Дата документу 25.02.2020 Справа № 332/2922/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/2922/19
Провадження №22-ц/807/850/20
Головуючий в 1-й інстанції Яцун О.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарБабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Метабанк» на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2019 року, ухвалене у м. Запоріжжі у справі за позовом Акціонерного товариства «Метабанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 та малолітньої ОСОБА_4 , треті особи: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, Заводський відділ державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, ОСОБА_5 , про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою, виселення та зняття з реєстрації місця проживання,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 14.05.2018 року Заводським районним судом м. Запоріжжя винесено рішення по цивільній справі №0809/3668/2012 за позовом ПАТ «Метабанк» (правонаступником якого є АТ «Метабанк») до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки. За вказаним рішенням було звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 133/200 частки, та ОСОБА_1 67/200 частки, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 07-02/1152-К від 22.10.2002 року, в розмірі 353977,04 грн. В ході виконавчого провадження встановлено, що у зазначеній квартирі зареєстровані відповідачі. АТ «Метабанк» вважає, що реєстрація місця проживання за адресою предмета іпотеки відповідачів, зокрема ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є незаконною та протиправною, і суперечить п. 3.1.7 Договору іпотеки, оскільки АТ «Метабанк» не надавав ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , або будь-яким іншим особам ніякого письмового погодження на реєстрацію та/або проживання будь-яких осіб за адресою предмета іпотеки. Зазначають про факт фіктивності реєстрації дітей за адресою предмета іпотеки, оскільки відповідно до акту державного виконавця від 22.07.2019 року за адресою: АДРЕСА_2 діти не мешкають. Враховуючи викладене, АТ «Метабанк» просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , примусово виселити їх та зняти з реєстрації місця проживання за зазначеною адресою, а також стягнути з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 1921,00 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2019 року у задоволенні позову Акціонерного товариства «Метабанк» (місцезнаходження: м. Запоріжжя, пр. Металургів, буд. 30, ) до ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ), яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) та малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ), треті особи: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району (місцезнаходження: м. Запоріжжя, вул. Лізи Чайкіної, буд. 56, ), Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради (місцезнаходження: м. Запоріжжя, вул. Олександрівська, буд. 84, ), Заводський відділ державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (місцезнаходження: м. Запоріжжя, вул. Сеченова, буд.25-а, ), ОСОБА_5 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ), про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою, виселення та зняття з реєстрації місця проживання відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, Акціонерне товариство «Метабанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що відповідно до умов іпотечного договору ОСОБА_5 і ОСОБА_1 зобов`язалися не здійснювати реєстрацію і не надавати згоду на проживання у предметі іпотеки будь-яких осіб без отримання письмового погодження Банку. Будь якого дозволу на реєстрацію ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 Банк не надавав, а отже реєстрації зазначених осіб була проведена в іпотечному майні всупереч умов договору в метою перешкодити виконанню рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Банк вважає, що вказані зареєстровані особи, є такими, що не набули права користування іпотечним майном у встановленому законом порядку, а тому підлягають виселенню зі зняттям з реєстрації.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, заступник прокурора прокуратури Запорізької областізазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок зроблено правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, а апеляційна скарга зводиться до переоцінки досліджених доказів та не містить нормативно-правового обґрунтування.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.10.2002 року між АБ «Металург» та ОСОБА_5 укладений кредитний договір № 07-02/1152-К, за яким останньому була відкрита кредитна лінія. В забезпечення виконання ОСОБА_5 умов кредитного договору 25.02.2005 року між позивачем з одного боку і ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір, за яким іпотекою належною відповідачам на праві спільної часткової власності квартирою АДРЕСА_1 , відповідно до п.1.1. іпотечного договору забезпечується виконання ОСОБА_5 всіх умов кредитного договору щодо повернення наданої суми кредиту, сплати процентів за кредитом, комісії, неустойки та будь-яких платежів, передбачених умовами кредитного договору, а також відшкодування позивачеві збитків, заподіяних невиконанням або неналежним виконанням умов кредитного договору (а.с.5-16).

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14.05.2018 року по справі №0809/3668/2012, звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 73,08 кв.м., що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 133/200 частки, ОСОБА_1 67/200 частки, на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_4 /2, виданого Запорізьким металургійним комбінатом «Запоріжсталь» ім.С.Орджонікідзе 03.11.1995 року та згідно свідоцтва № 3-1319 про право на спадщину, виданого Першою Запорізькою державною нотаріальною конторою, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 07-02/1152-К від 22.10.2002 року, укладеним між Акціонерним банком «Металург» та ОСОБА_5 , що утворилась станом на 25.02.2012 року в розмірі 353977,04 грн., шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною 425 345,00 грн. згідно висновку судової оціночно-будівельної експертизи № 477-17 від 13.02.2018 р. (а.с.17-18). Зазначене рішення суду набрало законної сили 14 червня 2018 року.

Вказаним рішенням встановлено, що спірна квартира не була набута за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Відмовляючи у задоволення позову, суд першої інстанції зазначив, що оскільки спірне житлове приміщення придбане іпотекодавцями не за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою, правові підстави для виселення відповідачів зі спірної квартири без надання їм іншого постійного житла відсутні. Крім того, заявляючи вимогу про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою, позивач обрав неналежний спосіб захисту свого права, оскільки у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, лише власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, а відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 192647404 від 12.12.2019 року на час розгляду справи по суті право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем ОСОБА_1 та третьою особою ОСОБА_5 (а.с.169-172). У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення вимог позивача про визнання відповідачів такими, що вставили право користування житловим приміщенням, відсутні і підстави для зняття зазначених осіб з реєстраційного обліку.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Згідно з частиною третьою статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частин першої, другої статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що під час розгляду справи про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

За таких обставин та з підстав, передбачених вказаними вище нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для виселення відповідачів із спірної квартири, оскільки виселення відповідачів із іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, не можливе без надання іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 192647404 від 12.12.2019 року на час розгляду справи по суті право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем ОСОБА_1 та третьою особою ОСОБА_5 (а.с.169-172), таким чином позивач у справі позбавлений права вимагати усунення перешкод у користуванні іпотечним майном.

Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, зокрема про позбавлення права користування житловим приміщенням, про виселення, а оскільки відповідно до вищевикладеного відсутні підстави для задоволення вказаних вимог, вимога про зняття відповідачів з реєстрації місця проживання за вказаною адресою задоволенню не підлягає.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Метабанк» залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 28 лютого 2020 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков