Ухвала

03 березня 2020 року

м. Київ

справа № 161/8391/19

провадження № 61-2897ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»,

вирішуючи питання відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 листопада 2019 року у складі судді Черняк В. В. та постанову Волинського апеляційного суду від 24 січня 2020 року у складі колегії суддів: Здрилюк О. І., Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Державний ощадний банк України») про стягнення коштів.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 25 червня 2018 року між нею та АТ «Державний ощадний банк» укладений договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки) № НОМЕР_1 .

14 лютого 2019 року незнайома особа у період часу із 18 год 34 хв по 18 год 56 хв, шляхом зловживання її довірою, зателефонувавши їй та представившись працівником « Ощадбанку » ОСОБА_3 , заволоділа грошовими коштами у сумі 51 705,00 грн шляхом проведення без її згоди трансакцій за платіжною карткою № НОМЕР_2 на перерахування коштів з її карткового рахунку на невстановлений рахунок.

Про безпідставне списання коштів вона одразу звернулася до відповідача на гарячу лінію щодо блокування картки, а також подала заяву до Слідчого відділу Відділу поліції м. Луцька Головного управління національної поліції у Волинській області про вчинення щодо неї кримінального правопорушення.

Відповідач грошові кошти у сумі 51 705,00 грн на її рахунок не зарахував, а у письмовій відповіді повідомив про відсутність підстав для повернення коштів, оскільки не має підтвердження інформації щодо компрометації даних платіжної картки, емітованої на її ім`я.

Ураховуючи наведене, позивач просила стягнути з АТ «Державний ощадний банк України» на її користь незаконно списані з її карткового рахунку грошові кошти у сумі 51 705,00 грн та судові витрати.

Рішенням Луцькогоміськрайонного суду Волинської області від 22 листопада 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Волинського апеляційного суду від 24 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Луцькогоміськрайонного суду Волинської області від 22 листопада 2019 року залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що АТ «Державний ощадний банк України» не несе відповідальності перед позивачем за вчинення відповідних платіжних операцій, оскільки остання сама повідомила стороннім особам відомості, які надали можливість електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, наслідком чого стало переведення коштів з карткового рахунку.

10 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Луцькогоміськрайонного суду Волинської області від 22 листопада 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 24 січня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судове рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ (далі - Закон № 460-ІХ).

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи те, що касаційна скарга подана 10 лютого 2020 року, тому вона підлягає розгляду відповідно до положень ЦПК України в редакції Закону № 460-ІХ.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пунктів 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову у цій справі є стягнення коштів у загальному розмірі 51 705,00 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (210 100,00 грн), а тому у розумінні ЦПК України справа є малозначною.

Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Касаційна скарга містить посилання на те, що рішення у цій малозначній справі оскаржується до суду касаційної інстанції на підставі підпункту «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що висновки, зроблені Верховним Судом у постанові від 10 липня 2019 року у справі № 522/22780/15-ц, суперечать висновкам, зробленим Верховним Судом у постановах від 23 січня 2019 року у справі № 202/10128/14-ц, від 01 лютого 2018 року у справі № 758/7327/14-ц, від 12 лютого 2018 року у справі № 592/2386/16-ц, що свідчить про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, є безпідставними, оскільки у вказаних справах встановлені різні фактичні обставини в частині доведення факту, що користувачі карткових рахунків своїми діями чи бездіяльністю сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікатора номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, що має вирішальне значення для правильного вирішення такої категорії справ.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що справа має для неї виняткове значення, є необґрунтованими, оскільки нічим не підтверджені, а тому не можуть бути підставою для висновків про наявність обставин, за яких рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки, касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, і судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, тому підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 листопада 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 24 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення коштів відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков Г. І. Усик