ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1329/20 Справа № 212/9103/18 Суддя у 1-й інстанції - Козлов Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/9103/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Барильської А.П.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання - Голуб О.О.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 вересня 2019 року, яке ухвалене суддею Козловим Ю.В. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 23 вересня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

В обґрунтування позову зазначено, що 05 травня 2016 року позивач передав свій автомобіль марки «RENAULT TRAFIC» відповідачу ОСОБА_2 для того, щоб відповідач, який на той час працював автомеханіком, зробив технічне обслуговування належного позивачу автомобіля.

Приблизно через 30 хвилин, той же день, позивачу зателефонував відповідач і сказав, що він разом з автомобілем, що належить позивачу, знаходиться на вул. Світлогірська в напрямку Криворізького ПНД і автомобіль пошкоджений. Позивач разом з громадянином ОСОБА_3 терміново прибув на місце ДТП та виявив, що автомобіль розбитий. Поряд з автомобілем був відповідач, який пояснив, що взяв автомобіль та поїхав на ньому у власних справах.

Оскільки відповідач визнав факт того, що він є винним у ДТП, а саме, допустив зіткнення з деревом, та потерпілих не було, поліцію позивач не викликав.

Позивач та відповідач вирішили, що відповідач поверне позивачу автомобіль, що буде співмірним по вартості з розбитим, або виплатить кошти у сумі 370 000 гривень, що дорівнювало вартості розбитого автомобіля. На підтвердження вказаних обставин відповідач написав власноруч, у присутності свідків, розписку.

Таким чином, виник юридичний факт, а саме: спричинення шкоди майну позивача, який породив юридичний наслідок, а саме - обов`язок відповідача відшкодувати шкоду.

Взятий на себе обов`язок відповідач до цього часу не виконав. Позивач намагався владнати у досудовому порядку спірні відносини, направляв 12 жовтня 2017 року на адресу відповідача досудову вимогу, але відповідач ухиляється від виконання взятого на себе обов`язку.

На підставі наведеного вище, позивач просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 кошти у сумі 370 000 гривень у якості відшкодування шкоди за розбитий автомобіль, кошти у сумі 3 500 гривень у якості відшкодування витрат на правову допомогу, кошти у сумі 3 700 гривень у якості відшкодування процесуальних витрат - судовий збір.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 вересня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що факт існування розписки, відповідно до якої відповідач взяв на себе зобов`язання, являється безспірним фактом, що підтверджує що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини. Зауважує на тому, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не врахував, що відповідач визнав свою вину у тому, що спричинив шкоду позивачу та взяв на себе відповідний обов`язок по відшкодуванню шкоди, який за узгодженням сторін викладений в альтернативній формі та розписка про це написана відповідачем особисто.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_4 , які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, відповідно до розписки, складеної 15 червня 2016 року, відповідач зобов`язався повернути позивачу автомобіль Рено Трафік, не старше 2012 року випуску, або виплатити кошти у сумі 370 000 гривень, що еквівалентні вартості розбитого автомобіля.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилався на те, що відповідачем спричиненено шкоду майну позивача, яка підлягає відшкодуванню на підставі ст. 1166 ЦК України.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 370 000 гривень у якості відшкодування шкоди за розбитий автомобіль.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач в обґрунтування правової природи зобов`язання відповідача повернути грошові кошти посилається на положення статті 1166 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Відповідно до ч.2 ст. 1166 ЦК України, особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 Постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Отже, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Така правова позиція є сталою, та висловлена Верховним Судом, зокрема, у Постанові від 12 серпня 2019 року у справі № 200/12000/15-ц та Постанові від 31 січня 2020 року у справі № 718/2239/16-ц.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги та посилаючись на положення статті 1166 ЦК України, позивач посилається на спричинення йому матеріальної шкоди з боку відповідача ОСОБА_2 , який, за поясненнями позивача, 05 травня 2016 року, з метою ремонту автомобіля марки «Renault Trafic», який належав позивачу, керуючи зазначеним автомобілем скоїв ДТП по вул. Світлогірська в м. Кривому Розі та автомобіль позивача було розбито шляхом зіткнення з деревом.

Однак, відповідно до вимог ст.ст. 12,81 ЦПК України, позивачем не надано належних та допустимих доказів наявності ушкодження автомобіля і самого факту ДТП.

При цьому позивачем була надана тільки довідка про те, що автомобіль марки RENAULT TRAFIC, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 дійсно належав позивачу в період з 24.05.2013 року по 18.07.2018 року.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції позивач підтвердив той факт, що належний йому автомобіль марки RENAULT TRAFIC, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 він продав два роки потому після події, яка сталася 05 травня 2016 року.

Будь яких доказів існування факту ДТП, як то звернення до страхової компанії, фотографування місця ДТП, протокол притягнення до відповідальності водія, фіксування ДТП патрульною поліцією, тощо, позивачем не надано.

Таким чином, відсутня головна передумова настання зобов`язання по відшкодуванню шкоди доведення самого факту її наявності.

При цьому з тексту розписки, яка була складена відповідачем 05 травня 2016 року, вбачається, що відповідачем було взято на себе зобов`язання повернути гроші або автомобіль. При цьому, сама по собі наявність зобов`язання відповідача повернути автомобіль, не обумовлена тим, який саме автомобіль підлягає поверненню, у зв`язку з чим він підлягає поверненню, чи у зв`язку з ДТП, чи з інших підстав, як і не містить відомостей про те, чи був автомобіль взятий в оренду, чи відбулося фактичне передання за узгодженими попередньо умовами про купівлю-продаж, чи інше. Дослідження тексту даної розписки не свідчить про наявність підстав повернути автомобіль або грошові кошти, що еквівалентні вартості розбитого автомобіля.

На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що факт існування розписки, відповідно до якої відповідач взяв на себе зобов`язання, являється безспірним фактом, що підтверджує що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, з огляду на наступне.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом, зокрема в Постанові від 05 квітня 2019 року у справі № 352/1747/16-ц та в Постанові від 29 січня 2020 року у справі № 560/1299/17.

Натомість, як вбачається із матеріалів справи, розписка відповідача, яка складена 05 травня 2016 року та надана позивачем як доказ існуючого зобов`язання, не дає підстав для підтвердження спричиненої позивачу матеріальної шкоди завданої ДТП. Позивачем по справі не доведено належними та допустимими доказами сам факт ДТП, факт пошкодження у ДТП належного йому автомобіля, факт наявності у відповідача будь-якого зобов`язання внаслідок ДТП, а згідно розписки вбачається наявність зобов`язання у відповідача повернути автомобіль, при цьому не зазначено підстав повернення автомобіля, чи з тих підстав, що автомобіль був взятий в оренду, чи з тих підстав, що відбулося фактичне передання за узгодженими попередньо умовами про купівлю-продаж, та не зазначено який саме автомобіль підлягає поверненню.

Отже, розпискою не підтверджено наявність у відповідача у зв`язку з ДТП будь-якого зобов`язання та не доведено факт самого ДТП, що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позову.

З наведених вище підстав колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не врахував, що відповідач визнав свою вину у тому, що спричинив шкоду позивачу та взяв на себе відповідний обов`язок по відшкодуванню шкоди, який за узгодженням сторін викладений в альтернативній формі та розписка про це написана відповідачем особисто.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 02 березня 2020 року.

Головуючий:

Судді: