційного, так і стаціонарного, а також його поховання, здійснювалися виключно її силами.

Вказує, що сторони є спадкоємцями першої черги за законом померлого ОСОБА_4 , як дружина та син, та, відповідно, мають право на спадкування по 1/2 частині спірного житлового будинку.

Рішенням Талалаївського районного суду Чернігівської області від 29.07.2020 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Додатковим рішенням Талалаївського районного суду Чернігівської області від 10.08.2020 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 18 350,35 грн судових витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення та додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на незаконність, порушення норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до повторного викладу змісту позовної заяви та полягають у тому, що забезпечення померлого чоловіка лікарськими засобами, організація лікування здійснювались виключно силами позивачки, що підтверджено фіскальними чеками з аптечних закладів. Поховання ОСОБА_4 було здійснено фактично лише її силами. Відповідач же не надав жодного доказу на підтвердження факту придбання ним лікарських препаратів та забезпечення лікування померлого. Зазначені обставини, а саме невиконання розпоряджень померлого за спадковим договором, за твердженням позивачки, є підставою для визнання його недійсним.

На думку заявниці, суд першої інстанції мав поставитися критично до показань свідків, які є родичами відповідача, натомість суд віддав їм перевагу перед реальними доказами позивача про придбання ліків, що містяться в матеріалах справи.

Заявниця зазначає, що стягнення на користь ОСОБА_2 18 350,35 грн судових витрат на професійну правничу допомогу є для неї надмірним, оскільки надані до суду докази, не підтверджують витрати на правову допомогу, є суперечливими та неспівмірними із складністю справи та обсягом наданої правової допомоги. Зокрема, є завищеними витрати на пальне, між іншим, в умовах пандемії коронавірусу є можливість бути присутнім в судовому засіданні в режимі відеоконференції, чим, до прикладу, користувався представник позивачки.

Вказує, що сума, яку стягнуто з позивачки, фактично складає 70% всього її доходу і покладення на останню такого тягара ставить її на декілька років у вкрай тяжке становище. Районний суд, фактично повністю задовольняючи дану вимогу відповідача, не надав оцінки запереченням позивачки щодо критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції в силі, посилаючись на те, що в апеляційна скарга є необґрунтованою, у ній не зазначено, які саме норми матеріального права не були застосовані судом першої інстанції, або були застосовані невірно при прийнятті оскаржуваного рішення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції є законними, обґрунтованими та такими, що базуються на нормах матеріального та процесуального права.

Відповідач вказує, що спірний житловий будинок померлий ОСОБА_4 набув у власність за договором дарування, тому спірне майно не є спільним майном подружжя позивачки та ОСОБА_4 .

Зазначає, що за наявності факту невиконання набувачем умов спадкового договору, відчужувач мав достатньо часу та можливостей звернутися до нотаріуса з повідомленням про невиконання умов договору та покладення контролю за його виконанням на ОСОБА_1 .

На думку відповідача, позивачка не є тим суб`єктом, який має право на звернення до суду з відповідним позовом, оскільки вона не є стороною спадкового договору.

Наголошує, що відповідачем було документально обґрунтовано понесені ним витрати на правову допомогу адвоката згідно до норм чинного законодавства.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 , яка просила задовольнити апеляційну скаргу, представника відповідача- адвоката Водолагіна С.М., який просив залишити рішення суду та додаткове рішення без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним спадкового договору від 07.02.2019, суд першої інстанції виходив з того, що належних, допустимих і достовірних доказів невиконання відповідачем умов спадкового договору позивачкою не надано.

У задоволенні позовної вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину домоволодіння районним судом відмовлено, оскільки дана вимога є похідною.

Судом у справі встановлено, що позивачка ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 11.10.2011 (т. 1 а.с. 14, 177).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (т. 1 а.с. 15, 171).

За життя, 07.02.2019 ОСОБА_4 (відчужувач) та ОСОБА_2 (набувач) уклали спадковий договір, відповідно до умов якого відчужувач після своєї смерті передає у власність набувачу, а набувач приймає після смерті відчужувача у власність нерухоме майно: житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить відчужувачу на підставі договору дарування, посвідченого Талалаївською державною нотаріальною конторою 19.08.1988 за реєстровим №668. Спадковий договір посвідчено державним нотаріусом Варвинської районної державної нотаріальної контори Чернігівської області Зеленським С.М. 07.02.2019 за реєстровим № 1 (т. 1 а.с. 16-22, 179-189).

Відповідно до п. 2 вказаного спадкового договору Набувач зобов`язався виконувати розпорядження Відчужувача, визначені даним договором.

Пунктом 6 встановлено, що даним договором на Набувача покладаються наступні обов`язки:

- забезпечувати Відчужувача лікарськими засобами згідно з рекомендаціями лікаря, незалежно від вартості таких лікарських засобів;

- після смерті Відчужувача поховати його на цвинтарі в межах Талалаївської об`єднаної територіальної громади.

Сторони спадкового договору підтвердили, що договір відповідає дійсним намірам, не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладено ними у відповідності зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, сторони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчать, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать їх особисті підписи на договорі (п. 9 договору).

Згідно з п. 15 договору спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу Відчужувача у разі невиконання Набувачем його розпоряджень. Спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу Набувача у разі неможливості виконання ним розпоряджень Відчужувача.

Відповідно до виписки із медичної картки стаціонарного хворого № 1280 КНП «Талалаївська ЦРЛ» з 11.06.2019 по 20.06.2019 ОСОБА_4 знаходився на лікуванні у стаціонарі з діагнозом гострий ентероколіт, хронічний токсичний (алкогольний) гепатит, анемія, остеохондроз поперекового відділу хребта (т. 1 а.с. 33, 69).

До позову позивачкою додано копії фіскальних чеків про купівлю лікарських засобів в аптечних пунктах (т. 1 а.с. 23-32, 35-37).

Згідно з довідкою Талалаївської селищної ради від 25.10.2019 № 2562 ОСОБА_4 до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 був зареєстрований та проживав по АДРЕСА_1 , разом з ним проживали та були зареєстровані син ОСОБА_2 та дружина ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 178).

Після смерті ОСОБА_4 за заявою ОСОБА_1 від 28.10.2019 державним нотаріусом Талалаївської районної державної нотаріальної контори Зеленським С.М. заведено спадкову справу № 192/2019 (т. 1 а.с. 169-178).

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання в порядку встановленому ЦПК України.

Частиною 1 статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положеннями частини 1 ст. 4, ст. 12, 13 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів і на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Положеннями статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, зокрема таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Вказане узгоджується з правовою позицією Європейського суду з прав людини в п.45 рішення від 10 квітня 2008 року в справі «Вассерман проти Росії», згідно з якою засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Поняття спадкового договору, його форма, зміст та інші вимоги встановлені главою 90 ЦК України.

За спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача (ст. 1302 ЦК України).

Відповідно до ст. 1303 ЦК України відчужувачем у спадковому договорі може бути подружжя, один із подружжя або інша особа. Набувачем у спадковому договорі може бути фізична або юридична особа.

За приписами ст. 1304, 1305 ЦК України спадковий договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а також державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Набувач у спадковому договорі може бути зобов`язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття.

Згідно зі ст. 1308 ЦК України спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень.

Спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу набувача у разі неможливості виконання ним розпоряджень відчужувача.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка, посилаючись на положення ст. 203, 215 ЦК України, просила визнати укладений 07.02.2019 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 спадковий договір недійсним з підстав невиконання відповідачем, як набувачем за договором, покладених на нього цим договором обов`язків.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Отже, правочин - правомірна, не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів:

- дефекти (незаконність) змісту правочину;

- дефекти (недотримання) форми;

- дефекти суб`єктного складу;

- дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з положеннями ч. 1-5 ст. 203, 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З аналізу вищезазначених норм чинного цивільного законодавства вбачається, що вказаними положеннями встановлено підстави недійсності правочину, наявність яких мають існувати на момент вчинення правочину

Істотні порушення умов договору чи неможливість його виконання однією із його сторін є підставами для зміни або розірвання договору, в тому числі і спадкового договору (ст. 651, 1308 ЦК України).

Як зазначалось вище, недійсність оспорюваного спадкового договору позивачка обґрунтовувала невиконанням стороною цього договору, а саме набувачем ОСОБА_2 , передбачених ним обов`язків, що відповідно до приписів цивільного законодавства є підставами для розірвання договору, а не для визнання його недійсним.

Таким чином, апеляційним судом не встановлено передбачених ст. 203, 215 ЦК України, на які посилалась позивачка при зверненні до суду, підстав для визнання недійсним спадкового договору від 07.02.2019, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Зважаючи на похідний характер позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею в порядку спадкування за законом після смерті померлого ОСОБА_4 права власності на спадкове майно - 1/2 частину домоволодіння: житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого на земельній ділянці за кадастровим номером :03:001:0753 по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 211, у задоволенні вказаних вимог належить відмовити.

Враховуючи викладене, доводи заявниці по суті позовних вимог, викладені в апеляційній скарзі, не впливають на висновок суду про необхідність відмови у задоволенні вказаних позовних вимог.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Статтею 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (пункт четвертий частини першої).

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина друга).

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта).

Отже, апеляційний суд вважає за необхідне змінити оскаржуване рішення суду першої інстанції, виклавши мотивувальну частину у редакції цієї постанови. У зв`язку з цим апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що на підтвердження понесених витрат надано належні та достатні докази; зі сторони позивача не надано суду доказів, на підтвердження того, що сума витрат саме на правничу допомогу, зазначена в Акті та уточнена у клопотанні про стягнення судових витрат неспівмірна із складністю виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на їх виконання, та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у числі інших, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України).

Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частинами 2, 3, 8 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові втирати витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 02.07.2020 у справі № 362/3912/18 та у додатковій постанові від 30.09.2020 у справі № 201/14495/16-ц.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України», пунктах 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інші проти України», пункт 80 рішення у справі «Двойних проти України», пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Апеляційний суд звертає увагу, що на клопотання представника відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу позивачкою ОСОБА_1 були надані заперечення з посиланням на неспівмірність заявлених витрат зі складністю справи та обсягом наданої правової допомоги.

Представництво у суді відповідача ОСОБА_2 здійснював адвокат Водолагін С.М. згідно із ордером на надання правової допомоги серії ЧН №044805 від 14.04.2020, виданого на підставі договору про надання правової допомоги № 6 від 14.04.2020 (т. 1 а.с. 47-48, 238).

Розділом 3 вказаного договору про надання правової допомоги встановлено розмір гонорару та порядок його обчислення, а саме:

- за надання усної консультації щодо предмету спору - 500 грн незалежно від часу потраченого на консультацію;

- вивчення документів, аналіз позовних вимог, вивчення законодавчої бази, що стосується предмету спору - 1000 грн незалежно від часу потраченого часу;

- написання відзиву на позовну заяву - 500 грн сторінка;

- за участь в судовому засіданні клієнт сплачує адвокату по 2500 грн за кожне судове засідання не залежно часу тривалості судового засідання;

- у разі перенесення судового засідання не з вини адвоката, клієнт сплачує адвокату - 1000 грн;

- клієнт відшкодовує адвокату проїзд на судове засідання з Чернігова - Талалаївський районний суд - Чернігів із розрахунку 12 літрів пального на сто кілометрів по ціні пального, яке буде на день судового засідання із розрахунку на 500 км (відстань у дві сторони).

На підтвердження понесених відповідачем витрат на правову допомогу стороною відповідача надано:

- квитанції до прибуткового касового ордеру про сплату ОСОБА_2 коштів за договором про надання правової допомоги: серії П № 01 від 01.07.2020 на суму 9 000 грн, серії П № 02 від 13.07.2020 на суму 2 500 грн, серії П № 03 від 29.07.2020 на суму 5 700 грн; дублікати квитанцій про переказ коштів №Р24А445301070С47033 від 02.07.2020 в сумі 623,12 грн, №Р24А468359035С27415 від 14.07.2020 в сумі 600 грн та №Р24А498659863С75511 від 30.07.2020 в сумі 1 440 грн (т. 1 а.с. 240-243, т. 2 а.с. 98-100).

- фіскальні чеки про придбання пального (скрапленого газу) на АЗС ТОВ «ОККО-РІТЕЙЛ»: № 6905 від 01.07.2020 на суму 543,35 грн, № 1478 від 01.07.2020 на суму 619,45 грн, № 9232 від 16.06.2020 на суму 345,59 грн, № 8766 від 16.06.2020 на суму 524,44 грн, № 1603 від 29.07.2020 на суму 590,27 грн, № 1101 від 29.07.2020 на суму 510,29 грн, № 2678 від 12.07.2020 на суму 451,12 грн, № 3335 від 13.07.2020 на суму 594,09 грн (т. 1 а.с. 244-245).

Згідно з актом № 02-20 від 29.07.2020, складеним та підписаним ОСОБА_2 та адвокатом Водолагіним С.М., адвокатом надано наступну правову допомогу:

1) 14.04.2020 надано консультацію щодо предмету спору - 500 грн;

2) вивчення документів, що стосуються предмету спору, аналіз позовної заяви ОСОБА_1 , вивчення законодавчої бази 15.04.2020 - 1 000 грн;

3) підготовка та направлення відзиву 17.04.2020 по справі № 747/134/20 - 2 500 грн;

4) підготовка та направлення клопотання № 68 від 12.05.2020 та участь в підготовчому засіданні 16.06.2020 по справі № 747/134/20 - 2 500 грн;

5) участь в підготовчому засіданні 01.07.2020 по справі № 747/134/20 - 2 500 грн;

6) участь у судовому засіданні 13.07.2020 по розгляду справи № 747/134/20 по суті - 2 500 грн;

7) участь в судовому засіданні 29.07.2020 по розгляду справи № 747/134/20 по суті - 2 500 грн;

8) витрати понесенні адвокатом на заправку власного транспортного засобу для приїзду до Талалаївського районного суду для участі в судових засіданнях у справі № 747/134/20 16.06.2020, 01.07.2020, 13.07.2020, 29.07.2020 із розрахунку 500 км х 4 = 2000 км. 2000 км / 100 км = 20 х 12 літ. = 240 літ., 11,69 грн х 240 = 2 805,60 грн.

Загальна сума за актом складає 16 805,60 грн (т. 1 а.с. 239).

Аналізуючи обсяг наданої правової допомоги за вказаним вище актом, колегія суддів вважає, що витрати, понесенні адвокатом на заправку власного транспортного засобу для приїзду до районного суду для участі в судових засіданнях, у сумі 2 805,60 грн, не підлягають відшкодуванню, оскільки проїзд адвоката до населеного пункту для участі у судовому засіданні не може бути віднесений до жодного з видів правничої допомоги, які передбачені ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

За викладених обставин, витрати ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу підлягають задоволенню частково на суму 14000 грн, оскільки саме вказана сума підтверджується доказами надання адвокатом правничих послуг, витрати на професійну правничу допомогу на вказану суму є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Посилання заявниці на те, що сума, яку стягнуто з позивачки, фактично складає 70% всього її доходу і покладення на останню такого тягара ставить її на декілька років у вкрай тяжке становище, не може бути безумовною підставою для відмови у компенсації іншій стороні понесених нею витрат на правничу допомогу та призведе до порушення передбачених законом прав останньої.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що стосуються обґрунтованості додаткового рішення, знайшли часткове підтвердження, у зв`язку з чим додаткове рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 10.08.2020 підлягає зміні шляхом зменшення стягнутої з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми судових витрат на професійну правничу допомогу з 18 350,35 грн до 14 000 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376 ч. 1 п. 4, ч. 4, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 29 липня 2020 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови.

В іншій частині рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 29 липня 2020 року- залишити без змін.

Додаткове рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 10 серпня 2020 року - змінити, зменшивши стягнуту з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму судових витрат на професійну правничу допомогу з 18 350 (вісімнадцяти тисяч трьохсот п`ятидесяти) грн 35 коп. до 14 000 (чотирнадцяти тисяч) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 листопада 2020 року.

Головуюча Судді: