Дата документу 02.12.2020 Справа № 311/706/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 311/706/18 Головуючий у 1 інстанції: Пушкарьова С.П. Провадження № 22-ц/807/3155/20 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

при секретарі: Остащенко О.В.

за участі прокурора Лєскіної І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області у особі Кіся Романа Борисовича на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 06 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Запорізькій області, Територіальної громади Кам`янської сільської ради Василівського району Запорізької області, треті особи: Василівський відділ Енергодарської місцевої прокуратури Запорізької області, приватний нотаріус Василівського районного нотаріального округу Запорізької області Піденно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро) Кириченко В.В., про визнання права довічного спадкового володіння земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась з вищевказаним позовом до відповідачів, в обґрунтування якого зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після смерті якого залишилось спадкове майно, серед якого мається в тому числі земельна ділянка площею 49,3 га, яка розташована на території Кам`янської сільської ради Василівського району Запорізької області та яка належала спадкодавцю на праві довічного успадковуваного володіння для ведення фермерського господарства з правом передання у спадщину на підставі рішення Василівської районної Ради народних депутатів від 07 травня 1992р. № 7 та рішенням виконавчого комітету Василівської районної Ради народних депутатів від 12 березня 1992р. № 61.

23 квітня 1992 року спадкодавцем було зареєстроване фермерське господарство «Пролісок», що підтверджується рішенням № 77 Василівської районної Ради народних депутатів, яке в подальшому рішенням № 1 від 25.09.2005р. перейменоване у ФГ «Пролісок-5». 25.02.2017р. рішенням ФГ «Пролісок-5» змінено засновника господарства з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 . Зазначене ФГ «Пролісок-5» спірну земельну ділянку використовує в своїй господарській діяльності по теперішній час.

12 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріусу Василівського районного нотаріального округу Запорізької області Кириченко В.В. із заявою про прийняття спадщини за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 . На підставі вищевказаної заяви була заведена спадкова справа № 47за 2016 рік. Проте постановою приватного нотаріуса від 19.01.2018р. за № 19/02-31 їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 щодо спадкування права на вище зазначену земельну ділянку.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила визнати за нею право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 49,3 га на території Кам`янської сільської ради Василівського району Запорізької області згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею № 000192, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 217 від 29.05.1992 року, в порядку спадкування після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 06 серпня 2020 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 49,3 га на території Кам"янської сільської ради Василівського району Запорізької області згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею № 000192, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 217 від 29.05.1992р., в порядку спадкування після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що оформити свої

спадкові права в нотаріальній конторі позивач не може через відсутність регламентації процедури нотаріального оформлення спадкування права довічного успадковуваного володіння земелею.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Головне управління Держгеокадастру у особі Кіся Р.Б. подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необгрунтованність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що за життя померлого ОСОБА_2 йому було неправомірно видано Державний акт на право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, оскільки згідно з чинним на час його видачі законодавством такого права вже не існувало.

Згідно з відзивом, наданим на апеляційну скаргу заступником керівника Енергодарської місцевої прокуратури, прокуратура повністю поділяє погляд апелянта, вказуючи, що з прийняттям Земельного кодексу у редакції ЗУ від 13.03.1992р. право довічного успадковуваного володіння землею було виключено, тому рішення Василівської районної ради народних депутатів від 07.05.1922р. № 7 не відповідає вимогам Земельного кодексу.

У відзиві представника позивача ОСОБА_1 адвоката Богославського В.А. зазначається про помилковість таких доводів апелянта, оскільки останнім не враховано порядок набрання чинності законами та постановами Верховної Ради України, між прийняттям яких та набранням ними чинності чи втратою чинності на підставі інших актів існує певний проміжок часу. Та рішення органом місцевого самоврядування про надання земельної ділянки ОСОБА_3 було прийнято до втрати чинності редакцієї Земельного кодексу, у якій передбачалось право довічного успадковуваного володіння земельними ділянками. Аналогічно і у відповідності до постанови ВР, якою було скасовано чинність попередньої постанови щодо форми Державного акту про право довічного успдковуваного володіння земельними ділянками.

Від інших учасників справи відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області та прокурора Лєскіної І.С., якими підтримано апеляційну скаргу, пояснення представника позивача - адвоката Богославського В.А., який заперечував проти скарги, та ОСОБА_1 , яка погоджується із поясненнями свого адвоката, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за такими підставами.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_2 набув у довічне успадкування володіння земельну ділянку розміром 49,3 га у межах згідно з планом землеволодіння для ведення фермерського господарства з правом передання у спадщину на підставі рішення Василівської районної Ради народних депутатів від 07 травня 1992 року № 7 та рішення виконавчого комітету Василівської районної Ради народних депутатів від 12 березня 1992 року № 61, згідно з якими йому було видано Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею № 000192, який зареєстровано у Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 217 від 29.05.1992 року.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Кам`янської сільської ради Василівського району Запорізької області, актовий запис № 13 (т. 1 а.с. 7).

23.04.1992р. спадкодавцем ОСОБА_2 створено фермерське господарство "Пролісок", що підтверджується рішенням № 77, виданим Василівською районною Радою народних депутатів, та в подальшому рішенням № 1 від 25.09.2005р. перейменоване у ФГ «Пролісок-5» (т. 1 а.с 24), яке під його головуванням функціонувало до моменту його смерті, а у подальшому було очолено його дружиною позивачкою ОСОБА_1 , яка керує ним до цього часу, що підтверджується копією довідки, виданої виконавчим комітетом Кам`янської сільської ради Василівського району Запорізької області 25.01.2018 р. № 244 (т. 1 а.с. 28).

Після смерті ОСОБА_2 із спадкоємців першої черги залишились його дружина ОСОБА_1 (позивачка), яка прийняла спадщину, а також син ОСОБА_4 та мати ОСОБА_5 , які подали заяви про відмову від прийняття спадщини на користь позивача, що підтверджується копією спадкової справи № 47/2016 (т. 1 а.с. 52-76).

Приватним нотаріусом 08 грудня 2017 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зокрема, на земельну ділянку 49,5 га, що належала ОСОБА_2 на праві приватної власності (т. 1 а.с. 69), а також на все інше спадкове майно, крім земельної ділянки розміром 49,3 га, яка належала померлому на праві довічного успадковуваного володіння.

Постановою нотаріуса від 19.01.2018р. ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану земельну ділянку через відсутність документів, що посвідчують право власності спадкодавця на цю земельну ділянку ( Т. 1 а.с. 11).

Отже, оформити спадщину на право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 49,3 га, яка розташована на території Кам"янської сільської ради Василівського району Запорізької області, згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею № 000192, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 217 від 29.05.1992р., в порядку спадкування після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловіка - ОСОБА_2 позивачка через нотаріальну контору не може через те, що відсутня процедура нотаріального оформлення спадкування права довічного успадковуваного володіння землею, про що нотаріусом було поінформовано позивачку про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та порекомендовано звернутись до суду.

Встановивши всі вище навдені обставини та здійснивши ретельний аналіз норм наці-

онального законодавства, застосувавши приписи Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, правові позиції ВП ВС та правові висновки ЄСПЛ, суд вважав вимоги позивача обґрунтованими, оскільки спадкодавцем право у вигляді успадковувавного володіння земелею набуто у законний спосіб, про що маються відповідні рішення компетенх органів, яке може бути об`єктом спадкування.

Саме ці висновки суду апелянт вважає помилковими, вказуючи, що на момент прийняття рішення органом місцевого самоврядування про надання ОСОБА_2 земельної ділянки на праві довічного успадковуваного володіння, такого права вже не було передбачено земельним кодексом, а також було втрачено чинність постановою Верховної Ради, якою було визначено форму Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею.

В ході розгляду справи судом першої інстанції на вказаних обставинах також наголошувалось у відзиві Василівського відділу Енергодарської місцевої прокуратури Запорізької області, тому вони були предметом дослідження, але суд не взяв їх до уваги як необґрунтовані.

Дослідивши ці обставини на стадії апеляційного провадження, колегія також визнає їх неспроможними з огляду на наступне.

Виконавчим комітетом Василівської районної Ради народних депутатів 12 березня 1992р. було прийнято рішення № 61 «Про відвід земель» про передачу громадянам, підприємствам та організаціям у володіння та користування, для створення селянських фермерських господарств та підсобних господарств з виробництва сільськогосподарської продукції на умовах та розмірах згідно з додатками № 1 та № 2. У додатку № 2 під номером 3 зазначено ОСОБА_2 , якому виділялось 47,00 га пашні для ведення фермерського господарства ( Т. 1 а.с. 27).

Рішенням Василівської районної Ради народних депутатів від 07 травня 1992р. № 7 «Про відвід земель» вирішено виділити земельні ділянки громадянам у довічне володіння з правом спадкування для ведення селянського фермерського господарства згідно з додатком № 1, у якому під номером 1 зазначено ОСОБА_2 із визначенням земельної ділянки площею 49,3 га ( Т. 1 а.с. 25).

Апелянт вважає саме це рішення Василівської районної Ради народних депутатів № 7 від 07.05.1992р. прийнятим з порушенням земельного законодавства, вказуючи, що з 13.03.1992р. із земельного кодексу було виключено право довічного успадковуваного володіння земельними ділянками.

Тобто до аналізу належить чинне на час видання цього рішення органу місцевого самоврядування земельне законодавство.

Встановлено, що Земельний Кодекс УРСР від 18.12.1990р. передбачав таку форму володіння землею як довічне успадковуване володіння.

Законом України «Про внесення змін і доповнень до Земельного Кодексу УРСР» від 13.03.1992р. № 2196-ХІІ були внесені зміни у ЗК УРСР від 18.12.1990р., зокрема, виключено право довічного успадковуваного володіння землею.

Але слід встановити, коли ці зміни набули чинності, тобто до якого часу можливо було застосовувати ЗК УРСР в редакції від 18.12.1990р.

Відповідно до статті 94 Конституції України закон набирає чинності через десять днів з дня його офіційного оприлюднення, якщо інше не передбачено самим законом, але не раніше дня опублікування.

Згідно з п. 1 Перехідних положень Конституції України (254к/96-ВР) закони та інші нормативні акти, прийняті до набуття нею чинності, є чинними в частині, що не суперечить Конституції.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 12.09.1991р. (1545-12) «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» такі акти підлягають застосуванню, якщо не суперечать Конституції України.

Законом України від 14.02.1992р. (2113-ХІІ) внесені зміни і доповнення до Конституції (Основного Закону) України, з урахуванням яких статтю 97 доповнено частиною 5, згідно з якою закон набирає чинності після десяти днів з моменту його опублікування, якщо інше не передбачено самим законом, але не раніше дня його опублікування.

Опублікування законів відбувалось з 01 січня 1991р. у офіційному друкованому органі газеті «Голос України».

Закон № 2196-ХІІ від 13.03.1992р., яким були внесені зміни до Земельному кодексу УРСР від 18.12.1990р., був опублікований в газеті «Голос України» 05.05.1992р., та у самому законі не було визначено порядку набрання ним чинності, а тому застосовується передбачений ст. 97 Конституції порядок, тобто через 10 днів з дня опублікування.

Таким чином, Земельний Кодекс УРСР у ред. ЗУ від 13.03.1992р. набрав чинності з 16.05.1992р., що, зокрема, підтверджується інформацією в розіділі «історія» до цього Закону, розміщеного на сайті Верховної Ради.

Отже, рішення виконавчого комітету Василівської районної Ради народних депутатів від 12 березня 1992р. № 61 «Про відвід земель» і рішення Василівської районної Ради народних депутатів від 07 травня 1992р. № 7 «Про відвід земель», згідно з якими ОСОБА_2 надано земельну ділянку на праві довічного успадковуваного володіння, прийняті у відповідності до чинного Земельного Кодексу в ред. від 18.12.1990р, яким таке право передбачалось.

Що стосується втрати чинності постановою ВР, якою визначалась форма Державного акту щодо права довічного успадковуваного володіння земелею, то відслідковуються подібні вище навденим обставини.

Відповідно до п. 5 ст. 138 Регламенту Верховної Ради України, постанови, прийняті Верховною Радою, які містять положення нормативного характеру, набирають чинність з дня їх офіційного оприлюднення, якщо ними не передбачено інше.

Постанова Верховної Ради Української РСР «Про форми державних актів на право володіння або користування земелею і Положення про порядок надання і вилучення земельних ділянок» від 27.03.1991р., якою було передбачено форму Державного акту про право довічного успадковуваного володіння землею, втратила чинність 23.06.1992р. після опублікування постанови № 2201-ХІІ від 13.03.1992р. «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування земелею».

Зважаючи на вище наведене, видача 29.05.1992р. померлому ОСОБА_2 за його життя Державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею відбулась з дотриманням вимог чинного на той час земельного законодавства.

Тому доводи апеляційної скарги в цій частині колегія визнає неспроможними.

Посилання апелянта у скарзі на порушення судом приписів статті 263 ЦПК України щодо неврахування судом правової позиції Великої Палати Верховного Суду, у якій саме такі обставини висвітлювались, колегія відкидає, оскільки зміст позовних вимог в частині прийняття відповідних рішень органів місцевого самоврядування, дати видачі відповідного державного акту у справах є різними, а саме у цьому і полягає відмінність та у зв`язку з цим необхідність наведення відповідного порівняльного аналізу, яким у цій справі достеменно встановлено, що всі рішення та оформлення права спадкодавця відбулись у законний спосіб.

Крім того, апелянтом вилучено з мотивувальної частини постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019р. у справі № 368/54/17 лише пункти 67-69, якими тільки наводився аналіз загальних положень чинного замельного законодавства, а не встановлювались певні тотожні обставини щодо його застосування до спірних правовідносин. Та у розглядуваній касаційним судом справі на підставі цього аналізу було визнано наявним право спадкоємців на спадкування права довічного успадковуваного володіння земелею, отриманого спадкодавцем за життя.

Інших доводів щодо незаконності оскаржуваного рішення або іншого процесуального порушення з боку суду при його прийнятті апеляційна скарга не містить. Відтак, скарга підлягає залишенню без задоволення у відповідності до вимог статті 375 ЦПК України, а оскаржуване рішення залишенню бекз змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області у особі Кіся Романа Борисовича залишити без задоволення.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 06 серпня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 04 грудня 2020 року.

Головуючий:

Судді: