ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2020 року м. Чернівці Справа № 715/2169/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

секретар: Скрипка С.В.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Старововчинецька сільська рада Глибоцького району Чернівецької області,

при розгляді справи за апеляційною скаргою акціонерного товариства «КБ «ПриватБанк» на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 грудня 2019 року та додаткове рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 27 грудня 2019 року, ухвалених під головуванням судді Маковійчук Ю.В., дата складання повного тексту рішень невідома, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року позивач звернулася з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Старововчинецька сільська рада, про витребування майна з незаконного володіння.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що господарство за адресою АДРЕСА_1 відносилося до групи колгоспних дворів та належить членам колгоспного двору у розмірі по ј частині. Станом на 15.04.1991 року членами вказаного колгоспного двору були ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та сама позивач.

09 серпня 2007 року рішенням Старовочинецької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності на вказане майно.

02 жовтня 2007 року між ОСОБА_2 та АТ КБ «Приватбанк» було укладено іпотечний договір, предметом якого є вказаний житловий будинок, а 12 жовтня 2016 року за АТ КБ «Приватбанк» зареєстровано право власності на житловий будинок

Провадження №22-ц/822/269/2020 Категорія 19/27

за адресою АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 вважає, що банком порушенні її права як власника майна, тому просила суд ухвалити рішення, яким витребувати на її користь 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 з незаконного володіння ПАТ КБ «Приватбанк».

У відзиві на позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» просило застосувати строк позовної давності, в позові відмовити, а також зазначило, що спір між сторонами щодо витребування 1/4 частки майна був відсутній до моменту реалізації банком своїх прав на майно, яке перебувало в іпотеці.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Постановлено витребувати з незаконного володіння ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , зокрема, 1/4 частину житлового будинку літ. «А», сараїв літ. «Б», «Г», «Ж», «З», «И», літньої кухні літ. «В», убиральні літ. «Е», вимощення І, огорожі №1-3.

Додатковим рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 27 грудня 2019 року заяву представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 задоволено.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 10 710,70 грн витрат на правничу допомогу.

Вирішено питання відносно розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду АТ КБ «ПриватБанк» оскаржило його в апеляційному порядку.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що п.3 ч.1 ст.388 ЦК України не розповсюджується на спірні правовідносини, оскільки матеріалами справи не встановлено факту, що спірне майно перебувало у володінні позивача. Крім того, в матеріалах справи наявні докази, що єдиним власником спірного майна був ОСОБА_2 , який і передав майно в іпотеку.

Також апелянт не погоджується зі стягнутими витратами на правничу допомогу, оскільки судом без достатніх правових підстав стягнуто з банку на користь позивача 10710,70 грн.

На підставі наведеного просить рішення та додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_6 від імені ОСОБА_1 просить суд апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Вказує, що рішення суду є законним, обґрунтованим та таким що відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Наголошує, що позивач ОСОБА_1 є власником ј частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1 в силу ст.ст.120, 123 ЦК УРСР, зазначене господарство відносилося до суспільної групи господарств колгоспний двір.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1 , належало до суспільної групи колгоспного двору, членами якого станом на 15 квітня 1991 року були ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , і кожному члену колгоспного двору належало по ј частині цього будинку.

Крім того, встановлено, що позивачка ОСОБА_1 у жовтні 2018 року, повернувшись із-за кордону додому, дізналася від братів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що їх батько - ОСОБА_2 у 2007 році оформив на себе право власності на належний їм як членам колгоспного двору житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами і передав цей будинок в іпотеку банку.

За таких обставин ОСОБА_1 має право витребувати від AT КБ «Приватбанк» належну їй ј частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Також, судом зазначено, що ОСОБА_1 дізналася про порушення її прав лише у 2018 році, коли повернулася в Україну, тому не зважаючи на те, що договір іпотеки був укладений в 2007 році, позивачкою строки позовної давності не пропущенні, що в сукупності стало підставою про захист права шляхом задоволення віндикаційного позову.

З таким висновком суду не погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 проживає у господарстві, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Вказане господарство відносилося до суспільної групи господарств - колгоспний двір, членами якого станом на 15 квітня 1991року були ОСОБА_2 - голова двору, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , що підтверджується витягом з погосподарської книги Старововчинецької сільської ради Глибоцького району за 1991-1995 роки, довідкою Старововчинецької сільської ради Глибоцького району від 16 вересня 2019 року № 208 (а.с.10-13).

Голова двору ОСОБА_2 був членом колгоспу «Шлях до комунізму», що підтверджується трудовою книжкою колгоспника (а.с.14-15).

Рішенням виконавчого комітету Старововчинецької сільської ради Глибоцького району від 09 серпня 2007 року № 67 на спірний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами передано ОСОБА_2 у власність. На підставі вказаного рішення 10 серпня 2007 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на це майно, яке зареєстроване в Глибоцькому районному бюро технічної інвентаризації 20 серпня 2007 року (а.с.15-16).

02 жовтня 2007 року між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладено іпотечний договір, відповідно до якого ОСОБА_2 передав банку в іпотеку житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.17-19).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, на підставі цього іпотечного договору 12 жовтня 2016 року за AT КБ «ПриватБанк» зареєструвало права власності на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами (а.с.20-23).

Крім того, встановлено, що позивачка ОСОБА_1 у жовтні 2018 року, повернувшись із-за кордону додому, дізналася від братів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що їх батько - ОСОБА_2 у 2007 році оформив на себе право власності на належний їм як членам колгоспного двору житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами і передав цей будинок в іпотеку банку.

Згідно технічного паспорта на спірний житловий будинок вбачається, що він складається з житлового будинку літ. «А», сараїв літ. «Б», «Г», «Ж», «З», «И», літньої кухні літ. «В», убиральні літ. «Е», вимощення І, огорожі №1-3 (а.с.24-27).

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За змістом ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Ст.16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відповідно до п.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Пунктом 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном на свій розсуд.

Згідно приписам ст.179 ЦК України, річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч.1 ст.181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Частина 2 ст.183 ЦК України передбачає, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Норма ч.1 ст.184 ЦК України визначає, що річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст.316 ЦК України).

Частиною 3 ст.388 ЦК України визначено, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

З аналізу вказаних норм вбачається, що ідеальна частка є правом на майно, а не майном із індивідуально визначеною ознакою, а пред`явлення віндикаційного позову на витребування ідеальної частки без його поділу є неможливим, на що суд першої інстанції уваги не звернув та не з`ясував, чи це майно виділене в натурі.

Вказана позиція узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах ВСУ від 16 серпня 2017 року у справі №6-54цс17, ВС від 04 вересня 2019 року у справі №755/4987/17 та ВП ВС від 15 січня 2020 року у справі №367/6231/16-ц, якими підтверджено віднесення частки у спільному майні як самостійного об`єкту цивільних прав після її визначення.

За таких обставин, суд першої інстанції зробив передчасний висновок про задоволення позовних вимог.

Що стосується додаткового рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 27.12.2019 року про задоволення вимог про стягнення витрат на правову допомогу та судового збору, колегія відзначає наступне.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В силу ч.13 зазначеної статті, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, у зв`язку із скасуванням рішення суду та відмовою у задоволенні позовних вимог, скасуванню також підлягає додаткове рішення суду про стягнення витрат на правову допомогу та судового збору.

Також, з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути судові витрати, понесені за подання апеляційної скарги, в розмірі 1152, 60 грн (а.с.150).

У відповідності до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 грудня 2019 року та додаткове рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 27 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Старововчинецька сільська рада Глибоцького району Чернівецької області, про витребування майна з незаконного володіння та витрат на правову допомогу, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати в розмірі 1152 (тисячу сто п`ятдесят дві) грн 60 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий підпис /І.Н. Лисак/

Судді підписи /Н.К. Височанська, І.Б. Перепелюк/