Справа № 583/5361/19
27 лютого 2020 року Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:
головуючого Плотникової Н.Б.
при секретарі Логвиненко Л.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Охтирка справу за позовом
до ОСОБА_2 , ОСОБА_3
про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
26.12.2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просить визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 . Позовні вимоги мотивує тим, що позивач є власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 . 16.11.2007 р. позивач уклав шлюб з відповідачкою ОСОБА_2 , який 23.09.2015 р. рішенням суду було розірвано. Відповідачка ОСОБА_4 є донькою ОСОБА_2 від першого шлюбу. З травня 2015 р. відповідачі за вказаною адресою не проживають, добровільно не бажають зніматися з реєстрації в будинку, тому позивач звернувся до суду з вказаним позовом.
Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених в позовній заяві, та просять їх задовольнити. Судові витрати просять залишити за позивачем.
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлені належним чином в порядку, передбаченому ЦПК України, причини неявки суду не повідомили, відзиву на позовну заяву не подали, справа розглядається в порядку заочного провадження.
Заслухавши пояснення позивача, його представника, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Згідно ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Згідно із ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме, дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
За змістом ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Згідно з ч.4 ст.156 ЖК Української РСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Згідно ч. 2 статті 405 ЦК України - член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 22.08.2007 р. на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_3 , що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22.08.2007 р. (а.с. 15).
Встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 є колишньою дружиною позивача ОСОБА_1 (а.с. 8, 9), а ОСОБА_3 донькою ОСОБА_2 , вони були зареєстровані в квартирі АДРЕСА_3 зі згоди власника житла - позивача ОСОБА_1 .
Встановлено також, що з 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають у квартирі АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Охтирської міської ради №845 від 06.11.2019 р., відповідно до якої ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 , але не проживають з 2015 р. (а.с. 13), а також показами свідків.
Так свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що проживає по сусідству з позивачем близько 10 років. Відповідачів колишню дружину та її дочку в будинку позивача не бачив близько 5 років, їх особистих речей там немає, господарство вони там не ведуть.
Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що позивач це його дід. ОСОБА_2 та її дочка ОСОБА_7 з травня 2015 р. не проживають в будинку. Він ( ОСОБА_6 ) часто відвідує діда, ночує в нього та бачив, що відповідачі в будинку не проживають, не з`являються, не телефонують, речей їхніх там немає.
Згідно ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідачі не довели поважності причин відсутності та непроживання їх у спірному домоволодінні.
Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Таким чином, судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 більше одного року без поважних причин були відсутніми і не проживали у квартирі АДРЕСА_3 , а тому втратили право користування даним житлом.
Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. - зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Оскільки реєстрація місця проживання відповідачів перешкоджає позивачу у здійсненні ним свого права користування та розпорядження своїм майном, позов слід задовольнити та визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
На підставі викладеного, ст. ст. 16, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, 72, 156 ЖК України, керуючись ст. ст. ст. ст. 12, 81, 133, 263-265, 282 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратил право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_3 .
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Охтирський міськрайонний суд Сумської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Охтирського

міськрайонного суду: Н.Б. Плотникова