ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 530/1387/18 Номер провадження 22-ц/814/2601/20Головуючий у 1-й інстанції Должко С. Р. Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Прядкіної О.В.,

суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І.,

секретаря Кальник А.М.,

за участі: представника позивача адвоката Постернак В.М.,

представників відповідача - Силенко Л.М.,Решетник С.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 24 вересня 2020 року, прийнятого під головуванням судді Должко С.Р. в м. Зіньків, із складанням повного тексту рішення 02 жовтня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Зіньківської державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом. Зазначала, що її рідна тітка ОСОБА_3 22.04.2015 року склала заповіт, відповідно до якого заповіла їй все своє майно. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Однак, після звернення до Зіньківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, дізналася, що ОСОБА_3 було складено інший заповіт на ім`я ОСОБА_2 . Вважала, що оскільки ОСОБА_3 з 2003 року перебувала на обліку в психіатричному кабінеті Зіньківської центральної районної лікарні, тому є підстави вважати, що при складенні заповіту на користь ОСОБА_2 , волевиявлення Заповідача не було вільним і не відповідало її волі. Просила визнати заповіт ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ім`я ОСОБА_2 недійсним.

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 24 вересня 2020 рокув задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Зіньківської державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним відмовлено.

Рішення оскаржила ОСОБА_4 , яка в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав:

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно заповіту від 22 квітня 2015 року ОСОБА_3 заповіла все своє майно ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла.

30 березня 2018 року ОСОБА_4 звернулася до Зіньківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_3 .

Однак дізналася, що 01 березня 2016 року ОСОБА_3 склала заповіт, відповідно до якого заповіла все своє майно ОСОБА_2 .

Після смерті заповідача залишилось спадкове майно, а саме: будинок АДРЕСА_1 .

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 посилалась на те, що ОСОБА_3 перебувала на консультативному обліку в психіатричному кабінеті Зіньківської ЦРЛ з 2003 року, а тому вважала, що при складенні заповіту на користь ОСОБА_2 , волевиявлення Заповідача не було вільним і не відповідало її волі.

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №107 від 04.03.2020 року вказано, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , станом на 01.03.2016 року страждала на розлад особистості органічного (судинного) походження (F07.82), який істотно впливав на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час складання заповіту, посвідченого нотаріусом Зіньківської державної нотаріальної контори.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції своє рішення мотивував, тим, що на підставі наданих доказів не має підстав вважати, що ОСОБА_3 в момент вчинення оспорюваного заповіту перебувала в стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком.

У відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України однією із загальних вимог, дотримання якої необхідно для дійсності правочину, є вимога щодо волевиявлення учасника правочину, яке повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Судом встановлено, що позивач є племінницею померлої ОСОБА_3 , якій на праві власності належав будинок АДРЕСА_1 .

22.04.2015 року ОСОБА_3 , нотаріально посвідчила заповіт, яким заповідала усе належне її майно на ім`я племінниці ОСОБА_4 , а 01.03.2016 року - на ім`я ОСОБА_2 .

Судом встановлено, що ОСОБА_3 у передбаченому законодавством порядку недієздатною не визнавалася. З 21.02.2005 р. вона є інвалідом ІІ групи по загальному захворюванню.

Підставою для визнання правочину недійсним за ст.225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Відповідно до ст. 3 Закону України від 22 лютого 2000 року № 1489-III «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Так, з проведеної у справі експертизи від 04.03.2020 рокуне зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_3 , в момент складення нею заповіту від 01.03.2016 року, розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено на підставі медичної документації, що станом на ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 страждала на розлад особистості органічного (судинного) походження (F07.82), який істотно впливав на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час складання заповіту, що саме по собі не є підставою для визнання складених в такому стані заповітів недійсними з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України. Адже вказаний експертний висновок не містить вказівки про те, що ОСОБА_3 , повністю (абсолютно) або в якійсь частці не розуміла зміст дій, що вчиняє.

Так, з пояснень нотаріуса, який посвідчував спірний заповіт, вбачається, що ОСОБА_3 , не виявляла будь-яких психічних відхилень (т.2,а.с.146).

Інших доказів порушення психічної діяльності заповідача суду не надано.

Отже, колегія суддів, оцінивши надані сторонами докази, висновки експертизи, приходить до висновку про те, що позивачем не доведено, що за життя (зокрема, на дату складання оспорюваного заповіту) ОСОБА_3 страждала психічними захворюваннями, що абсолютно позбавляло її можливості вірно розуміти та оцінювати те, що відбувалось, корегувати свої дії, хоча з 2003 року й перебувала на консультативному обліку в психіатричному кабінеті Зіньківської ЦРЛ.

Виходячи з викладеного не вбачається, що порушення психічної діяльності ОСОБА_3 в момент складення нею оспорюваного заповіту істотно впливали на її здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.

Позивачем також не доведено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало її волі. Жодних належних доказів з цього приводу суду не надано.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. При вирішенні спору по суті місцевим судом були вірно враховані та застосовані норми матеріального та процесуального права, а також правильно встановлені фактичні обставини по справі та їм дано належну правову оцінку, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 24 вересня 2020 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374,375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 24 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий-суддя О. В. Прядкіна

Судді: С. Б. Бутенко

О. І. Обідіна

Повний текст постанови складено 02.12.2020 р.