Справа № 524/6325/19
Провадження № 2/524/463/20
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2020 року Автозаводський районний суд м. Кременчука у складі:
головуючого судді Кривич Ж.О.,
секретаря судового засідання Коваль Т.М.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-
У серпні 2019 року до суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що вона є власницею будинку АДРЕСА_1 . За вказаною вище адресою також зареєстровані її колишній чоловік та його син, які не проживають у вказаному будинку протягом тривалого часу. Особистих речей відповідачів у будинку немає, відповідачі жодним чином не піклуються про утримання житлового приміщення, платежів не сплачують.
Позивач просить суд задовольнити позов та визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування, житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1 .
Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 позов підтримали, просили задовольнити, розгляд справи проводити без їх участі.
Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату розгляду справи повідомлялися належним чином. Відповідач ОСОБА_2 направив на адресу суду заяву про слухання справи без його участі, надав докази того, що 28.12.2019 року він самостійно знявся з місця реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 та зареєструвався у м. Києві. Відповідач ОСОБА_3 письмово про причини неявки суд не повідомляв, відзив на позов суду не направив.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
3) відповідач не подав відзив;
4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Керуючись ст. 281 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи.
Ухвалою судді від 07.10.2019 року відкрито провадження у справі.
Ухвалою суду від 16.01.2020 року здійснено виклик відповідачів через оголошення на сайті судової влади України.
Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне.
Відповідно до договору купівлі-продажу незакінченого будівництвом житлового будинку від 22.06.1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О.В., власниками незакінченого будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (а.с. 9-10).
Відповідно до договору дарування частини незакінченого будівництвом житлового будинку від 14.12.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А.Г., ОСОБА_2 та ОСОБА_5 подарували ОСОБА_1 2/3 частини вказаного житлового будинку (а.с. 11-12).
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 26.10.2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 13).

За адресою: АДРЕСА_1 , окрім власника, зареєстровано також місце проживання колишнього чоловіка позивача ОСОБА_2 та його сина ОСОБА_3 .

Відповідач ОСОБА_3 переїхав до м. Києва на навчання у 2010 році.

Відповідач ОСОБА_2 з 09 травня 2018 року виїхав з будинку та проживає у м. Києві.

Відповідачі не проживають в будинку без поважних причин, не несуть інших витрат по його утриманню, особистих речей у помешканні не мають.

22.01.2020 року відповідач ОСОБА_2 направив суду докази зняття з місця реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , 28.12.2019 року. На даний час він зареєстрував своє місце проживання у м. Києві.

Наразі, за адресою: АДРЕСА_1 , залишилось зареєстрованим місце проживання відповідача ОСОБА_3 .

Внаслідок реєстрації місця проживання відповідача, порушені права позивача як власника будинку.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі рішення суду.

Статтею 41 Конституції України , статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 175/97-ЕР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплено право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

У відповідності до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

При цьому згідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а відповідно ч. 2 ст. 405 цього Кодексу член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Суд, аналізуючи отримані докази та вказані норми законодавчих актів, приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_3 втратив право користування спірним житловим приміщенням, не проживаючи в ньому понад один рік, без поважних причин.

При цьому, суд враховує, що відповідач, продовжуючи бути зареєстрованим у спірному житловому приміщенні, фактично чинить перешкоди власнику цього приміщення, оскільки нарахування вартості житлово комунальних послуг здійснюється з урахуванням кількості зареєстрованих осіб.

Згідно до вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

П. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02 березня 2016 року за № 207, передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Враховуючи вище викладене, з відповідача ОСОБА_3 слід стягнути на користь позивача сплачений нею судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп.

Відповідно до ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) сплачений нею судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до суду Полтавського апеляційного суду через Автозаводський районний суд м. Кременчука.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Ж.О. Кривич