КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/1937/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2020 року м. Київ

Справа № 756/8258/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 серпня 2019 року, ухвалене у складі судді Жука М.В.,

у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору оренди транспортного засобу дійсним з моменту укладення,

встановив:

У червні 2019 року позивач ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання договору оренди транспортного засобу дійсним з моменту укладення.

В обґрунтування позову зазначає те, що 01.04.2019 року ним укладено з відповідачем договір оренди транспортного засобу Subaru Forester, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , 2012 року випуску, який належить відповідачу на праві приватної власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Того ж дня відповідач передав позивачу в оренду вказаний транспортний засіб, а відповідач зобов`язався протягом двох робочих днів нотаріально посвідчити укладений договір.

Оскільки договір оренди транспортного засобу нотаріально посвідчено не було, ФОП ОСОБА_1 просить суд визнати дійсним договір № ДТ-301118/6 оренди транспортного засобу марки Subaru моделі Forester, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , 2012 року випуску, укладений 01 квітня 2019 року між позивачем та ОСОБА_2 .

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21 серпня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Зазначає, що в порушення умов договору від 01 квітня 2019 року, укладеного між сторонами, орендодавцем не було у визначений строк та й досі ініційовано нотаріальне посвідчення договору, орендодавець уникав конкретного вирішення зазначеного питання та продовжує уникати, не дивлячись на повне визнання позову, що висловлене відповідачем у відзиві на позов.

Суд першої інстанції не взяв до уваги висловлене відповідачем у його відзиві визнанняфакту ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору, не звернув уваги на умови п. 4.6 договору, що визначають покладення на орендодавця (відповідача) обов`язкунотаріального посвідчення договору його коштом та за його ініціативою та помилково звернув увагу на причину ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору - «особисті обставини».

Відповідач жодним чином не уточнив ці «особисті обставини» та не надав суду жодного доказу на підтвердження початку дії чи взагалі існування будь-яких особистих обставин, які не дозволити відповідачу з дати підписання договору і до тепер ініціювати і оплатити нотаріальне посвідчення договору.

Суд першої інстанції, припустивши можливість сторін звернутися до нотаріуса «на сьогодні», неправомірно використав таке припущення як одну з підстав відмови позивачу в позові. Крім того, суд першої інстанції, відмовивши позивачу в позові при визнанні позову відповідачем і за наявності законних підстав для задоволення позову, порушив також процесуальні норми відносно розподілу судових витрат.

Крім того, ОСОБА_3 , якій було передано автомобіль «Subaru» д.н.з. НОМЕР_1 в прокат, жодним чином не відшкодувала матеріальні збитки, завдані нею пошкодженням спірного автомобіля внаслідок ДТП, в якій вона визнана винною, тому задоволення позову у цій справі забезпечить можливість для ФОП ОСОБА_1 реалізувати його право вимоги до заподіювача шкоди ОСОБА_3 відносно автомобіля, який ФОП ОСОБА_1 в будь-якому разі має повернути в належному стані власнику.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 підтримала доводи апеляційної скарги та просила скаргу задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи повідомленим про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за його відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 відповідач ОСОБА_2 є власником транспортного засобу марки «Subaru», модель «Forester», д.н.з. НОМЕР_1 (а.с. 20, 21).

01 квітня 2019 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підписано у простій письмовій формі договір оренди транспортного засобу № ДТ-301118/6, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав у строкове володіння і користування позивачу транспортний засіб марки «Subaru» моделі «Forester», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , 2012 року випуску для здійснення ним його підприємницької діяльності з надання автомобіля в оренду (суборенду) або в прокат (а.с. 14-19).

Відповідно до акту приймання-передачі легкового автомобіля від 01 квітня 2019 року, позивач прийняв від відповідача транспортний засіб марки «Subaru» моделі «Forester», реєстраційний номер номер НОМЕР_1 , 2012 року випуску (а.с. 22).

Зі змісту розписки ОСОБА_2 від 18.06.2019 року він отримав від ФОП ОСОБА_1 5635 грн. в якості орендної плати за договором оренди транспортного засобу № ДТ-301118/6 від 01.04.2019 року (а.с. 23).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з положень ст. 799, 220 ЦК України та тих обставин, що причиною не посвідчення нотаріусом спірного договору оренди відповідачем у відзиві на позовну заяву вказано - особисті обставини, тобто обставини, які не залежали від його волі, будь-яких доказів які б свідчили про ухилення відповідачем від нотаріального посвідчення спірно договору чи звернення позивача до нотаріуса з цього питання ним не надано. Враховуючи процесуальну позицію сторін, на сьогодні вони не позбавлені можливості звернутись до нотаріуса щодо посвідчення укладеного між ними договору, тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання укладеного між сторонами договору дійсним відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Такий висновок суду першої інстанції колегія суддів вважає правильним, оскільки він відповідає встановленим по справі обставинам, наявним у матеріалах справі доказам та зробленим з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції зобов`язаний був задовольнити позов у зв`язку з визнанням його відповідачем, колегія суддів вважає необґрунтованими, виходячи з того, що частиною 4 ст. 206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Таким чином, визнання відповідачем позову є підставою для прийняття судом рішення про задоволення позову лише у разі наявності для того законних підстав.

Разом з тим, за імперативним положенням статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.

Отже, нотаріальне посвідчення правочину запроваджене з метою здійснення нотаріусом контролю за правильністю волевиявлення сторін та його відповідністю їхній справжній волі, а також покликане забезпечити законність, дійсність підстав для подальших дій на виконання правочину. Нотаріальне посвідчення правочину означає, що його зміст, час і місце вчинення, наміри суб`єктів правочину, його відповідність закону та інші обставини офіційно зафіксовані нотаріусом і розглядаються як встановлені й достовірні.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним .

Отже, нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони.

Згідно із ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Пленум Верховного Суду України в пункті 13 Постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що при розгляді справ про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Отже, однією з умов застосування ч.2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, визнаючи позов, відповідач ОСОБА_2 не пояснив обставин, за яких відбулось його ухилення від нотаріального посвідчення договору, не зазначив причин такого ухилення, а також не навів обставин, що свідчать про втрату стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

В свою чергу, позивачем не надано до матеріалів справи жодних доказів тих обставин, що сторони приймали заходи для виконання вимог ч. 2 ст. 799 ЦК України та укладення договору в передбаченому законом порядку і формі, проте відповідач ухилився від нотаріального посвідчення договору, і що така можливість втрачена.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є фізичною особою - підприємцем, його діяльністю є надання автомобілів у прокат, тому його посилання в апеляційній скарзі про те, що саме відповідачем не було ініційовано нотаріальне посвідчення договору, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки позивачу відповідно до виду його діяльності не могло не бути відомо про необхідність чіткого дотримання форми такого правочину безпосередньо при його укладенні.

Підписання договору між сторонами в простій письмовій формі та домовленість про нотаріальне посвідчення під відкладальною умовою (п.4.6 договору), всупереч імперативним приписам ч. 2 ст. 799 ЦК України, свідчить про нікчемність такого договору.

Частиною 2 ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відмовляючи у задоволенні позову ФОП ОСОБА_1 про визнання договору оренди транспортного засобу дійсним, суд першої інстанції на підставі доказів, поданих сторонами, що були належним чином оцінені (ст. 89 ЦПК України), обґрунтовано виходив із того, що позивачем не доведено факту безповоротного ухилення ОСОБА_2 від нотаріального посвідчення правочину, що є обов`язковою умовою для визнання правочину дійсним на підставі ч.2 ст. 220 ЦК України.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання договору оренди транспортного засобу дійсним, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 ухилявся від нотаріального посвідчення спірного договору та що така можливість була втрачена.

Доводи апеляційної скарги про те, що необхідність звернення до суду з даним позовом виникла у зв`язку з тим, що іншою особою, якій позивачем автомобіль було передано у прокат, пошкодила автомобіль та відмовляється відшкодовувати збитки, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки правового значення для вирішення спору такі доводи не мають. При цьому з матеріалів справи вбачається, що суду першої інстанції позивач про зазначені обставини не повідомляв, вони не були предметом дослідження, тоді як ці обставини мали місце у квітні 2019 року, а з даним позовом позивач звернувся у червні 2019 року.

Таким чином, при вирішенні спору судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює та вирішено спір на підставі досліджених у справі доказів.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення та залишення без змін рішення суду першої інстанції, оскільки судове рішення законне та обґрунтоване, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанціїухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 серпня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 26 лютого 2020 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.