ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/715/20 Справа № 202/8018/18 Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просила усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що у період з 27 серпня 2010 року по 22 липня 2014 року позивач з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі. Позивач є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Вона зазначила, що у вказаній квартирі зареєстрована вона та її колишній чоловік ОСОБА_2 , відповідач у справі. Останній не проживає у вказаній квартирі з березня 2014 року, тобто після припинення між ними сімейних відносин, його речей у квартирі немає. Відповідач не сплачує комунальні платежі, не бере участі в утриманні квартири, тому реєстрація у ній відповідача змушує її нести додаткові витрати на оплату комунальних платежів та перешкоджає їй повною мірою розпоряджатись квартирою на власний розсуд.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2019 року відмовлено в задволені позовних вимог.

Не погодившись з рішенням суду позивач подала апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі посилаючись на те, що воно є незаконним, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, за недоведеністю обставин, що мають значення та невідповідності висновків суду обставинам справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до договору довічного утримання серії ВМС № 332381 від 25 березня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А., реєстровий № 1200, ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 /а.с. 15-17/.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 серпня 2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 липня 2014 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , актовий запис №274 від 27 серпня 2010 року та рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровськ від 10 липня 2014 року /а.с. 13,14/.

Відповідно до наданої позивачем довідки № 17750, виданої відділом ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради 10 грудня 2018 року, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_2 /а.с. 20/.

Таким чином, ОСОБА_2 вселився у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , як член сім`ї власника квартири та проживав в ній за згодою ОСОБА_1 .

Відмовляючи в задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходв з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів не проживання відповідача у спірній квартирі понад один рік без поважних причин, тому прийшов до висновку про відсутність законних підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Так, згідно з частиною другою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві».

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідачів понад встановлені законодавством строки у жилому приміщенні без поважних причин. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

На переконання колегії суддів, позивачем не надано доказів про наявність виключних обставин, для втручання в особисті права відповідача необхідних у демократичному суспільстві, та позбавлення його права користування житлом, яке перебуває у володінні позивача, яка є колишнююдружиною відповідача.

Колегія суддів зауважує, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Взагалі позивачем не зазначено, яким чином відповідач чинить їй перешкоди у користуванні власністю.

Не сплата ним комунальних послуг, які нараховуються може бути підставою лише для стягнення власником частини оплачених ним комунальних послуг, проте не є правовою підставою для позбавлення права користування житлом.

Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Виходячи з вище наведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в судовому рішенні повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції, оскільки такі доводи були покладені в обгрунтування заявлених позовних вимог та зазначені у позові, яким була надана належна оцінка, таким чином вони не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Отже, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.ст. 263-265 ЦПК України, в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що беруть участь у справі, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку і ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров