РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2020 року м.Рівне

Рівненськийо міський суд Рівненської області

в складі судді Бердія М.А.,

при секретарі Самедовій Л.Р.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом доПриватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог вказує, що перебувала з відповідачем у трудових відносинах. 20 червня 2018 року позивача було звільнено за власним бажанням за ст.38 КЗпП. Заборгованість по заробітній платі була їй виплачена 26 вересня 2019 року. Просить суд стягнути з ПрАТ «Рівнеазот» на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 червня 2018 року по 26 вересня 2019 року в розмірі 98 294,90 грн. та моральну шкоду заподіяну внаслідок затримки розрахунку при звільненні в розмірі 5000 грн. Крім того, просила суд стягнути з ПрАТ «Рівнеазот» на її користь понесені витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 грн. та судові витрати по справі понесені по сплаті судового збору в розмірі 1032,96 грн.

Представник ПрАТ «Рівнеазот» Філоник Я.І. подав до суду відзив на позовну заяву вказавши, що позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає, вважає їх безпідставними, з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву, в якому посилається на відсутність вини відповідача щодо несвоєчасного виконання своїх зобов`язань перед позивачем по виплаті заробітної плати. Вказує на те, що ПрАТ «Рівнеазот», порушуючи строки розрахунку зі звільненими працівниками, діє у стані крайньої необхідності, що обумовлюється наявністю заборгованості РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» перед ПрАТ «Рівнеазот» за утримання очисних споруд, призупинення дії антидемпінгових мит на імпорт російських добрив Міжвідомчою комісією з міжнародної торгівлі, тощо. Зазначив, що кількість робочих днів затримки виплати заробітної плати ОСОБА_1 за період з 21 червня 2018 року по 25 вересня 2019 року становить 317 робочих дня, а не 463 дня. Відтак середній заробіток, який підлягає виплаті позивачу за час затримки з нею розрахунку при звільненні за вказаний період становить 67 784,01 грн. Щодо вимог про стягнення витрат на правничу допомогу зазначив, що сума судових витрат є значно завищеною, позивачем не надано до позовної заяви квитанції, що підтверджує понесення нею витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди жодних заперечень не подав.

Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного:

Як було встановлено позивач ОСОБА_1 працювала в ПрАТ «Рівнеазот».

Як зазначено в позовній заяві, наказом № 1139 від 19 червня 2018 року ОСОБА_1 була звільнена з роботи 20 червня 2018 року за статетею 38 КЗпП України, за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю. При звільненні з роботи їй не була виплачена вчасно заробітна плата, а відтак вона має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області у справі №569/4002/18 від 18 травня 2018 року стягнуто з ПрАТ «Рівнеазот» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 10263,63 грн. та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, без утримання прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів в розмірі 1001,06 грн.

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Заборгованість по заробітній платі виплачена позивачу ОСОБА_1 26 вересня 2019 року, що підтверджується копією виписки з рахунку ПАТ «Банк «Кліринговий дім» від 11 жовтня 2019 року.

Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, кількість робочих днів, за які відповідачем прострочена виплата заробітної плати позивачу за період з 21 червня 2018 року по 25 вересня 2019 року становить 317 робочих днів, розмір середньоденної заробітної плати позивача при восьмигодинному робочому дні становить 213,83 грн., а тому розмір середнього заробітку, який підлягає виплаті позивачу за час затримки з нею розрахунку при звільненні за вказаний період становить 67 784,01 грн. У зв"язку з чим, вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 червня 2018 року по 25 вересня 2019 року підлягають до часткового задоволення в розмірі 67 997,94 грн.

Що стосується вини відповідача, суд враховує, що саме на відповідача покладається обов`язок доведення відсутності вини у затримці розрахунку при звільненні. Натомість, відповідачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про те, що невиплата позивачу при звільненні всіх належних йому сум мала місце не з вини відповідача.

Посилання представника відповідача на те, що ПрАТ «Рівнеазот», порушуючи строки розрахунку зі звільненими працівниками, діє у стані крайньої необхідності, суд не приймає до уваги.

Вчинення дій у стані крайньої необхідності передбачає вчинення їх для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Обставини, які б свідчили про дії відповідача у стані крайньої необхідності представниками відповідача не доведені і судом такі обставини не встановлені.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи те, що позивач ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами факт заподіяння їй моральної шкоди, суд вважає, що заявлений розмір моральної шкоди в сумі 5000 грн. не підлягає до задоволення.

Що стосується вимог ОСОБА_1 про стягнення з ПАТ «Рівнеазот» понесених витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 10 000 грн., то суд в задоволенні вказаних вимог відмовляє, виходячи з наступного.

Згідно із положеннями частини першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови в задоволенні вимог про їх відшкодування.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу адвоката позивач ОСОБА_1 надала суду розрахунок судових витрат від 21 листопада 2019 року та копію ордеру серії ВК №1000396 від 11 жовтня 2019 року.

Як вбачається з розрахунку судових витрат від 21 листопада 2019 року адвокатом Щербяк Ю.В. надана професійна правнича допомога розмір якої складає 10000 грн.

Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Разом з тим, документи, що свідчать про оплату послуг, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки та ін.), які б засвідчували факт того, що ОСОБА_1 дійсно понесла витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 10 000 грн., матеріали справи не містять.

Враховуючи те, що позивач ОСОБА_1 не надала суду доказів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлених у встановленому законом порядку (платіжного доручення з відміткою банку або іншого банківського документу, касових чеків, тощо), суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні вимог позивача про стягнення з ПАТ «Рівнеазот» понесених витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 10 000 грн.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати по справі понесені позивачем по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн., за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 12, 81, 89, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" (33017, м.Рівне-17, ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, задоволити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 20 червня 2018 року по 25 вересня 2019 року в розмірі 67784,01 грн.

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі понесені позивачем по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд, або безпосередньо до Рівненського апеляційного суду (відповідно до п.п. 15.5 п.15 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147 - VIII від 03 жовтня 2017 року). Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення /виклику/ учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Рівненського

міського суду Бердій М.А.