Постанова

Іменем України

25 лютого 2020 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/1223/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

за участю секретаря Ратушного А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ірпінського міського суду Київської області

в складі судді Саранюк Л.П.

від 25 жовтня 2019 року

у справі №367/1913/17 Ірпінського міського суду Київської області

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про визначення частки у спільному майні подружжя та поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

В березні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про визначення частки в праві власності в спільному майні подружжя та поділ майна подружжя.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що з 21 грудня 2002 року вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . На момент подання даного позову шлюб не розірвано, однак з 01.11.2016 вона з відповідачем проживає окремо та спільного господарства не веде. Відповідач, нічого не пояснюючи, покинув сім`ю та поїхав проживати до своєї матері в м. Київ. Позов про розірвання шлюбу вона подала окремо.

Вказувала, що в період шлюбу за спільні кошти подружжя було придбано нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 20.05.2009 року на ім`я чоловіка ОСОБА_1 .

Також в період шлюбу на ім`я відповідача придбано автомобіль марки Renault Symbol, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2003 року випуску, та інше нерухоме майно, а саме: плита кухонна Gorenje, вартістю 8 400,00 грн, холодильник Snaige, вартістю 9 800,00 грн, хлібопічка Keenwood, вартістю 900,00 грн, пральна машина Ardo, вартістю 1600 грн, телевізор Samsung, вартістю 6 100,00 грн, стілець шкільний, вартістю 400,00 грн, ліжко дитяче двоповерхове, вартістю 5 000,00 грн, чайник електричний Braun, вартістю 700,00 грн, кавоварка Krups, вартістю 1 800,00 грн, мікрохвильова піч Samsung, вартістю 800,00 грн, соковитискач Braun, вартістю 2 600,00 грн, блендер Braun, вартістю 1 600,00 грн, аудіосистема Mordaunt-Short, вартістю 9 200,00 грн, кухонна гарнітура, вартістю 4 000,00 грн, стіл кухонний дерев`яний коричневого кольору, вартістю 1 200,00 грн, набір м`яких кухонних стільців, вартістю 1 400,00 грн, парта шкільна, вартістю 1 300,00 грн, поличка для книг, вартістю 1 000,00 грн, шафа платяна, вартістю 1 100,00 грн, шафа кутова для верхнього одягу, вартістю 1 200,00 грн, диван розкладний двоспальний, вартістю 3 000,00 грн, меблі для ванної/дзеркало зі шафою, вартістю 1 400,00 грн.

Позивачка, посилаючись на те, що спірна квартира придбана в період шлюбу, а за приписами сімейного законодавства частки кожного із подружжя є рівними, просила визнати за нею в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

В частині позовних вимог про поділ автомобіля просила дане майно розділити наступним чином: виділити автомобіль у власність відповідача, а їй присудити грошову компенсацію за її частку в спільному майні у розмірі 44 135,00 грн, що згідно висновку спеціаліста від 22.11.2016 становить Ѕ від вартості автомобіля (88 270,00 грн).

Щодо іншого рухомого майна, просила виділити їй в натурі у власність наступне майно: плиту кухонну Gorenje вартістю 8 400,00 грн, холодильник Snaige вартістю 9 800,00 грн, хлібопічку Keenwood вартістю 900,00 грн, пральну машину Ardo вартістю 1600 грн, телевізор Samsung вартістю 6 100,00 грн, стілець шкільний вартістю 400,00 грн, ліжко дитяче двоповерхове вартістю 5 000,00 грн, а всього майна на загальну суму 32 200,00 грн. У власність ОСОБА_1 просила виділити таке майно: чайник електричний Braun вартістю 700,00 грн, кофеварку Krups , вартістю 1 800,00 грн, мікрохвильову піч Samsung вартістю 800,00 грн, соковитискач Braun, вартістю 2 600,00 грн, блендер Braun вартістю 1 600,00 грн, аудіосистему Mordaunt-Short вартістю 9 200,00 грн, кухонний гарнітур, вартістю 4 000,00 грн, стіл кухонний дерев`яний коричневого кольору, вартістю 1 200,00 грн, набір м`яких кухонних стільців, вартістю 1 400,00 грн, парту шкільну, вартістю 1 300,00 грн, поличку для книг, вартістю 1 000,00 грн, шафу платяну, вартістю 1 100,00 грн, шафу кутову для верхнього одягу, вартістю 1 200,00 грн, диван розкладний двоспальний, вартістю 3 000,00 грн, меблі для ванної/дзеркало зі шафою вартістю 1 400,00 грн, а всього майна на загальну суму 32 300,00 грн.

Вказала, що такий розподіл запропоновано з врахуванням інтересів неповнолітніх дітей, які проживають з нею.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 25 жовтня 2019 року позов задоволено у повному обсязі та вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 , діючи через свого представника ОСОБА_4 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обгрунтування апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції не з'ясував походження коштів, за які було придбано спірне майно у шлюбі, зокрема не врахував факт придбання квартири за власні кошти відповідача, які отримані у позику, та придбання спірного автомобіля і речей побутового вжитку за кошти його тітки. Суд першої інстанції не дослідив договір позики від 19.05.2009.

Судом порушено право відповідача на подання доказів, зокрема рішення суду у справі про стягнення позики, яке набрало законної сили, про що, на думку скаржника, свідчить аналіз ухвали від 31.05.2019 та оскаржуваного рішення.

Суд першої інстанції не надав оцінки поясненням позивача та відповідача щодо купівлі автомобіля за кошти тітки відповідача.

Зазначав, що в порушення вимог Закону України «Про судоустрій та статус суддів» суд першої інстанції не взяв до уваги висновок Верховного Суду України, висловлений в постанові від 05.04.2017 по справі №6-399цс17 та в постанові Верховного Суду від 26.06.2019 по справі №641/5115/16-ц.

Крім того, як на підставу скасування рішення суду посилався на те, що суд не дослідив лист Фонду державного майна України від 05.12.2019, в якому зазначено про те, що у експерта Кірея К.Л. , який здійснював оцінку спірних побутових предметів, відсутня спеціалізація надання оцінки побутовим предметам.

Також зазначив, що суд першої інстанції в порушення ст. 89 ЦПК України не надав оцінку зібраним у справі доказам в цілому, а саме про походження коштів за які придбана квартира, не мотивував відхилення цих доказів; поклав в основу рішення докази, одержані з порушенням порядку встановленого законом, а саме: експертні висновки №20162211/02 від 22.11.2016 про вартість майна; №20161122/01 від 26.11.2016 про ринкову вартість транспортного засобу та звіт про оцінку майна №774111116 від 11.11.2016.

За наведених обставин просив скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 25.10.2019 та відмовити ОСОБА_6 у задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача - ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав з підстав, наведених в ній та просив задовольнити.

Представник позивача - ОСОБА_7 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 21 грудня 2002 року між сторонами Відділом реєстрації актів громадянського стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 .

Від даного шлюбу сторони мають дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З 01 листопада 2016 року сторони разом не проживають та не ведуть спільного господарства.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 26.06.2017 шлюб між сторонами розірвано.

В період шлюбу придбано квартиру АДРЕСА_1 , автомобіль марки Renault Symbol, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2003 року випуску.

Також судом встановлено, що в період шлюбу придбано предмети домашнього вжитку - меблі та побутову техніку, а саме: комбіновану плиту кухонну Gorenje, чайник електричний Braun, кофе варку Krups, холодильник Snaige, мікроволнову піч Samsung, хлібопічку Kenwood, пральну машину Аrdo, соковитискач Braun, блендер Braun, телевізор Samsung, аудіо систему Mordaunt-Short, кухонний гарнітур, кухонний дерев`яний коричневого кольору, набір м`яких кухонних стільців, парту шкільну, стілець шкільний, поличку для книг, шафу платяну, шафу кутову для верхнього одягу, ліжко дитяче двоповерхове, диван розкладний двоспальний, меблі для ванної/дзеркало зі шафою.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з презумпції спільності права власності на майно, яке набуте сторонами в період шлюбу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, враховуючи наступне.

Відповідно до статей 60, 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, норми ст. 60, 70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 по справі №327/504/17).

Як встановлено судом, в період перебування сторін у шлюбі - 20.05.2009 між ОСОБА_10 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, за яким останнім придбано квартиру АДРЕСА_1 . Квартира зареєстрована на праві власності за відповідачем в КП КОР «Ірпінське БТІ» 15.07.2009.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач у відповідності до вимог ст. 12, 81 ЦПК України на спростування обставин придбання спірної квартири в період шлюбу за спільні кошти подружжя, не надав до суду належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів.

Зокрема матеріали справи не містять доказів, що спірна квартира набута за час шлюбу за кошти, які належали відповідачу особисто.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого та мотивованого висновку про те, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, а відтак частка квартири кожного з подружжя є рівною (кожному по 1/2).

До того ж суд першої інстанції дійшов такого висновку з урахуванням того, що матеріали справи не містять доказів, які підтверджують факт придбання спірної квартири відповідачем за кошти отримані від його матері ОСОБА_11 .

Дійсно, як вбачається з матеріалів справи, 19.05.2009 між ОСОБА_1 та ОСОБА_11 укладено договір позики, за яким остання передала відповідачу в борг кошти в сумі 78 000,00 грн (т. 1, а.с. 140-141). Зі змісту даного договору вбачається, що грошові кошти ОСОБА_1 отримав на придбання квартири АДРЕСА_1 .

Водночас, за приписами ч. 2, ч. 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак, матеріали справи не містять доказів, що кошти отримані відповідачем за договором позики в інтересах сім'ї. Зазначення в договорі позики про призначення коштів, переданих у позику не є доказом використання цих коштів в інтересах сім'ї, оскільки позивачка не була стороною договору та його не підписувала.

Таким чином, факт отримання відповідачем в позику грошових коштів на час перебування у шлюбі не свідчить про придбання спірної квартири за його особисті власні кошти. Про дані обставини, як вже зазначалось вище, судом вказано в мотивувальній частині рішення. Відтак, посилання скаржника на те, що суд не дослідив договір позики від 19.05.2019 є безпідставними та надуманими.

З огляду на викладене не має правового значення посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не долучено копію рішення суду, яким стягнуто борг за договором позики. Більш того, питання щодо долучення доказів судом вирішено у відповідності до вимог процесуального закону.

Щодо клопотання відповідача про долучення нових доказів (копія договору купівлі-продажу від 19.05.2009, за яким ОСОБА_1 та ОСОБА_11 відчужено квартиру АДРЕСА_2 ), то відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України, колегія суддів відмовляє в долученні такого доказу, оскільки такі докази у суд першої інстанції не подавалися та про них позивач не заявляв. Доказів поважної причини неподання такого доказу до суду першої інстанції також не надав.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого та мотивованого висновку про те, що квартира є спільною власністю подружжя, а тому підлягає поділу порівну між сторонами.

Щодо позовних вимог про виділення автомобіля марки Renault Symbol, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2003 року випуску у власність відповідача та стягнення на користь позивачки грошової компенсації у розмірі у розмірі 1/2 частини автомобіля (44 135,00 грн), то слід зазначити, що апеляційна скарга не містить доводів щодо незгоди з рішенням суду в цій частині.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що суд першої інстанції, застосувавши норми сімейного законодавства та врахувавши вартість автомобіля, яка згідно експертного висновку ТЗ №20161122/01 від 22.11.2016 про ринкову вартість колісного транспортного засобу становить 88 200,00 грн, дійшов правильного висновку про задоволененя цих позовних вимог.

Крім того, з у рахуванням вищевнаведених положень сімейного законодавства, колегія суддів також погоджується з висновком суду щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог в частині поділу іншого рухомого майна - речей побутового вжитку (побутова техніка, меблі) шляхом виділення такого майна в натурі кожній із сторін.

Доводи апеляційної скарги, що речі побутового вжитку придбавалися за рахунок тітки відповідача не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки на підтвердження даної обставини до суду першої інстанції не було надано належних та допустимих доказів. А згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Посилання в апеляційній скарзі, що судом в основу рішення покладено письмові докази, а саме: експертні висновки №20162211/02 від 22.11.2016 про вартість майна; №20161122/01 від 26.11.2016 про ринкову вартість транспортного засобу та звіт про оцінку майна №774111116 від 11.11.2016, які, на думку відповідача, одержані з порушенням порядку встановленого законом, не спростовують висновків та на правильність ухваленого рішення не впливають, а тому не є підставою для його скасування.

Також, відповідач під час розгляду справи, скористався своїми процесуальними правами на власний розсуд, та належних доказів на спростування вартості майна, визначеного у експертних висновках, до суду не надав.

Викладені у апеляційній скарзі доводи щодо помилковості висновків суду першої інстанції не підтвердилися під час перегляду справи апеляційним судом.

З огляду на приписи норм процесуального права про перегляд справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позов підлягає задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 25 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 02 березня 2020 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай