ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року

м. Харків

Справа № 643/3614/17

Провадження 22ц/818/799/20

Категорія: договірні

Харківський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача: Кіся П.В.,

суддів: Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Пузікової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові апеляційну скаргу Харківської місцевої прокуратури №6

на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2017 рокуу складі судді Погасій О.Ф.

у цивільній справі № 643/3614/17 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Головного управління Державної фіскальної служби в Харківській області, треті особи: ОСОБА_1 , Московський відділ державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Харківська місцева прокуратура №6

про зняття арешту з нерухомого майна, з нерухомого майна, -

встановив:

20.03.2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись суду з позовом, який в подальшому уточнили та просили скасувати арешт з квартири АДРЕСА_1 , який було накладено постановою Харківської міжрайонної прокуратури від 07 липня 2008 року та виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості щодо арешту на квартиру, які зареєстровані у розділі № 101, відкритому на об`єкт нерухомого майна, а саме, квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 встановлено в активному стані, запис № 16058565 щодо обтяження даної квартири. Вид обтяження: арешт нерухомого майна. Підстава виникнення обтяження: постанова про уточнення даних в постанові про накладення арешту на майно, виданий 07 липня 2008 року, видавник: Харківська міжрайонна прокуратура. Відомості про суб`єктів обтяження: Особа, майно/права якої обтяжують: ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначали, що рішенням апеляційного суду Харківської області від 29 квітня 2015 року за ними визнано право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , а саме: за ОСОБА_1 на 1/6 частину, за ОСОБА_2 на 3/6 частини, та знято арешт з 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 .

Комі того, ОСОБА_3 належить 1/4 спірної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.10.1994 року та нею успадкована 1/12 частина квартири. Отже, загалом їй належить 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Таким чином ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками спірної квартири, а за ОСОБА_1 не залишилось частки у праві власності на спірне майно.

29 листопада 2016 року вони звернулись до державного реєстратора з заявою про зняття арешту з нерухомого майна, однак 30 листопада 2016 року державним реєстратором відмовлено у знятті арешту з спірної квартири, який був накладений постановою Харківської міжрайонної прокуратури від 07 липня 2008 року відносно майна ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Московського районного суду міста Харкова від 26 вересня 2017 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено. Знято арешт з квартири АДРЕСА_1 , що накладений постановою Харківської міжрайонної прокуратури від 07 липня 2008 року. Виключено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості щодо арешту на зазначену квартиру. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі Харківська місцева прокуратура № 6 просила рішення суду першої інстанції скасувати, вважаючи його незаконним та необгрунтованим, і закрити провадження у справі.

В обґрунтування апеляційної скарги Харківська місцева прокуратура № 6 зазначає, що питання про зняття арешту з частини квартири ОСОБА_1 повинно вирішуватися у порядку кримінального судочинства.

Крім того, вказував прокурор, позивачами вже ставилося питання про зняття арешту з квартири, однак 1/12 частини спірної квартири належить ОСОБА_1 . Рішенням апеляційного суду від 29 квітня 2015 року відмовлено у задоволенні позову в частині зняття арешту з 1/12 частини спірної квартири, оскільки це майно підлягає конфіскації за вироком суду.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2018 року заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 26 вересня 2017 року скасовано. Провадження у справі закрито. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Великої палати Верховного Суду від 08.11.2019 року постанову Апеляційного суду Харківської області від 29.09.2018 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до апеляційного суду.

Під час повторного розгляду апеляційної скарги в судовому засіданні прокурор Харківської місцевої прокуратури №6 Гладка О.В. апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити, посилалась на доводи викладені в апеляційній скарзі та вказуючи, що рішення суду першої інстанції суперечит вимогам закону і висновку в судових рішеннях у справі №643/16134/14-ц, в межах якох суд апеляційної інстанціи вже вирішив ці ж самі позовні вимоги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_4 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, вважаючи його постановленим у відповідності із законом. Просив звернути увагу на відмінності в зазначених прокурором судових рішень та на зміст висновків суду у цих рішеннях.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняю позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 порушує право власності позивачів, які є єдиними співвласниками цієї квартири.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 ЦК України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Пунктом 2 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 03.06.2016 року передбачено, що у випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України.

Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 24 жовтня 1994 року, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, право спільної суцмісної власності на квартиру АДРЕСА_1 набули ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_1 (а.с.12).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Після її смерті відкрилась спадщина на 1/4 частину квартири (а.с.13).

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_5 є ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , які отримали по 1/12 частини спірної квартири.

Таким чином, ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_1 стало належати по 1/3 частини квартири (1/12 + 1/4 = 1/3).

Згідно договору дарування від 29 червня 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 подарували (1/3 + 1/3 = 2/3), а ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прийняли в дар 2/3 частини спірної квартири.

Постановою слідчого Харківської міжрайонної прокуратури від 07 липня 2008 року накладено арешт на майно обвинуваченого ОСОБА_1 , а саме на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності.

Вироком Харківського районного суду Харківської області від 05 серпня 2013 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених п.9 ч.2 ст. 115, ч.2 ст. 187 , ч.2 ст. 296 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 15 років із конфіскацією всього майна, що є власністю засудженого (а.с.115-122).

Після укладення договору дарування від 29 червня 2003 року право власності на майно не було належним чином зареєстровано, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у жовтні 2014 року звернулись до суду з позовом про визнання права власності.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 29 квітня 2015 року за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнано право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , з яких за ОСОБА_1 на 1/6 частину, за ОСОБА_2 на 3/6 частин; знято арешт з 3/4 частин квартири, які належать на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Таким чином, ОСОБА_1 стало належати 1/6 + 1/3 = 1/2 частини спірної квартири, а ОСОБА_2 3/6 частини, тобто єдиними співвласниками квартири АДРЕСА_1 стали ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (1/2 + 3/6 = 6/6 = 1)

Посилання скаржника на те, що ОСОБА_1 належить 1/12 частини спірної квартири є помилковим, оскільки відповідно до договору дарування від 19.06.2003 року (том 1 а.с. 232) ОСОБА_1 подарував позивачам свою частину квартири у розмірі 1/3 яка складається з 1/4 + 1/12 = 1/3, а арешт на усе майно, що належить ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності було накладено постановою слідчого Харківської міжрайонної прокуратури від 07 липня 2008 року.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 30.11.2016 р. № 32651990 ОСОБА_1 та відмовлено у державній реєстрації припинення арешту нерухомого майна на квартиру АДРЕСА_1 на підставі поданих нею документів в зв`язку з тим, що на вищезазначену квартиру накладений вид обтяження арешт нерухомого майна на підставі постанови Харківської міжрайонної прокуратури від 07 липня 2008 року (а.с.24).

Таким чином, позивачами належним чином доведено, що на час звернення до суду з позовом лише вони є законними власниками квартири АДРЕСА_1 .

Колегія суддів відхиляє доводи прокурора про тотожність позовних вимог у цивільній справі №643/16134/14-ц та у даній цивільній справі №643/3614/17, оскільки вони відрізняються як за змістом позовних вимог так і складом осіб, які беруть участь у справі.

Наведені в апеляційній скарзі прокурора доводи висновків суду не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 та ст. 375 ЦПК України залишає рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст.367, 368, ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Харківської місцевої прокуратури №6 залишити без задоволення.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 березня 2020 року

Головуючий: П.В. Кісь

Судді : О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина