КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4319/2020
Головуючий у суді першої інстанції: Каліушко Ф.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа: ОСОБА_2 ,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 грудня 2019 року,

встановив:

у листопаді 2019 року заявник звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно її брата ОСОБА_2 , посилаючись на те, що він чинить домашнє насильство стосовно неї.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02 грудня 2019 року у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, заявник подала апеляційну скаргу, у якій просила скасувати рішення та ухвалити нове, яким заяву задовольнити та видати обмежувальний припис, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, заявник посилалась на те, що її рідний брат ОСОБА_2 , з яким вони проживають в одній квартирі, чинить проти неї фізичне та психологічне насильство, яке полягає в обмеженні її волі шляхом зміни вхідних замків до дверей квартири. Заявник зазначала, що ОСОБА_2 відмовляється надати їй ключ від встановленого ним замка, що позбавляє її можливості вільно виходити з квартири та їй доводиться вмовляти брата випустити її з квартири, що принижує її гідність. Враховуючи викладене, заявник просила видати обмежувальний припис строком на 6 місяців, яким заборонити ОСОБА_2 перебувати та наближатись на 100 метрів до місяця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , а також у будь-який спосіб спілкуватись з нею. Також заявник просила зобов`язати ОСОБА_2 пройти відповідну програму для кривдників.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02 грудня 2019 року у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано належних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 1, 3, 24, 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

У своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не було належним чином досліджено подані докази та не надано ним відповідну оцінку. Однак, такі доводи апелянта є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до положень ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Так, при зверненні до суду з заявою, заявником було надано копію відповіді Головного управління Національної поліції у м.Києві, у якій наведено перелік звернень ОСОБА_1 до поліції за період з липня 2018 року по вересень 2019 року. З вказаної відповіді вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово зверталась до поліції, зазначаючи про конфлікт з братом ОСОБА_2 . Разом з тим, заявник зверталась до поліції з вимогами зафіксувати її звернення, тоді як зазначала про відсутність необхідності виїзду поліції за її місцезнаходженням, а тому сам по собі факт звернення до правоохоронних органів не є беззаперечним доказом наявності в діях ОСОБА_2 ознак домашнього насильства.

Крім того, надана до суду копія виписки із медичної картки ОСОБА_1 свідчить про наявність у неї хронічних захворювань, а встановити причинно-наслідковий зв`язок між діями ОСОБА_2 та погіршенням стану здоров`я ОСОБА_1 , враховуючи вік заявника, не видається можливим.

Відповідно до п 2. ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За п. 7 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 ч. 1 ст. 1 Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з п 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів учасників справи. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, наведені заявником обставини не містять ознак фізичного чи психологічного насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом та не дають підстави для висновку про необхідність видання обмежувального припису щодо заінтересованої особи.

Зі змісту заяви вбачається, що між заявником та заінтересованої особою існує спір щодо порядку користування квартирою, у якій вони проживають, а тому видача обмежувального припису із забороною перебувати ОСОБА_2 за своїм постійним місцем проживання може призвести до порушення його прав, що за відсутності належних доказів на підтвердження чинення ним домашнього насильства щодо заявника є неприпустимим.

Крім того, слід зазначити про те, що не можна розцінювати як незаконне позбавлення волі заявника заміну її братом замків на вхідних дверях у квартирі, оскільки зі змісту заяви самої ОСОБА_1 вбачається, що вона не була позбавлена можливості користуватись телефонним зв`язком та спілкуватись іншими способами, що свідчить про безпідставність доводів щодо її ізоляції від суспільства.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Враховуючи викладене, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 грудня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 02 березня 2020 року.

Головуючий

Судді