Постанова

Іменем України

27 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 136/990/17

провадження № 61-48085св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С. Ігнатенка В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Турбівська селищна рада Липовецького району Вінницької області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Вінницької області від 07 листопада 2018 року, у складі колегії суддів: Копаничук С. Г., Оніщука В. В., Голоти Л. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Турбівської селищної ради Липовецького району Вінницької області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання протиправним і скасування рішень органу місцевого самоврядування та скасування державних актів на право власності на землю.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що він разом з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (правонаступниками яких є відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ) успадкували після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , житловий будинок АДРЕСА_1 , по 1/3 частині кожний.

Рішенням 7 сесії 22 скликання Турбівської селищної ради Липовецького району Вінницької області від 26 січня 1996 року «Про приватизацію присадибних ділянок» йому було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,13 га, яка розташована по АДРЕСА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Турбівської селищної ради Липовецького району Вінницької області від 29 травня 1996 року № 38 було вилучено у покійного ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,25 га і надано ОСОБА_5 земельну ділянку у розмірі 0,08 га, ОСОБА_4 - 0,08 га та йому - 0, 09 га.

Рішенням 9 сесії 22 скликання Турбівської селищної ради Липовецького району Вінницької області від 07 серпня 1996 року було враховано позитивний висновок виконавчого комітету від 29 травня 1996 року та на підставі статті 56 ЗК УРСР вилучено у покійного ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,25 га й надано землю ОСОБА_5 у розмірі 0,08 га, ОСОБА_4 - 0,08 га та йому - 0,09 га.

27 листопада 1997 року рішенням 13 сесії 22 скликання Турбівської селищної ради Липовецького району Вінницької області було внесено часткові зміни до рішень селищної ради в частині визначення площі наданих земельних ділянок, з урахуванням їх фактичних розмірів, у результаті чого площа земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 , й якою він користується, була зменшена без його згоди на 0,01 га, відповідно до 0,08 га, та вирішено видати державний акт на право власності на земельну ділянку.

Рішенням 16 сесії 22 скликання Турбівської селищної ради Липовецького району Вінницької області передано у приватну власність ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,08 га, а ОСОБА_4 - земельну ділянку площею 0,09 га, та видано відповідні державні акти на право власності на земельні ділянки.

Посилаючись на те, що при виділенні та визначенні розмірів земельних ділянок межі із суміжними землекористувачами ним не погоджувалися, при цьому виготовленням технічної документації ОСОБА_4 по встановленню меж її земельної ділянки в натрі фактично було порушено його право на земельну ділянку під будинком, рішення селищної ради прийняті із порушенням норм частини другої статті 19 Конституції України та порушують його права землевласника, ОСОБА_1 просив визнати протиправними та скасувати рішення Турбівської селищної ради Липовецького району Вінницької області від 07 серпня 1996 року в частині вилучення земельної ділянки площею 0,25 у ОСОБА_5 по АДРЕСА_1 га та надання її в постійне користування біля жилого будинку, що перейшов у спадщину: ОСОБА_1 площею 0,09 га, ОСОБА_5 площею 0,08 га, ОСОБА_4 площею 0,08 га; від 27 листопада 1997 року в частині внесення змін до рішення від 26 січня 1996 року, яким ОСОБА_1 виділено замість 0,13 га земельної ділянки по АДРЕСА_1 - 0,08 га; від 04 березня 1998 року в частині передачі безкоштовно у приватну власність земельних ділянок ОСОБА_5 площею 0,09 га та ОСОБА_4 площею 0, 08 га. Скасувати видані на підставі вказаних рішень селищної ради державні акти на право власності на земельну ділянку, а саме державний акт серії ВН № 03011 на право приватної власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку площею 0,09 га, виданий 05 жовтня 1998 року на ім`я ОСОБА_5 ; державний акт серії ВН № 03012 на право приватної власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 0,08 га, виданий 17 грудня 1998 року на ім`я ОСОБА_4 ; державний акт серії ВН № 03013 на право приватної власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку площею 0,08 га, виданий 26 серпня 1998 року на його ім`я.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 26 червня 2018 року у складі судді Стадніка С. І. позов задоволено частково. Скасовано державний акт серії ВН № 03011 на право приватної власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку площею 0,09 га, виданий 05 жовтня 1998 року на ім`я ОСОБА_5 ; державний акт серії ВН № 03012 на право приватної власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку площею 0,08 га, виданий 17 грудня 1998 року на ім`я ОСОБА_4 ; державний акт серії ВН № 03013 на право приватної власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 0,08 га, виданий 26 серпня 1998 року на ім`я ОСОБА_1 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що обраний позивачем спосіб захисту своїх прав в частині визнання протиправними та скасування рішень селищної ради не забезпечує їх реального захисту, а тому такі вимоги задоволенню не підлягають. Натомість видача державних актів на право власності на земельну ділянку позивачу та ОСОБА_5 , ОСОБА_4 без попереднього виділу в натурі частки спадкового домоволодіння або ж укладення між співвласниками такого домоволодіння договору про визначення порядку користування спільним майном, є незаконною та порушує основоположний принцип мирного володіння майном, у зв`язку з чим державні акти підлягають скасуванню. Вирішуючи клопотання відповідача ОСОБА_3 про застосування строку позовної давності, місцевий суд виходив з того, що позивач дізнався про порушення своїх прав з листа Державного підприємства «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 24 листопада 2015 року № 6118, при цьому з позовом про захист порушених прав звернувся 27 червня 2017 року, що свідчить про відсутність підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 07 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 26 червня 2018 року в частині скасування державних актів на право власності на земельні ділянки скасовано, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про скасування державних актів на право власності на земельні ділянки, виданих на його ім`я та ім`я відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 - відмовлено. У іншій частині рішення суду залишено без змін.

Апеляційний суд не погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності, оскільки позивач та спадкодавці відповідачів реалізували своє право на отримання земельної ділянки у власність ще у 1998 році, отримавши оскаржувані державні акти на право власності на земельні ділянки на підставі рішень селищної ради за 1996-1997 роки, і саме з цього часу позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права та про осіб, які його порушили і звернутися до суду за захистом, проте з даним позовом звернувся лише у червні 2017 року, тобто з пропуском встановленого статтею 71 ЦК УРСР 1963 року строку позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У грудні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що у порушення норм процесуального права суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог з двох підстав, по суті та застосував строк позовної давності, не врахувавши, що лише в липні 2015 року звернувшись до розробника документації із землеустрою за необхідністю присвоєння кадастрового номеру за розробленням технічної документації на земельну ділянку, позивачу стало відомо з відповіді від 24 листопада 2015 року про порушення своїх прав і інтересів, до цього часу він не безпідставно вважав, що у нього у власності перебуває земельна ділянка площею 0,13 га, а відповідачі мають користуватися іншою земельною ділянкою. Також поза увагою суду апеляційної інстанції залишено те, що до Державного земельного кадастру відомості вносилися на підставі розробленої у 2013 році технічної документації, згідно якої площа межі та конфігурація земельної ділянки відповідачів суміщається (накладається) на житловий будинок належний на даний час усім трьом спадкоємцям, який не поділений в натурі.

Ухвалою Верховного Суду від 20 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі, матеріали даної справи витребувано із суду першої інстанції.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзив на касаційну скаргу не надходив.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час під час подання касаційної скарги, розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що за даними погосподарської книги 1956-1957 року за дідом позивача ОСОБА_6 рахувалась земельна ділянка площею 0,25 га по АДРЕСА_1 .

Згідно архівного витягу з рішення Турбівської селищної Ради депутатів трудящих Липовецького району Вінницької області від 27 лютого 1959 року № 5, за заявою ОСОБА_6 з його фонду землі 0,12 га города наділено його сину ОСОБА_5 , у зв`язку з чим у користуванні ОСОБА_7 залишилася земельна ділянка площею 0,13 га.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, за життя склавши заповіт на користь дочок - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та онука - позивача ОСОБА_1 , яким в рівних частинах заповів житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 .

Позивач та інші спадкоємці, прийняли спадщину після померлого ОСОБА_6 та успадкували кожний по 1/3 частки домоволодіння по АДРЕСА_1 , у тому числі і право на користування земельною ділянкою за вказаною адресою, пропорційно розміру частки у спільній частковій власності.

Рішенням 7 сесії 22 скликання Турбівської селищної Ради народних депутатів Липовецького району Вінницької області від 26 січня 1996 року «Про приватизацію присадибних ділянок» вирішено передати безкоштовно у приватну власність земельні ділянки громадянам, що проживають по АДРЕСА_1 для ведення підсобного господарства, у тому числі ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,13 га.

Рішенням 9 сесії 22 скликання Турбівської селищної Ради народних депутатів Липовецького району Вінницької області від 07 серпня 1996 року № 38 було враховано позитивний висновок виконавчого комітету селищної ради від 29 травня 1996 року та на підставі статті 56 ЗК УРСР вилучено у покійного ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,25 га, з якої надано позивачу ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,09 га, ОСОБА_5 0,08 га ОСОБА_4 - 0,08 га із зазначенням, що ця земельна ділянка знаходиться біля житлового будинку, що перейшов у спадщину.

Рішенням 13 сесії 22 скликання Турбівської селищної Ради народних депутатів Липовецького району Вінницької області від 27 листопада 1997 року «Про зміни в рішення сесій в частині розмірів земельних ділянок» внесено часткові зміни до рішень Турбівської селищної ради Липовецького району Вінницької області, щодо площі земельних ділянок, наданих в постійне користування та приватну власність, зокрема зміни в земельно-облікові документи, відповідно до фактичних розмірів, визначених в натурі, а саме до рішення селищної ради від 26січня 1996 року в частині передачі у власність позивачу земельної ділянки площею 0,13 га по АДРЕСА_1 для ведення підсобного господарства, й зменшено площу земельної ділянки відповідно до фактичних розмірів до 0,08 га.

26 серпня 1998 року ОСОБА_1 видано державний акт на право приватної власності на землю серії ВН №03013 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,08 га у межах згідно плану, яка розташована на території смт Турбів Липовецького району Вінницької області.

Рішенням 16 сесії 22 скликання Турбівської селищної Ради народних депутатів Липовецького району Вінницької області від 04 березня 1998 року «Про приватизацію земельних ділянок» безкоштовно передано відповідачам у приватну власність земельні ділянки, а саме ОСОБА_5 площею 0,09 га та ОСОБА_4 площею 0,08 га, які розташовані по АДРЕСА_1 й якими вони користуються.

На підставі вказаного рішення селищної ради 05 жовтня 1998 року ОСОБА_5 видано державний акт серії ВН №03011 про право приватної власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,09 га (кадастровий номер :01:003:1737), яка розташована по АДРЕСА_1 , , а 17 грудня 1998 року ОСОБА_4 видано державний акт серії ВН № 03012 про право приватної власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,08 га (кадастровий номер :01:003:1735), яка розташована по АДРЕСА_1 .

Отже державні акти видані позивачу та іншим спадкоємцям, (правонаступниками яких є відповідачі у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ) у 1998 році, технічна документація по виготовленню яких проводилась на замовлення сторін, в тому числі і позивача. Дані щодо розмірів земельних ділянок , меж земельних ділянок та щодо їх погодження містились в матеріалах технічної документації по виготовленню зазначених державних актів та знайшли відображення у виданих державних актах на право приватної власності на землю.

Державний акт на право приватної власності на землю серії ВН № 03013 на ім`я ОСОБА_1 з даними про рішення селищної ради, яким надано в приватну власність земельну ділянку, із зазначенням її розміру, конфігурації, а також межами, видано останньому 26 серпня 1998 року, й саме з цього часу позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права та про осіб, які його порушили.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР.

Згідно з статтею 71 ЦК Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до положень статті 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК Української РСР.

Відповідно до статей 71, 75 ЦК Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено позовна давність, встановлюється в три роки і позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін.

Статтею 80 ЦК Української РСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про скасування державних актів на право власності на земельні ділянки, оскільки ОСОБА_1 пропустив строк позовної давності, будь-яких належних доказів перешкод звернення з позовом до суду з 1998 року по червень 2017 року не надав.

Аргументи касаційної скарги ОСОБА_1 про поважність причини пропуску ним строку для звернення до суду із даними позовними вимогами, оскільки про своє право він дізнався лише у 2015 році, є безпідставними та зводяться до переоцінки доказів, незгоди позивача з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який їх спростував. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів згідно з положеннями статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги.

Доводи ОСОБА_1 про те, що апеляційний суд у порушення вимог процесуального права відмовив в задоволенні позову з двох підстав не заслуговують на увагу, оскільки ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог статей 81, 83 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог саме у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Інші аргументи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову Апеляційного суду Вінницької області від 07 листопада 2018 року - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Вінницької області від 07 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко