Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа № 126/278/17

Провадження № 2/126/3/2020

"26" лютого 2020 р. м. Бершадь

Бершадський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Рудя О.Г.,

секретар Кучанська В.М.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Плахотнюк Т.С.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача адвоката Шрамко І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бершадь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася в суд з даним позовом, в якому просить стягувати щомісячно з ОСОБА_2 , на її користь аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину починаючи з 01.02.2017 року і до досягнення дітьми повноліття. Також просить стягувати щомісячно з відповідача по 2000 грн. на її користь на її утримання, до досягнення дітьми трьох років. Стягнути з відповідача на її користь витрати пов`язані з наданням їй правової допомоги в розмірі 1500 грн..

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04.09.2015 року сторони уклали шлюб, який зареєстрували у відділі ДРАЦС Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві. ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилося двоє дітей - дочка ОСОБА_5 та дочка ОСОБА_6 , батьком яких є та записаний в свідоцтвах про народження дітей відділом ДРАЦС відповідач. Однак сімейне життя у сторін не склалося, що призвело до того, що у 2015 році вони фактично припинили сімейні відносини, на даний час проживають окремо. Діти залишились проживати з матір`ю та перебувають на її утриманні. Вона займається їхнім вихованням та не працює у зв`язку з доглядом за дітьми до трьох років. На утримання дочок та на її утримання відповідач не надає жодної допомоги.

Заявою від 16.10.2018 року позивачка змінила свої позовні вимоги по справі. Просить стягувати щомісячно з ОСОБА_2 , на її користь аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину.

05.11.2018 року відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позов, в якому вказав, що вважає заявлений позов безпідставним, необгрунтованим та таким, що не підтверджений належними доказами. Він жодним чином не усувався від свого батьківського обов`язку щодо утримання дітей. Ним обов`язки батька по утриманню доньок виконуються добровільно та відповідно до потреб та віку доньок. Протягом усіх років з народження доньок, ним неодноразово перераховувалися на банківську картку позивачки грошові кошти, які були набагато більшими ніж установлений законом розмір аліментів. Кожного місяця він купував різні речі для дітей, починаючи від підгузків, іграшок, засобів гігієни та іншого до продуктів харчування. Також він тратив значні суми на паливо, для того, щоб доїхати до місця проживання дітей, яких позивачка перевезла до своїх батьків за сотню кілометрів від місця його проживання. На підтвердження чого до відзиву долучив копії товарних чеків, платежів, дублікатів квитанцій, експрес накладних "Нової Пошти" та іншого. Вважає, що позивачка вводить суд в оману, вказуючи про те, що він добровільно не надавав допомоги на її утримання та утримання їхніх доньок. Свідченням тому також є зустрічний позов про визначення місця проживання дітей разом з матір`ю, який пред`явила позивачка до Голосіївського районного суду міста Києва у цивільній справі № 752/1923/18 за його позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у вихованні та вільному спілкуванні з дітьми, в якому сама ж і спростовує те, що він не надає їй допомогу. Звертаючись до суду з позовом про стягнення аліментів, позивачка не врахувала інтереси дітей і те, що в разі задоволення даного позову, вона буде отримувати сукупний розмір грошового забезпечення дочок набагато менший того, що він їй надає тепер.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала повністю, просила суд їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Пояснила, що вона працює в Києві не для того, щоб бути подалі від дітей, а для того, щоб забезпечити доньок всім необхідним, адже для їхнього належного розвитку та утримання потрібні значні регулярні грошові кошти, які відповідач здатен надавати, проте не робить цього. Його участь в утриманні спільних дітей зводиться до того, що він на власний розсуд купує їм іграшки і одяг, навіть не зважаючи на вподобання доньок і не цікавлячись чи вони потрібні їм взагалі.

Представник позивача адвокат Плахотнюк Т.С. в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 підтримала повністю, просила суд їх задовольнити з вище наведених підстав.

Відповідач ОСОБА_2 , позовні вимоги ОСОБА_1 визнав частково, вказав, що не зважаючи на всі заперечення позивачки, він як батько здатен оцінити потреби доньок і може на власний розсуд купувати їм необхідні речі. Діти з позивачкою взагалі не проживають, вона мешкає і працює в м. Києві, а неповнолітніх дочок залишила на своїх батьків в с. Джулинка Бершадського району. При ухваленні рішення по справі просить врахувати в першу чергу інтереси дітей. Він погоджується платити аліменти в розмірі 3000 грн. щомісячно, починаючи з 01.01.2020 року. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу заперечив повністю, вказавши, що вони не підтверджені позивачкою належним чином.

Представник відповідача адвокат Шрамко І.С. в судовому засіданні підтримала позицію відповідача.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У пункті 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України", пунктах 51, 52 рішення ЄСПЛ від 03.12.2003 року у справі «Рябих проти Росії», пункті 91 рішення ЄСПЛ від 09.11.2004 року у справі «Науменко Світлана проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" від 15.05.2008 року та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України № 2" від 08.04.2010 року наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови ПВС України від 12.06.2009 року № 2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

Частиною 3 ст. 12, ст.ст. 76 - 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електроні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Судом встановлено, що 04.09.2015 року сторони уклали шлюб, який зареєстрували у відділі ДРАЦС Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 виданого 04.09.2015 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилося двоє дітей - дочка ОСОБА_5 та дочка ОСОБА_6 , батьком яких є та записаний відділом ДРАЦС відповідач, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 та свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 виданих 21.01.2016 року відділом ДРАЦС Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві.

Сторони стверджують, що їхнє сімейне життя не склалося, і починаючи з 2015 року вони фактично припинили сімейні відносини.

З матеріалів справи вбачається, що 09.11.2017 року рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 09.11.2017 року по справі № 752/12040/17 шлюб між сторонами було розірвано.

Після розірвання шлюбу діти залишилися з позивачкою, яка переїхала разом з дітьми проживати без реєстрації в будинок своїх батьків в с. Джулинку Бершадського району Вінницької області, на підтвердження чого в матеріалах справи міститься довідка, видана виконавчим комітетом Джулинської сільської ради Бершадського району від 26.04.2017 року, ухвала про відкриття провадження у справі № 126/278/17, яка не була скасована та набрала законної сили, зустрічна позовна заява про визначення місця проживання дітей разом з матір`ю у цивільній справі № 752/1923/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у вихованні та вільному спілкуванні з дітьми. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 06.12.2018 року по справі № 752/1923/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у вихованні та вільному спілкуванні з дітьми та визначення способів участі батька у вихованні дітей та спілкуванні з ними, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - орган опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації та орган опіки та піклування Бершадської районної державної адміністрації Вінницької області, про визначення місця проживання дітей, було визначено місце проживання малолітніх дітей сторін разом, а саме з матір`ю.

Отже ретельний аналіз доказів свідчить про те, що діти сторін проживають окремо від свого батька ОСОБА_2 , що не спростовується і самим відповідачем.

Таким чином, ОСОБА_2 зобов`язаний утримувати своїх доньок до досягнення ними повноліття, враховуючи, те що відповідач проживає окремо від них.

Позивачка стверджує, що займається вихованням та доглядом дочок ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 самостійно та отримує нерегулярні грошові кошти від відповідача, а його участь в утриманні дітей зводиться до того, що він на власний розсуд купує їм іграшки і одяг, не цікавлячись чи вказані речі їм взагалі потрібні, хоча для їхнього фізичного та морального розвитку цього не достатньо, оскільки для їхнього розвитку потрібні регулярні кошти, які відповідач здатен надавати щомісячно, оскільки працевлаштований та має фінансову можливість це робити.

Частиною 2 ст. 2 Сімейного кодексу України врегульовано сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України.

Статтею 51 Конституції України передбачені права дітей на матеріальне утримання з боку батька та права на їх повноцінне життя та всебічний розвиток.

Згідно положень ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя.

Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають із вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено:

На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно вимог ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Таким чином, системний аналіз норм законодавства, дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов`язані неухильно дотримуватися свого обов`язку щодо утримання та виховання дитини. Відповідно, невиконання зазначеного обов`язку тягне за собою встановлену законом відповідальність.

Серед іншого, матеріали цивільної справи містять копії товарних чеків, платежів, дублікатів квитанцій, експрес накладних "Нової Пошти" та іншого, які вказують, що ОСОБА_2 добровільно надавав допомогу на утримання доньок на власний розсуд. Проте сам факт того, що відповідач, купуючи своїм дітям іграшки і одяг вважає, що позивачка не врахувала інтереси дітей і те, що в разі задоволення даного позову, вона буде отримувати сукупний розмір грошового забезпечення дочок набагато менший того, що відповідач надає тепер, жодним чином не звільняє батька від обов`язку утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття та не позбавляє його права приймати участь у додаткових витратах на дітей за власним бажанням та на власний розсуд.

Частиною 3 ст.181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Відповідно до роз`яснень п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Ч. 3 ст. 180 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ч. 2 ст. 183 цього ж кодексу, якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Зважаючи на викладене, враховуючи в першу чергу інтереси дітей, суд дійшов висновку, що оскільки відповідач працюючий, має стабільних дохід, жодних доказів про те, що він має незадовільний стан здоров`я суду не надано, як і наявності у нього інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, дочки, сина, а тому він може сплачувати аліменти в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму встановленого законом для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову та до досягнення дітьми повноліття, як того вимагає ст. 191 СК України, в зв`язку з чим позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення аліментів на дітей в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дітьми повноліття, є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд дійшов наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Згідно вимог ч. 6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Відповідно положень п.п.1 п. 1 ч. 2 ст. 4, ч. 1 ст. 4 Закону "Про судовий збір" на день звернення до суду із вказаним позовом судовий збір складав 640 грн. 00 копійок, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір саме в такому розмірі.

Щодо вимоги позивачки про стягнення витрат на правничу допомогу, суд вважає, що дана вимога задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Статтею 137 ЦПК України врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1- ч. 4 вказаної статті: витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір-доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Така позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16.

Позивачем на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу надано ордер серії ВН № 025092 від 24.01.2017 року, витяг з договору 03 про надання правової допомоги та квитанцію № 06 від 24.01.2017 року, де вказано лише суму гонорару у розмірі 2000 грн. без детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, що вказує на відсутність підстав для задоволення даної вимоги у зв`язку з її недоведеністю.

У відповідності до п.1. ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми за один місяць.

Керуючись ст.ст. 180, 182, 183, 191 Сімейного Кодексу України, ст.ст.141, 263-265, 354, 430 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задовольнити частково.

Стягувати щомісячно з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жителя АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , жительки АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину починаючи з 01.02.2017 року і до досягнення дітьми повноліття.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 640 грн. судового збору на користь Державної судової адміністрації України (вул. Липська 18/5 м. Київ, 01601 ) отримувач коштів ГУК у м. Києві/м. Київ/ 22030106, , банк отримувача Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача UA0026001, код класифікації доходів бюджету 22030106.

В іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 15.5 перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя О. Г. Рудь