П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2020року м. Київ

Справа № 759/2740/18

Провадження: № 22-ц/824/4508/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар Гулієв М.Д.о,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2

на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 листопада 2019 року, ухвалене під головуванням судді Ул`яновської О.В.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради, треті особи: ОСОБА_3 , Закрите акціонерне товариство "Спіка", про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и в :

В лютому 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 15.05.1993 року між ЗАТ "Спіка" та її батьком ОСОБА_4 був укладений договір підряду №б/н, яким передбачені умови інвестування будівництва підземного гаража АДРЕСА_1 . Факт передачі підземного гаража підтверджується актом №28 прийому-передачі від 18.03.1998 року, де було вказано, що вказаний акт є підставою для оформлення документів користування і володіння у відповідності з діючим законодавством. ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті батька вона як єдиний спадкоємець звернулась до нотаріуса з питання видачі свідоцтва про право на спадщину, однак їй було відмовлено у вчиненні вказаної нотаріальної дії у зв`язку з ненаданням правовстановлюючих документів, які засвідчують право власності спадкодавця.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 21 листопада 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись із таким судовими рішенням, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій,посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалите нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що відповідно до п. 8 Постанови Пленуму ВСУ № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини. У разі смерті члена гаражно-будівельного кооперативу, яким до дня смерті не були внесені повністю пайові внески, до складу спадщини входять частина внесеного паю та інші суми, які підлягають поверненню, а не квартира, дача, гараж, садовий будинок. Частка пайового внеску, що належала померлому, входить до складу спадщини на загальних підставах. Якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, то до складу спадщини включається відповідно квартира, дача, гараж, садовий будинок, інші будівлі та споруди. Спадкодавцем в повному обсязі були внесені відповідні кошти за гараж, що підтверджується належними доказами, які знаходяться в матеріалах справи. Також, суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні його, адвоката Стражника Т.В., клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, а саме: оригіналу квитанції про сплату пайової частки в повному обсязі (яка була загублена та знайшлася напередодні судового засідання) та клопотання про витребування доказів у ЗАТ «Спіка», а саме: довідки про 100 % оплату пайового внеску згідно п.п. 2.1, 2.2 Договору підряду №б/н від 15.05.1993 року; копію квитанції долучено до апеляційної скарги. При цьому, зазначені клопотання не були заявлені в ході підготовчого засідання з тих підстав, що він як адвокат вступив у справу лише 21.11.2019 року, до цього часу інтереси позивачки представляло АО «Юрій Кормушин та партнери», проте надана даним бюро правова допомога була незадовільною. Також, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що ЗАТ «Спіка» не підтвердило жодними доказами факт не виконання спадкодавцем зобов`язань стосовно сплати пайового внеску.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 31 січня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу директор ЗАТ «Спіка» М. Данильчук зазначив, що ОСОБА_4 не був членом авто-гаражного кооперативу «Молодіжний», так як такого кооперативу не існує, обов`язок щодо реєстрації та введення в експлуатацію гаражного боксу було покладеного на ОСОБА_4 відповідно до його зобов`язань. Вказував, що розбіжності у акті прийому-передачі гаражного боксу та технічному паспорті даного об`єкту унеможливлює надання довідки про повне виконання зобов`язань за договором підряду, окрім того, технічний паспорт не може бути належним доказом, оскільки виготовлений на замовлення позивача. Також зазначав, що підставою первинного набуття права власності є правовстановлюючі юридичні факти, а для похідного - правовідносини, які виникли на підставі відповідних юридичних фактів. Право власності у набувача за договором відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України виникає з дня державної реєстрації (ст. 182 ЦК України), а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін. Вказаний висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її адвокат Стражник Т.В. підтримали апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній.

Циганок О.І. в інтересах ЗАТ «Спіка» заперечував проти апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кондра Л.В. подав до суду 06 лютого 2020 року заяву про розгляд справи без її участі.

Представник Київської міської ради та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності відповідача та третьої особи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи, судом встановлені наступні обставини.

15.05.1993 року між ОСОБА_4 та ЗАТ «Спіка» укладено договір підряду по будівництву гаражу для легкового автомобіля, ціна за виконану роботу становить 2 300 000 карбованців, яку необхідно було сплатити до 15.08.1993 року (а.с.11)

Згідно акту прийому-передачі № 28 від 18.03.1998 року, укладеного між ЗАТ «Спіка» та ОСОБА_4 , підрядник (ЗАТ «Спіка») передав, а замовник ( ОСОБА_4 ) прийняв гаражний бокс № НОМЕР_1 площею 16,5 кв.м, розташований в комплексі гаражів за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 12).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а.с. 10).

ОСОБА_4 є дочкою померлого ОСОБА_4 (а.с. 8).

29 січня 2018 року ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кондри Л.І. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на гаражний бокс АДРЕСА_3 що АДРЕСА_2 .

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії ОСОБА_4 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів про належність померлому вищевказаного гаражного боксу (а.с. 15)

Згідно технічного паспорту гараж АДРЕСА_4 має загальну площу 17,5 кв. м (а.с. 42,43)

Встановивши такі обставини, суд першої інстанції виходив із того, що умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на нерухоме майно, спадкоємець також не набуває права власності в порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема, гараж. Оскільки право власності на гараж не було оформлено відповідно до чинного законодавства, суд першої інстанції вважав позовні вимоги ОСОБА_2 необґрунтованими та відмовив у позові.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно із частиною четвертою статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності.

Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність).

Індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягали проходженню процедури прийняття в експлуатацію.

Згідно договору підряду від 15.05.1993 року забудова гаражу розпочалась у 1993 році.

ОСОБА_4 за будівництво гаражу кошти у розмірі 2 300 000 карбованців, що передбачено умовами договору, були сплачені у повному обсязі. Зазанчене підтверджується долученоюдо апеляційної скарги копією квитанціївід 12.08.1993 року (а.с.159).

Отже, спірний гараж був збудований у період з 1993 по 1998 роки, а тому він підлягав прийняттю в експлуатацію згідно постановиКабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення», що була чинною на час будівництва даного нерухомого майна.

Встановлено та не заперечується учасниками справи, що за життя спадкодавця, ОСОБА_4 , спірний гараж в експлуатацію введений не був. За таких підстав, право власності на збудований гараж у спадкодавця за життя не виникло.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності до ч.ч.2,3 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна); якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації з моменту прийняття його до експлуатації; коли ж право власності на нерухоме відповідно до закону підлягає державній реєстрації з моменту такої реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Отже, частиною 2 статті 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва; якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації; якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (статті 392 ЦК України).

При цьому згідно із ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_2 після смерті батька успадкувала лише його права та обов`язки як забудовника, та, має право на звернення до компетентних органів з метою введення спірного гаражу в експлуатацію.

Відповідно, висновок суду першої інстанції про те, що для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема гараж, у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити певні дії, які необхідні для набуття права власності (введення гаражу в експлуатацію) є правильним.

В судовому засіданні представник ЗАТ «Спіка» зазначив, що таким компетентним органом по введенню спірного гаражу в експлуатацію є ЗАТ «Спіка».

ОСОБА_2 , в свою чергу зазначила, що зверталася до ЗАТ «Спіка» з приводу порушеного нею питання, проте отримала відмову.

При цьому, належних та допустимих доказів про те, що вона, ОСОБА_2 , як спадкоємець забудовника, якій належать всі права та обов`язки, що належали спадкодавцю-забудовнику, зверталася до ЗАТ «Спіка» з приводу введення спірного гаражу в експлуатацію, та, як наслідок, їй було відмовлено в цьому, матеріали справи не містять, а тому вказане законне право позивачки на даний час не може вважатись порушеним.

Необгрунтованими є посилання скаржника на п. 8 постанови Пленуму ВСУ № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року, оскільки положення даного акту стосуються правовідносин щодо спадкування у разі смерті члена гаражно-будівельного кооперативу, яким померлий ОСОБА_4 не був.

Заслуговують на увагу доводи, висловлені у відзиві на апеляційну скаргу, щодо розбіжностей площі спірного об`єкта будівництва у акті прийому-передачі та технічному паспорті, однак вирішення даного питання лежить у площині відносин між ЗАТ «Спіка» як підрядником на забудову спірного гаражу, і ОСОБА_2 як спадкоємицею замовника такої забудови.

ОСОБА_4 (батько позивачки) за життя не оформив у встановленому законом порядку право власності на спірне нерухоме майно (гараж), а тому дане майно не є об`єктом спадкування і не входить до спадкової маси, а відтак, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у позові ОСОБА_2 .

Окрім того слід відмітити і таке.

Так, згідно з ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Разом з тим, відповідно до ст.14 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових, та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Частина 1 ст.48 ЦПК України визначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідачем є особа, на яку вказує позивач як на порушника своїх прав.

На відміну від позивача відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Оскільки майнові права на новозбудоване майно у ОСОБА_4 виникли на підставі договору підряду, укладеного із ЗАТ «Спіка», Київська міська рада не може бути відповідачем у даному спорі, так як право власності на дане майно так і не було зареєстровано у порядку визначеному чинним законодавством.

Тобто, у даному випадку, Київська міська рада не є належним відповідачем у справі, на відміну від ЗАТ «Спіка», яке вступило у справу як третя особа з власної ініціативи.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні таких позовних вимог, разом з тим, колегія суддів зазначає, що позивач не позбавлена права на звернення до суду із позовною заявою до належного відповідача з урахуванням вимог щодо предметної та суб`єктної юрисдикції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення не вбачає, а томуапеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 листопада 2019 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 03 березня 2020 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль