КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №2-5479/11
Апеляційне провадження №22-ц/824/8894/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2020 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів - Березовенко Р.В., Суханової Є.М., із участю секретаря Потоцької О.О., розглянувши матеріали цивільної справи у місті Києві за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 грудня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів у зв`язку із невиконанням умов попереднього договору купівлі-продажу земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В :

25 липня 2011 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом у якому просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь суму боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за попереднім договором від 25 грудня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кащуком В.О. та зареєстрованим в реєстрі за №1039,8 в сумі 637 078,58 грн та три процента річних від простроченої суми за весь час прострочення - 44 447,16 грн, а всього - 681 526,03 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що у зв`язку із невиконанням ОСОБА_1 умов попереднього договору від 25 грудня 2007 року про зобов`язання укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,3727 га, у с. Новосілки Макарівського району Київської області за ціну 136 350 грн, що еквівалентно 27 000 доларам США.

Згідно умов договору, ОСОБА_1 зобов`язувався продати, а ОСОБА_2 - придбати земельну ділянку кадастровий номер :01:013:0063.

Відповідно до п. 7 попереднього договору передбачено, що у разі відмови ОСОБА_1 від виконання своїх зобов`язань за цим договором, згідно ст. 571 ЦК України, ця сторона зобов`язана сплатити подвійну суму завдатку, зазначеного в цьому договорі, а саме суму в розмірі 271 690,00 грн, що є еквівалентом 53 800 доларам США за курсом НБУ.

На підтвердження своїх намірів про наступне укладання договору ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 135 845 грн, що еквівалентно 26 900 доларам США за курсом на момент укладення попереднього договору.

Починаючи з 10 лютого 2008 року, відповідач ухилявся від укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, а 05 червня 2010 року - відмовився від його укладення.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07 грудня 2011 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти сплачені у якості завдатку, а також кошти у зв`язку із порушенням зобов`язання в загальній сумі 428 845,18 грн, судові витрати - 120,00 грн, та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи - 1700,00 грн, а всього 430 665,18 грн.

Своє рішення районний суд обґрунтовував тим, що відповідач належним чином не виконав умови попереднього договору, а тому позивач має право вимагати повернення належних йому грошей у розмірі завдатку та компенсації, передбаченої договором за невиконання попереднього договору.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2019 року заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення від 07 грудня 2011 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів у зв`язку із невиконанням умов попереднього договору купівлі-продажу земельної ділянки залишено без задоволення ( а.с. 165-166 ).

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Просить задовольнити заявлені вимоги та скасувати рішення місцевого суду та призначити справу до розгляду в суді першої інстанції.

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції погоджується із висновками місцевого суду та вважає за необхідне зазначити наступне.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 25 грудня 2007 року між сторонами було укладено попередній договір про зобов`язання укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,3727 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер::01:013:0062, що знаходиться в с. Новосілки, Макарівського району, Київської області за ціною в 136 350 грн, що еквівалентно 27 000 доларам США за курсом НБУ ( а.с. 6 ).

Положеннями п. 7 правочину передбачено, що у разі відмови ОСОБА_1 від виконання своїх зобов`язань за цим договором, згідно ст. 571 ЦК України, ця сторона зобов`язана сплатити подвійну суму завдатку, зазначеного в цьому договорі, а саме суму в розмірі 271 690,00 грн, що є еквівалентом 53 800 доларам США за курсом НБУ ( там же ).

01 жовтня 2007 року між сторонами укладено угоду про передачу завдатку, відповідно до якої ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 135 000 грн ( а.с. 16 ).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами ( стаття 629 ЦК України ).

Частинами першою, третьою статті 635 ЦК України передбачено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Приписи статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року у справі №6-82цс13 та від 13 лютого 2016 року у справі №6-176цс12 та Верховного Суду від 30 січня 2019 року №461/5297/16-ц.

Правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком, передбачені вимогами статті 571 ЦК України, зокрема: якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора; якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості; сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором; у разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.

За змістом наведених норм ЦК України завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання.

Згідно з положень статей 546, 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами.

Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Будь-яких доказів, які б свідчили про неправомірність укладеного між сторонами правочину матеріали справи не містять і відповідач їх не надав ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України відповідач повинен був довести ті обставини, на які б він посилався, як на підставу своїх заперечень.

Разом з тим, ОСОБА_1 не звільнений від обов`язку доказування за позовом згідно положень ст. 82 ЦПК України.

Відтак, на переконання апеляційного суду, укладений між сторонами попередній договір та угода про передачу завдатку є правомірними відповідно до положень ст. 204 ЦК України, оскільки їх недійсність прямо не встановлена законом і вони не визнані судом недійсними.

А тому, за положеннями правочину відповідач має нести цивільно-правову відповідальність у відповідності до норм цивільного законодавства та договорів за невиконання умов правочину.

Крім того, незважаючи на те, що ОСОБА_1 посилається і на пропуск позовної давності для подання позову, проте не заявляє про його застосування, що позбавляє суд апеляційної інстанції можливості застосувати положення ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Неможливість застосування названої норми обумовлюється ще і тим, що правопорушення відповідача носить триваючий характер, а тому строк позовної давності, з точки зору суду другої інстанції не сплив, відтак - заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення.

А тому, доводи відповідача про незаконність та необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права, зокрема, ст. 64 Конституції України, ст. 9 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст.ст. 215, 219, 220, 256, 257, 261, 546, 548, 570, 635, 657 ЦК України, ст. 130 ЦПК України, з точки зору суду другої інстанції та в силу викладеного, не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді скарги.

Окрім того, посилання апелянта на нікчемність правочину, відсутність його підпису в попередньому договорі, на підставі викладеного та на переконання апеляційного суду не є правовою підставою для зміни чи скасування судового рішення, оскільки ОСОБА_1 не надав суду належних, допустимих, достовірних, достатніх доказів відповідно до положень ст.ст. 77-81 ЦПК України на підтвердження зазначених обставин.

Відтак, відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Разом з тим, згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

На час ухвалення судового рішення порушення норм процесуального права згідно ст. 309 ЦПК України не було обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу ( питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду ( у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим ), а тому вказане посилання не заслуговує на увагу і не є правовою підставою для зміни чи скасування судового рішення.

Крім того, на час подання апеляційної скарги, вказане судове рішення вже більше восьми років, як набрало законної сили, а тому в діях сторони відповідачавбачається зловживання своїм процесуальним правом, а також порушення принципу правової визначеності та права особи на доступ до правосуддя, яке гарантується пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( РИМ, 4.XI.1950 ).

Зазначеною нормою також гарантується і право ОСОБА_1 на апеляційний розгляд його вимог щодо перегляду ухваленого судового рішення, яке ним оскаржується в апеляційному порядку.

Суд другої інстанції також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 грудня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів у зв`язку із невиконанням умов попереднього договору купівлі-продажу земельної ділянки - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: Р.В. Березовенко

Є.М. Суханова