Ухвала

Іменем України

25 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 592/5912/19

провадження № 61-1007ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Дочірнє підприємство «Завод обважнених бурильних та ведучих труб»,

розглянув касаційну скаргу Дочірнього підприємства «Завод обважнених бурильних та ведучих труб» на постанову Сумського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Собини О. І., Левченко Т. А., Орлова І. В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дочірнього підприємства «Завод обважнених бурильних та ведучих труб» (далі - ДП «Завод ОБ та ВТ») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов обґрунтовував тим, що з 05 листопада 2018 року він працював ковалем на молотах і пресах у ДП «Завод ОБ та ВТ». 13 березня 2019 року ним укладено контракт з Державною прикордонною службою України, відповідно до якого його було зараховано до лав Сумського прикордонного загону на посаду інспектора прикордонної служби 1 категорії (заступник начальника групи) 1 вогневої групи вогневого відділення мінометної застави прикордонної комендатури швидкого реагування та зараховано відповідно до наказу № 67-ОС до списків особового складу 5 прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України. Він вважається таким, що приступив до виконання обов`язків за посадою з 13 березня 2019 року.

У цей же день він повідомив відповідача про укладення контракту про проходження військової служби і 15 березня 2019 року надіслав заяву про увільнення його від виконання трудових обов`язків відповідно до частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) на весь час дії особливого періоду. Однак 19 березня 2019 року він отримав від відповідача листа з повідомленням про його звільнення з роботи на підставі наказу від 18 березня 2019 року № 224-К.

ОСОБА_1 вважав своє звільнення незаконним та просив визнати незаконним наказ ДП «Завод ОБ та ВТ» від 18 березня 2019 року № 224-К про звільнення його з посади коваля на молотах і пресах третього розряду та поновити його на роботі на вказаній посаді з 18 березня 2019 року та стягнути середній заробіток за період з 18 березня 2019 року по день ухвалення рішення суду.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 жовтня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Сумського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено. Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 жовтня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову. Визнано незаконним наказ ДП «Завод ОБ та ВТ» від 18 березня 2019 року № 224-К про звільнення ОСОБА_1 з посади коваля на молотах і пресах третього розряду ковальсько-пресового цеху № 311. Поновлено ОСОБА_1 на посаді коваля на молотах і пресах третього розряду ковальсько-пресового цеху № 311 ДП «Завод ОБ та ВТ» з 19 березня 2019 року. Стягнуто з ДП «Завод ОБ та ВТ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 33 960,88 грн з утриманням обов`язкових платежів. Вирішено питання судового збору.

У січні 2020 року ДП «Завод ОБ та ВТ» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Сумського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року у вищезазначеній справі, в якій просить оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що особливий період в розумінні статті 1 Закону України «Про оборону України», статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», статті 119 КЗпП України в момент призову позивача на військову службу не діяв. Крім того, заявник звертає увагу, що позивач уклав контракт не з Міністерством оборони України на проходження військової служби у Збройних силах України, а з Державною прикордонною службою України про проходження служби на посаді інспектора 1 категорії строком на три роки. З огляду на зазначене вважає, що позивач не має права на збереження місця роботи та середнього заробітку, що правильно встановлено судом першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2020 року касаційну скаргу ДП «Завод ОБ та ВТ» залишено без руху, з наданням строку для усунення недоліків до 14 лютого 2020 року, але не більше десяти днів з дня отримання ухвали, зокрема запропоновано заявникові сплатити судовий збір на діючий рахунок Верховного Суду.

У лютому 2020 року ДП «Завод ОБ та ВТ» засобами поштового зв`язку направило матеріали на усунення недоліків, а саме платіжне доручення від 12 лютого 2020 року № 528 у розмірі 3 073,60 грн.

Таким чином недоліки касаційної скарги ДП «Завод ОБ та ВТ» усунуто.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи те, що касаційна скарга подана 10 січня 2020 року, тому вона підлягає розгляду відповідно до положень ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 23 Загальної декларації прав людини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації об`єднаних націй 10 грудня 1948 року передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами забезпечення.

Згідно з частина першою та третьою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи або організації чи фізична особа зобов`язуються виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним органом і угодою сторін.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Згідно з частиною третього статті 119 КЗпП України, у редакції на час звільнення позивача, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Частиною шостою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначені види військової служби: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, військова служба за контрактом осіб рядового складу, військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію».

Така правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справі № 131 /1449/16-ц (касаційне провадження № 61-4157св18); від 14 лютого 2018 року в справі № 727/2187/16-ц (касаційне провадження № 61-3951св18); від 20 лютого 2018 року у справі № 640/4439/16-ц (касаційне провадження № 61-4304св18); від 21 лютого2018 року у справі № 211/1546/16-ц (касаційне провадження № 61-4255св 18); від 25 квітня 2018 року у справі № 205/1993/17 (касаційне провадження № 61-1664св 17), від 10 жовтня 2018 року у справі № 369/14205/17-ц (касаційне провадження № 61-41814св18).

Виходячи з наведеного вище колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу, Президентом України не приймалось.

Крім того, рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Таким чином, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , апеляційний суд правильно виходив із того, що позивач уклав контракт під час дії ситуації, що загрожує національній безпеці України, то він як військовослужбовець користується пільгами, передбаченими статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 не має права на збереження місці роботи та середнього заробітку, оскільки не був призваний на військову службу, а добровільно уклав контракт, є необґрунтованими, оскільки положення статті 119 КЗпП України передбачає тільки умову, що такі гарантії надаються особі у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а саме під час мобілізації, на особливий період, в той же час не ставить у залежність від виду контракту.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що ОСОБА_1 уклав контракт не з Міністерством оборони України на проходження військової служби у Збройних силах України, а з Державною прикордонною службою України, суд не бере до уваги, оскільки порядок проходження військової служби в Державній прикордонній службі регулюється також і Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Доводи касаційної скарги про те, що особливий період в Україні на момент виникнення спірних правовідносин вже закінчився є безпідставними, оскільки спростовуються встановленими апеляційним судом обставинами.

Інші доводи та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі висновків апеляційного суду не спростовують та зводяться до власного тлумачення заявником положень чинного законодавства України.

Отже, оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, постановленим із додержанням норм процесуального та матеріального права, відповідає усталеній судовій практиці, а отже підстави для його скасування відсутні.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п`ятою і шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадженняу справі за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Завод обважнених бурильних та ведучих труб» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою Дочірнього підприємства «Завод обважнених бурильних та ведучих труб» на постанову Сумського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков О. В. Ступак Г. І. Усик