Провадження № 22-ц/801/2040/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 рокуСправа № 127/25850/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Ковальчука О. В.,

суддів: Панасюка О. С., Якименко М. М.,

за участі секретаря Кирилюк Л. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вінницької міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності на спадкове майно,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 13 липня 2020 року у м. Вінниці суддею цього суду Воробйовим В. В., зі складанням його повного тексту 21 липня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вінницької міської ради про визнання права власності на спадкове майно. Ухвалами Вінницького міського суду Вінницької області від 24 вересня 2019 року та 02 грудня 2019 року залучено до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Позовні вимоги мотивовані тим, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 відкрилася спадщина на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , єдиним спадкоємцем якої за заповітом від 15 вересня 2015 року є позивач. У визначений законом термін ОСОБА_1 звернувся до Першої вінницької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та прийняв її, проте, родичі спадкодавця звернулися до суду з позовом про визнання заповіту недійсним.

Під час розгляду вказаного позову судом було постановлено ухвалу про забезпечення позову шляхом заборони нотаріусу видавати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_1 . З огляду на це, позивач не мав змоги займатися оформленням документів на спадщину. Лише 29 травня 2018 року вказаний позов було залишено без розгляду та 01 червня 2018 року скасовано заходи забезпечення позову.

06 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницької міської ради з проханням провести опечатування квартири АДРЕСА_1 , однак виявилося, що існує інший співвласник цієї квартири ОСОБА_2 , який не допускає його до приміщення, двері не відчиняє, спілкуватися не бажає, документи для оформлення в держнотконтору не надає.

Листом від 17 вересня 2018 року ОСОБА_2 повідомив про нібито відсутність у нього свідоцтва про право власності на спірну квартиру, яке є підставою для оформлення документів у нотаріуса. Водночас, співвласник одноосібно зайняв квартиру, утримує ключі від вхідних дверей в себе, позивачу не надає можливості зайти до неї.

Таким чином, оригінали правовстановлюючих документів на спірну квартиру, які ОСОБА_1 повинен надати нотаріусу для отримання свідоцтва про право на спадщину, у нього відсутні, а співвласник квартири не бажає їх надати. Крім того, позивач не може забезпечити вільний доступ до спірної квартири представників бюро технічної інвентаризації, що необхідно для оформлення права власності.

Пославшись на викладене та на те, що 23 листопада 2018 року нотаріус виніс постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 , як єдиним спадкоємцем за заповітом ОСОБА_5 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 липня 2020 рокуу задоволенні позову відмовлено, вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись із ухваленими рішеннями, ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

30 листопада 2020 року головним спеціалістом відділу діловодства та обліку звернень громадян канцелярії ОСОБА_6 прийнято телефонограму від ОСОБА_1 про те, що він не зможе з`явитися на розгляд справи 01 грудня 2020 року о 09 год. 30 хв. у зв`язку з перебуванням на стаціонарному лікуванні у ВОКЛ № 1 м. Вінниці. Просив розгляд справи відкласти на іншу дату.

Апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи, оскільки ним не надано суду жодних доказів на підтвердження перебування на стаціонарному лікуванні.

01 грудня 2020 року головним спеціалістом відділу діловодства та обліку звернень громадян канцелярії ОСОБА_7 прийнято телефонограму від ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не можуть бути присутніми у судовому засіданні у зв`язку з сімейними обставинами, а ОСОБА_8 у зв`язку з хворобою.

Апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України).

Згідно з ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 78 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 25 лютого 1993 року квартира АДРЕСА_3 належала на праві приватної спільної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_9 в розмірі 39/1000 частки (т. 1 а. с. 14).

15 вересня 2015 року ОСОБА_5 склала заповіт серії НАО № 178849, посвідчений державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Шарко О. В., яким все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 23). З Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 30 березня 2017 року вбачається, що цей заповіт чинний (т. 1, а. с. 111-112).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла у віці 92 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим повторно 13 квітня 2017 року Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області (т. 1, а. с. 108).

Згідно з витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 47279505 від 30 березня 2017 року після смерті ОСОБА_5 Державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори заведена спадкова справа № 180/2017 (т. 1, а. с. 113).

З матеріалів спадкової справи № 180/2017 вбачається, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 30 березня 2017 року, 03 квітня 2017 року, 13 квітня 2017 року відповідно звернулися до Першої вінницької державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадкового майна після смерті ОСОБА_5 (т. 1, а. с. 107, 114, 115).

26 червня 2018 року Перша вінницька державна нотаріальна контора звернулася до Вінницького міського бюро технічної інвентаризації із запитом за № 2/60/02-14 щодо повідомлення, на підставі якого правовстановлюючого документу, ким і коли виданого, належить на праві власності померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 квартира АДРЕСА_1 (т.1, а. с.124).

04 липня 2018 року Комунальне підприємство «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» (далі КП «ВМБТІ») надало на вказаний запит відповідь за № 537 про те, що надати нотаріусу інформацію для вчинення нотаріальної дії може особисто особа, яка реалізує своє право на майно, шляхом звернення у встановленому порядку до КП «ВМБТІ», попередньо оформивши договір на виконання обраних робіт і послуг (т.1, а.с. 126).

17 серпня 2018 року Перша вінницька державна нотаріальна контора звернулась до КП «ВМБТІ» із запитом № 3492/02-14 про видачу дубліката Свідоцтва про право власності на житло на квартиру АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцем якої за заповітом є ОСОБА_1 (т.1, а.с. 150).

11 вересня 2018 року КП «ВМБТІ» надало на вказаний запит відповідь за № 741про те, що для отримання дубліката Свідоцтва про право власності на житло рекомендовано дотримуватись вимог Порядку видачі дубліката свідоцтва про право власності на об`єкти нерухомого майна у разі втрати, крадіжки або пошкодження оригіналу документа та виправлення відомостей, внесених до свідоцтва на право власності помилково. Відповідно до положення вказаного Порядку, громадяни звертаються у КП «ВМБТІ», де отримують бланк письмової заяви про видачу дубліката викраденого, загубленого чи пошкодженого свідоцтва. КП «ВМБТІ», після оформлення оплатного договору із заявником, виносить пакет документів, для розгляду на засіданні комісії з питань видачі дублікатів свідоцтв на право власності та готує проект рішення на засідання виконавчого комітету Вінницької міської ради (т.1, а.с. 160).

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 вчиняв дії для надання нотаріусу документів, що посвідчують право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 , та доказів його звернення до КП «ВМБТІ» з метою отримання таких документів. Водночас, з матеріалів спадкової справи видно, що державний нотаріус вчиняв всі можливі дії для отримання правовстановлюючого документу на спірну квартиру, проте йому було відмовлено, оскільки саме ОСОБА_1 наділений правом на звернення з метою отримання дубліката цього документу.

06 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницької міської ради з заявою щодо проведення опечатування квартири АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 16).

01 серпня 2018 року Вінницька міська рада надала ОСОБА_1 на вказане звернення відповідь за № К-01-63100/01-10, у якій зазначила, що 30 липня 2018 рокуо 15.00 год. його звернення було розглянуто за його присутності та співвласника квартири ОСОБА_2 . Так, їм було роз`яснено, що прохання ОСОБА_1 з приводу опечатування квартири не може бути задоволено, оскільки відсутні повноваження для цього. Окрім того, у зазначеній квартирі зареєстрований та проживає співвласник ОСОБА_2 з родиною. Також роз`яснено, що з приводу питань щодо охорони спадкового майна заявник може звернутись до нотаріуса за місцем відкриття спадщини (т.1, а.с. 24).

09 серпня 2018 року Першою вінницькою державною нотаріальною конторою видано довідку № 3349/02-14 про те, що після смерті ОСОБА_5 , 1925 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 зведена спадкова справа №180/2017. Спадкоємцем за заповітом ОСОБА_5 є ОСОБА_1 . Інших спадкоємців за заповітом немає (т.1, а.с. 5).

23 листопада 2018 року, у зв`язку з ненаданням ОСОБА_1 відповідних документів, що посвідчують право власності спадкодавця на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій за № 4864/02-31, якою відмовлено ОСОБА_1 у видачі на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за заповітом на Ѕ частку в праві власності на вказану квартиру, після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1, а.с. 55-56).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 15 грудня 2018 року ОСОБА_2 є власником Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 16 січня 2018 року (т.1, а.с. 9-13).

23 травня 2019 року комісією Товариства з обмеженою відповідальність "ЖЕО" складено акт № 689 про те, що за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрований ОСОБА_2 . ОСОБА_1 на момент обстеження за вказаною адресою не проживає (т.1, а.с. 15).

02 лютого 2019 року, на підставі ухвали суду, внесено відомості в ЄРДР за скаргою ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 не впускає його до спірної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (т.1, а.с. 18).

18 листопада 2019 року постановою слідчого Вінницького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області закрито вказане кримінальне провадження за скаргою ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 162 КК України (т.1, а.с. 240-241).

В провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебувала цивільна справа № 127/15099/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, який ухвалою місцевого суду від 29 травня 2018 року був залишений без розгляду (т. 1, а. с. 119).

Cтаттею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

За правилами ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1277 ЦК України, в разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття суд визнає спадщину відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно за його місцезнаходженням.

Відповідні органи місцевого самоврядування у разі неприйняття спадщини спадкоємця, можуть звертатися до суду із заявами про визнання спадкового майна відумерлим у судовому порядку.

Частиною 2 ст. 1279 ЦК України визначено, що спадкоємці, які разом із спадкодавцем були співвласниками майна, мають переважне право перед іншими спадкоємцями на виділ їм у натурі цього майна, у межах їхньої частки у спадщині, якщо це не порушує інтересів інших спадкоємців, що мають істотне значення.

Частиною 1 статті 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

За змістом ч. 1 п. 2 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

На підставі ч. 1 ст. 68 цього Закону нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна.

Відповідно до п.п. 4.12 п. 4 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок), свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів.

Згідно з п.п. 4.14 і п.п. 4.15 п. 4 глави 10 розділу 2 Порядку при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.

Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку (п. п. 4.18 п. 4 глави 10 розділу 2 Порядку).

За змістом Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відповідачами у справах про визнання права власності в порядку спадкування на будинки та садиби, щодо яких відсутні правовстановлюючі документи у зв`язку з їх втратою, є спадкоємці, які прийняли спадщину, а також органи, які уповноважені видавати правовстановлюючі документи на нерухоме майно, або ж органи, до яких перейшли такі повноваження, та органи, що здійснюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

Згідно з ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону.

У абз. 4 ч. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація прав проводиться за заявами у сфері державної реєстрації прав будь-яким державним реєстратором з урахуванням вимог, встановлених абзацами першим - третім цієї частини, крім випадку, передбаченого статтею 32-1 цього Закону.

За приписами ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державним реєстратором є: громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав; нотаріус; державний, приватний виконавець - у разі накладення/зняття таким виконавцем арешту на нерухоме майно під час примусового виконання рішень відповідно до закону.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України «Про місцеве самоврядування».

Повноваження сільських, селищних, міських рад визначені у положеннях Глави 1 Розділу ІІ Закону України «Про місцеве самоврядування», зі змісту яких вбачається, що Вінницька міська рада, як окремий суб`єкт владних повноважень, не наділена повноваженнями щодо реєстрації нерухомого майна.

Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ч. 2 ст. 48 ЦПК України відповідачем у справі може бути фізична або юридична особа, а також держава до якої звернуті матеріально-правові вимоги позивача і яка, за твердженням позивача, є або порушником його прав, або необґрунтовано, на думку позивача, оспорює його права, і на якого внаслідок цього може бути покладено обов`язки судовим рішенням.

Аналогічні роз`яснення містить п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно якого оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (п.41); від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (п.49); від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (п.50); від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (п.п.37,54); від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (п.31.4); від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (п.38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (п.31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (п.63); від 11 вересня 2019 року у справі № 203/3682/17; від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц (п.71)).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для закриття провадження у справі, а є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог до цього відповідача, який не є належним (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (п.40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (п.50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (п.37,44), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (п.31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (п.39); від 1 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (п.75); від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц (п.74)).

Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (п.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц).

За змістом ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок, земельну ділянку.

На підставі викладеного та встановлених у справі обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що оскільки спірні правовідносини безпосередньо стосуються прав та обов`язків ОСОБА_2 , який є співвласником майна померлої, та прав і обов`язків ОСОБА_3 , який претендує на спадщину у вигляді частини спірного житла, а позивачем не надано суду жодного належного доказу, що між ним та Вінницькою міською радою існує спір з приводу спадкового майна, отже позов подано до неналежного відповідача.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду у постанові від 21 лютого 2019 року у справі № 420/2383/16-ц є безпідставними, оскільки правовідносини у вказаній справі та у справі по суті заявлених ОСОБА_1 вимог не є подібними за змістом і врегульовані різними нормами матеріального права.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права не містять посилань на такі порушення, що призвели до неправильного вирішення страви, тому, з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування рішення.

Всі інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом першої інстанції, однак висновків суду не спростовують, а тому відхиляються.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року задоволено частково клопотання ОСОБА_1 про звільнення його від сплати судового збору та відстрочено йому сплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 липня 2020 року до ухвалення судового рішення за наслідками розгляду апеляційної скарги.

У п. 29, п. 32 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2010 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» (далі Постанова № 10) судам роз`яснено, що відповідно до статті 8 Закону № 3674-VI та статті 82 ЦПК єдиною підставою для відстрочення або розстрочення сплати судового збору є врахування судом майнового стану сторони, тобто фізичної або юридичної особи (наприклад, довідка про доходи, про склад сім`ї, про наявність на утриманні непрацездатних членів сім`ї, банківські документи про відсутність на рахунку коштів, довідка податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків тощо). Клопотання про відстрочення або розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати може бути викладене в заяві чи скарзі, які подаються до суду, або окремим документом. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно зі статтею 10 ЦПК повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

Суд вправі застосувати щодо одного й того самого заявника і за однією й тією ж його заявою (скаргою) як відстрочення, так і розстрочення сплати судового збору, або зменшення розміру судового збору, або звільнення від його сплати. Зазначені дії можуть мати місце у різній послідовності або в сукупності.

Відповідно до п. п. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду розмір судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Згідно з п. п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою розмір судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» передбачено, що з 1 січня 2019 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 1 921,00 грн.

За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна. Якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно в вересні 2019 року, проте доказів вартості цього майна суду не надав.

Відповідно до інформації з інтернет ресурсів, на яких розміщенні оголошення про продаж об`єктів нерухомості у м. Вінниці, вартість двокімнатної квартири по АДРЕСА_4 становить від 1300000 грн до 1800000 грн.

На підтвердження доводів клопотання про звільнення від сплати судового збору за звернення до суду з апеляційною скаргою апелянт надав: відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 25 лютого 2020 року за період з 01 кварталу 2019 року по 04 квартал 2019 року, відповідно до яких інформація про його доходи відсутня; довідку Вінницького міського центру зайнятості № 02-17/1324 від 07 вересня 2020 року про те, що ОСОБА_1 з 20 жовтня 2015 року облікований як такий, що шукає роботу, допомогу по безробіттю не отримує; акт обстеження житлових умов № 4 від 02 жовтня 2020 року про те, що житлові умови ОСОБА_1 не задовільні та потребують поліпшення.

Водночас, матеріали справи не містять усіх документів, необхідних для встановлення дійсного майнового стану апелянта, зокрема довідки про склад сім`ї, банківських документів про відсутність на рахунку коштів, довідки податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків.

На підставі викладеного вище, з урахуванням права суду застосувати щодо одного й того самого заявника і за однією й тією ж його скаргою як відстрочення, так і зменшення розміру судового збору, врахувавши ринкову вартість спірного майна, доведеність відсутності у ОСОБА_1 офіційного місця роботи та офіційних доходів, проте відсутність усіх необхідних доказів для встановлення його дійсного майнового стану, а саме реального доходу, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_1 мінімального розміру судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 липня 2020 року, а саме в розмірі 1152,60 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 липня 2020 року без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 ) в дохід держави судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 1152,60 грн.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : О. С. Панасюк

М. М. Якименко

Повний текст постанови виготовлено 01 грудня 2020 року.