Провадження № 2/761/3001/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2020 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді: Пономаренко Н.В.

з участю секретаря: Ганущака А.М.

представника позивача : Васильківського В.О.

представника відповідача: Косаня В.Л.

розглянувши в спрощеному провадженні у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом Міністерства оборони України в інтересах Концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Північний офіс Державної аудиторської служби про стягнення матеріальної шкоди, -

в с т а н о в и в :

Міністерство оборони України, діючи в інтересах Концерну «Військторгсервіс», звернулось до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог вимог на предмет спору: Північний офіс Державної аудиторської служби, згідно з яким просило: стягнути з ОСОБА_1 на користь Концерну «Військторгсервіс» матеріальну шкоду у розмірі 356 5421,60 грн. та судовий збір у розмірі 5 348 грн. 59 коп.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що відповідно до пп. 1.1.6.2 Плану контрольно-ревізійної роботи державної фінансової інспекції в м. Києві на ІV квартал 2012 року Державною фінансовою інпекцію у м. Києві було проведено планову ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Концерну «Військторгсервіс» за період з 01.01.2009 року по 01.12.2012 року.

Результати вказаного контрольного заходу були задукоментовані в Акті ревізії від 20.03.2013 року за № 072-30/626, в якому комісія встановила, що в бухгалтерському обліку Концерну станом на 01.12.2012 року рахується безнадійна дебіторська заборгованість в сумі 361 194 грн. 86 коп., строк давності якої минув, при цьому Концерном в зазначений період не здійснювалася претензійно-позовна робота щодо стягнення дебіторської заборгованості, що стало наслідком втрати боржника у зобов`язанні та є порушенням обов`язків покладених на генерального директора.

При цьому, як зазначено у вказаному Акті ревізії, втрата боржників та пропущення строків позовної давності для стягнення заборгованості сталися з вини генеральних директорів Концерну ОСОБА_1 (за період з 28.07.2005 року по 02.03.2012 року) та ОСОБА_3 (за період з 07.03.2012 року по 12.2012 року). Зазначеними керівниками були порушені їх посадові обов`язки, які передбачені в контракті та визначені Статутом підприємства, а також не забезпечено реалізацію права кредитора вимагати від боржника його обов`язку, чим порушено ч. 1 ст. 509 ЦК України, внаслідок цього нанесено матеріальної шкоди (збитків) Концерну «Війсторгсервіс» на загальну суму 361 194 грн. 86 коп.

За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що 27.05.2019 року Окружним адміністративним судом м. Києва було видано наказ по справі № 826/14547/13-а за адміністративним позовом Державної фінансової інспекції в м. Києві до Концерну «Військторгсервіс» про зобов`язання Концерн «Військторгсервіс» виконати у повному обсязі п.п. 2-14, 18, 19, 21-27, 29-31 вимоги ДФІ у м. Києві від 04.04.2013 року за № 26-072-14-14-4513, позивач звернувся до суду з цим позовом, який просив задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою від 24.12.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

03.03.2020 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому він, посилаючись на недоведеність позивачем як його вини у завданні шкоди, так і наявності причинного зв`язку між його протиправною поведінкою і фактом настання шкоди, просив у задоволенні позову відмовити. Також, зазначав, що позивачем пропущено річний строк звернення до суду з даним позовом з дня складення акту ревізії, а сам позов подано неналежною особою.

23.04.2020 року до суду надійшли пояснення позивача.

28.07.2020 року до суду надійшли додаткові пояснення по справі, в яких позивач, посилаючись на допущення по тексту всієї позовної заяви описки у визначенні суми збитків, просив вважати правильною сумою збитків - 356 542 грн. 60 коп.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача щодо задоволення позову заперечував, посилаючись на його безпідставність та необгрунтованість.

Третя особа у судове засідання свого представника не направила, про час та місце розгляду справи повідомлена належним читном. Разом з тим, 09.10.2020 року до суду надійшла заява представника третьої особи, в якій він просив розгляд справи проводити за його відсутністю.

Вислухавши пояснення представників сторін, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що з 28.07.2005 року по 06.03.2012 року ОСОБА_1 працював на посаді генерального директора Концерну «Військторгсервіс», про що свідчать наказ Міністра оборони України від 28.07.200 5 року за № 449, контракт (додаток до наказу Міністра оборони України від 28.07.2005 року за № 449) та наказ Міністра оборони України від 06.03.2012 року за № 124.

При цьому, відповідно до п. 2.1 контракту керівник здійснює поточне (оперативне) керівництво Концерном, організовує його виробничу-господарську діяльність, соціально-побутову та іншу діяльність, забезпечує виконання завдань Концерну, передбачених чинним законодавством України, Статутом Концерну та цим контрактом.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, відповідно до пп. 1.1.6.2 Плану контрольно-ревізійної роботи державної фінансової інспекції в м. Києві на ІV квартал 2012 року Державною фінансовою інпекцію у м. Києві було проведено планову ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Концерну «Військторгсервіс» за період з 01.01.2009 року по 01.12.2012 року.

Результати вказаного контрольного заходу були задокументовані в Акті ревізії від 20.03.2013 року за № 072-30/626, в якому комісія встановила, що в бухгалтерському обліку Концерну станом на 01.12.2012 року рахується безнадійна дебіторська заборгованість в сумі 361 194 грн. 86 коп., строк давності якої минув, при цьому Концерном в зазначений період не здійснювалася претензійно-позовна робота щодо стягнення дебіторської заборгованості, що стало наслідком втрати боржника у зобов`язанні та є порушенням обов`язків покладених на генерального директора (а.с.19).

Крім того, як зазначено у вказаному Акті ревізії, втрата боржників та пропущення строків позовної давності для стягнення заборгованості сталися з вини генеральних директорів Концерну ОСОБА_1 (за період з 28.07.2005 року по 02.03.2012 року) та ОСОБА_3 (за період з 07.03.2012 року по 12.10.2012 року). Зазначеними керівниками були порушені їх посадові обов`язки, які передбачені в контракті та визначені Статутом підприємства, а також не забезпечено реалізацію права кредитора вимагати від боржника його обов`язку, чим порушено ч. 1 ст. 509 ЦК України, внаслідок цього нанесено матеріальної шкоди (збитків) Концерну «Війсторгсервіс» на загальну суму 361 194 грн. 86 коп.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, зокрема, посилався на те, що збитки у заявленому розмірі були завдані підприємству в результаті неналежного виконання відповідачем своїх посадових обов`язків, який на той час перебував на посаді генерального директора Концерну «Військторгсервіс».

Так, загальні правила щодо матеріальної відповідальності працівників визначаються главою ІХ КЗпП України. Зазначена норма матеріального права визначає як підстави й умови покладення матеріальної відповідальності на працівників, так і розмір такої матеріальної відповідальності.

Відповідно до ч. 1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

Тобто, підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода.

У свою чергу, трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо.

При покладені матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і в порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (ч. 2 ст. 130 КЗпП України).

Таким чином, обов`язковими умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: пряма дійсна шкода; протиправна поведінка працівника; вина в діях чи бездіяльності працівника; прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

При цьому, як роз`яснено у пунктах 3, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року № 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації їх працівниками" (з наступними змінами) суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та пророзмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Тобто, вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, запоідяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: чи укладено між сторонами трудовий договір, яка підстава покладення на працівника відповідальності за майнову шкоду, чи спричинена шкода діями працівника, в якому обсязі майнової шкоди несе відповідальність працівник за встановлених фактичних обставин, яка ступінь вини працівника за заподіяну шкоди, за яких обставин заподіяна шкода, чи спричинена шкода з корисних мотивів та чи є підстави для зменшення розміру покриття шкоди залежно від майнового стану працівника.

Разом з тим, у відповідності до ч.ч. 1,-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, ст. 138 КЗпП України встановлено, що обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві.

Частинами 1, 5 і 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено вимогами ст.ст. 77, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Однак, у порушення вищенаведених вимог законодавства, позивачем не було надано до суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували вину відповідача у заподіянні збитків Концерну «Військторгсервіс» на суму 356 572 грн. 60 коп.

Посилання позивача на Акт ревізії, який, на думку останнього, підтвердждує наявність вини відповідача у завданні збитків Концерну на суму 456 572 грн. 60 коп., суд вважає безпідставними, адже, як вже зазначалося вище, висновки про наявність вини генерального директора у втраті боржників та пропуску строків позовної давності для стягнення заборгованості, викладені в акті, стосувалися не лише відповідача, який виконовував обов`язки генерального директора Концерну з 28.07.2005 року по 02.03.2012 року, а й іншої особи - ОСОБА_3 , який виконував обов`язки генерального директора Концерну у період з 07.03.2012 року по 12.10.2012 року.

При цьому, заявляючи про вину відповідача у завданні збитків Концерну, позивачем не проведено розподілу такої вини між вищезезначиними особи, що, як наслідок, унеможливлює встановити, які саме винні дії відповідача під час здійснення ним повноважень генерального директора призвели до завдання Концерну збитків, а також розмір таких збитків.

Також, суд звертає увагу, що позивачем наданий Акт ревізії не в повному обсязі, що позбавляє суд можливості з`ясувати його висновки (ас.11-19).

Підтвердженням протиправності поведінки працівника, як умови для настання матеріальної відповідальності, позивач вважає невиконання відповідачем умов п. 2.1. Контракту, які передбачають, що Керівник здійснює поточне (оперативне) керівництво Концерном, організовує його виробничо-господарську, соціально-побутову та іншу діяльність, забезпечує виконання завдань Концерну, передбачених чинним законодавством України, Статутом Концерну та цим контрактом (а.с.21).

Однак, позов не містить посилання які конкретно завдання Концерну, норми чинного законодавства України, положення Статуту були порушені відповідачем.

А на питання суду представник позивача зазначив, що прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала, - підтверджений постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.04.2019 про відмову у задоволенні апеляційної скарги Концерну та залишення без змін постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.10.2013.

При цьому, стороною позивача такі твердження не підтверджені жодним доказом та, навіть, не надано суду ні належним чином завіреної копії зазначених рішення, ні будь-яких доказів наявності виконавчого провадження з його примусового виконання.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Також, як передбачено п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року за № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або упоноваженим ним органом встановлений ст. 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідно акту або висновку.

Однак, незважаючи на те, що Акт ревізії за результатами перевірки питань фінансово-господарської діяльності Концерну було складено 20.03.2013 року, позивач звернувся до суду з позовом лише 12.11.2019 року, тобто з пропуском річного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України.

Посилання в письмових поясненнях на те, що Міністерству оборони України стало відомо про нанесення матеріальної шкоди Концерну колишніми працівниками 27.05.201 коли по адміністративній справі №826/14547/13-а було видано виконавчий лист від 27.05.2019 за адміністративним позовом Державної фінансової інспекції в м. Києві до Концерну «Військторгсервіс» про зобов`язання вчинити дії, а саме виконати вимоги Державної фінансової інспекції в м. Києві, - як вже зазначалось, не підтверджено жодним доказом. Крім того, наявна в матеріалах справи копія наказу Міністра оборони України №137 від 12.03.2012 підтверджує, що Міністерству оборони України (позивачу) було достеменно відомо про нанесення шкоди відповідачем ще в 2012 році (а.с.53).

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилався позивач як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні під час розгляду справи по суті заявлених позовних вимог, та оскільки судом встановлено, що право позивача не порушене та не підлягає судовому захисту, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Судові витрати розполідені за правилами п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 130, 135-3, 137, 138 КЗпП України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

у задоволенні позову Міністерства оборони України в інтересах Концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Північний офіс Державної аудиторської служби про стягнення матеріальної шкоди - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників:

Позивач: Міністерство оборони України, , адреса:03168, м. Київ, вул. просп. Повітрофлотський, 6.

Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Третя особа: Північний офіс Державної аудиторської служби, , адреса: м. Київ, вул. Січових стрільців, 18.

Повний текст складений 15.01.2021.

Суддя: