Справа № 495/1632/20
№ провадження 2/495/1648/2020
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 грудня 2020 рокум. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:
головуючого судді: Мишко В.В.
при секретарі судового засідання: Охримчук А.В.
позивачки: не з`явилася
відповідачки: не з`явилася
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/1632/20
про усунення перешкод в користування майном та вселення,
16.03.2020 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивачка) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовною заявою до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідачка) усунення перешкод в користування майном та вселення (а.с.1-6).
Так, позивачка просить суд:
- стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на її користь витрати по сплаті судового збору.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.03.2020 року відкрито загальне позовне провадження по справі № 495/1632/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном та вселення (а.с.60-61). По справі призначено підготовче судове засідання.
В судове засідання позивачка - ОСОБА_1 не з`явилася, але її представник - адвокат Олійник Р.В. подав до суду заяву, згідно із якою вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи та розглянути справу у відсутність сторони позивача (а.с.158).
Відповідачка - ОСОБА_2 , відзив або заперечення на позов ОСОБА_1 до суду не надавала та в судові засідання жодного разу не з`явилася без поважних причин, про причини неявки суд не повідомила, будь-яких клопотань не заявляла, про час та місце судового розгляду повідомлена належним чином (а.с.121, 159).
Відповідно до ст.128 Цивільного процесуального кодексу України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Згідно із ч.3 ст.131 Цивільного процесуального кодексу України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст.223 ЦПК України).
Частиною 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ч.1 ст.280 Цивільного процесуального кодексу України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
3) відповідач не подав відзив;
4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою (ст.281 ЦПК України).
Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, відповідачка - ОСОБА_2 , була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, вона жодного разу не з`явилася в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, не подавала відзив, а позивачка - ОСОБА_1 , не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.12.2020 року постановлено розгляд справи № 495/1632/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном та вселення провести у заочному порядку (160-161).
У відповідності до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до наступних висновків.
Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно із ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Так, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном та вселення.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, у лютому 2018 року ОСОБА_1 стало відомо про те, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08.12.2008 року по справі № 2-7228/2008 задоволено позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним і визнання права власності.
У відповідності до вказаного рішення, яке на думку позивачки є незаконним, визнано дійсним договір купівлі - продажу, складений в простій письмовій формі 04.10.2008 року, згідно якого ОСОБА_3 нібито купила, а батько ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , начебто продав житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку за цією ж адресою площею 0,0553 га. Також зазначеним рішенням визнано за ОСОБА_3 право власності на вказаний житловий будинок та земельну ділянку.
Ураховуючи, що наведене судове рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду не ґрунтувалося на дійсних обставинах справи та було винесене в порушення спадкових прав позивачки, нею у лютому 2018 року було подано відповідну апеляційну скаргу.
Згідно постанови апеляційного суду Одеської області від 19.06.2018 року апеляційну скаргу позивачки задоволено. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 08.12.2008 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним і визнання права власності відмовлено.
За вказаних обставин, позивачкою були отримані письмові докази, які достеменно свідчили про наявність в діях ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не тільки фактів свідомого введення суду в оману, а й закінченого складу кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 4 ст. 190 КК України.
За твердження позивачки, з метою реалізації свого злочинного наміру, спрямованого на заволодіння належними її за законом з часу відкриття спадщини 1/2 частками житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0553 га, ОСОБА_3 за попередньою змовою зі своєю матір`ю ОСОБА_2 , діючи умисно, з корисливих мотивів, достовірно знаючи, що ОСОБА_1 , як донькака покійного ОСОБА_4 та спадкоємець першої черги в установлений законом строк прийняла спадщину, обманюючи, що нададуть оригінали документів державному нотаріусу для її спільного з ОСОБА_2 оформлення спадщини, насправді, приховуючи від ОСОБА_1 , подали ще 24.11.2008 року до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області позовну заяву про визнання за ОСОБА_3 права власності на вказаний житловий будинок та земельну ділянку. З метою усунення ОСОБА_1 від спадкового майна вказані особи подали суду завідомо неправдиві відомості про те, що батько позивачки за п`ять днів до смерті, а саме 04.10.2008 року начебто уклав у простій письмовій формі з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки площею 0,0553 га, що розташовані по АДРЕСА_1 . При цьому, в якості відповідача в позові була вказана ОСОБА_2 , як спадкоємець після смерті батька ОСОБА_1 , яку, як спадкоємицю першої черги було свідомо не залучено до розгляду справи. Таким чином, з метою заволодіння належним ОСОБА_1 по закону спадковим майном, вказані особи приховали від суду відомості, повідомлення яких мало суттєве значення для розгляду справи.
Так, 08 грудня 2008 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області на підставі вищевказаних неправдивих відомостей було прийнято рішення про визнання за ОСОБА_3 права власності на житловий будинок та земельну ділянку площею 0,0553 га, що розташовані по АДРЕСА_1 .
З метою доведення свого злочинного наміру, спрямованого на заволодіння чужим майном шляхом шахрайства до кінця, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з використанням зазначеного вище рішення суду, замовили виготовлення технічного паспорту та технічної документації, на підставі яких остання набула у власність житловий будинок та земельну ділянку, зареєструвавши на своє ім`я право власності на домоволодіння у КП «Білгород-Дністровське БТІ» 23.01.2009 року (запис в реєстровій книзі № 6 за реєстровим № 777).
Відповідно до постанови слідчого СВ Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області від 14 червня 2018 року позивачку визнано потерпілою у вказаному кримінальному провадженні.
На підставі вище зазначеної постанови апеляційного суду Одеської області від 19.06.2018 року право власності ОСОБА_3 на житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 13.07.2018 року було припинено державним реєстратором.
Державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори 19.02.2019 року позивачці було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 230. У відповідності до вказаного свідоцтва про право на спадщину позивачка є спадкоємцем майна 1/2 частки свого батька - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 1/2 частці. Спадщина, на яку в даній частці видано вказане свідоцтво, складається з житлового будинку під АДРЕСА_1 на земельній ділянці. На вказаній земельній ділянці знаходиться, в цілому, саманний житловий будинок - літ. «А», з верандою - літ. «а», ганком - літ. «а1», загальною площею 65 кв.м., житловою площею 27 кв.м. та надвірні споруди: сарай - літ. «Б», убиральня - літ. «Г», споруди № 1-5 , що підтверджується наявною копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.02.2019 року, зареєстроване за № 230.
Видача позивачці вказаного свідоцтва про право на спадщину від 19.02.2019 р. за № 230 зареєстрована в Спадковому реєстрі, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 55187151 від 19.02.2019 року.
Згідно відомостей витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 156848304 від 19.02.2019 р. позивачка є власником 1/2 частки житлового будинку по АДРЕСА_1 . В цілому зазначений житловий будинок складається з житлового будинку літ. «А», сараю літ. «Б», убиральні літ. «Г», споруд № 1-5.
Видача позивачці вказаного свідоцтва про право на спадщину від 19.02.2019 р. за № 229 зареєстрована в Спадковому реєстрі, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 55187204 від 19.02.2019 року.
Другим спадкоємцем майна покійного батька ОСОБА_4 є його остання дружина - відповідач ОСОБА_2 в 1/2 частці.
ОСОБА_2 за отриманням свідоцтв про право на спадщину на житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 до нотаріальної контори не з`являється та не реєструє на своє ім`я право власності на належну їй за законом 1/2 частку вказаного успадкованого майна.
За твердженням позивачки, відповідач постійно мешкає в житловому будинку по АДРЕСА_1 , зареєстрована за вказаною адресою та користується всім домоволодінням, включаючи і її 1/2 частку будинку та земельної ділянки.
Після оформлення своїх спадкових прав та реєстрації права власності на 1/2 частку успадкованих житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 позивачка також в установленому законом порядку 02.07.2019 року зареєструвала місце свого проживання за вказаною адресою, про що свідчать відомості наявної домової книги про її реєстрацію на житловій площі по АДРЕСА_1 .
Між тим, відповідачка одноособово заволоділа часткою позивачки в домоволодінні по АДРЕСА_1 , наявними в ній меблями, документами та унеможливлює її доступ до її власності.
За вказаних обставин, 20.01.2020 року позивачкою було подано до Білгород-Дністровського відділу поліції ГУНП в Одеській області заяву про самоуправне перешкоджання її у доступі до власного житла та заволодіння її часткою спірного домоволодіння відповідачкою.
На спроби вирішити конфліктну ситуацію мирним шляхом та вимоги позивачки припинити самоправство, відповідачка та її близькі родичі не реагують, протиправно та зухвало заявляють, що вказаний об`єкт нерухомого майна належить тільки їм, з огляду на що відповідачка відмовляється усунути перешкоди в користуванні отриманою позивачкою у спадок часткою в домоволодінні.
Дані обставини і стали підставою для звернення позивачкиз відповідною позовною заявою до суду.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.
Статтею 47 Конституції України гарантоване право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно із статтею 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до частин першої та другої статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно із ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Між тим, як встановлено матеріалами справи, позивачка - ОСОБА_1 , як власниця 1/2 частки вказаного житлового будинку та земельної ділянки позбавлена можливості безперешкодно користуватися належною її часткою домоволодіння, а відповідачка, в свою чергу чинить її перешкоди у здійсненні належного її права власності.
Відповідно до статті 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.
Відповідно до частин першої та другої статті 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.
Оскільки відповідачка перешкоджає позивачці користуватись належної її 1/2 частки вказаного житлового будинку та земельної ділянки, її право на користування належної її частки у праві власності на житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 порушене, тому підлягає захисту шляхом усунення перешкод у користуванні житлом і вселення її у житловий будинок.
Велика Палата Верховного Суду у справі №569/4373/16-ц досліджувала правила виселення із житлового приміщення.
Щодо практики ЄСПЛ про виселення, у пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві».
Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону.
Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування.
Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом.
Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій.
Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників щодо застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинно здійснюватися «згідно із законом», воно повинно мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві».
Якраз «необхідність у демократичному суспільстві»:містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, який вимагає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. При цьому необхідно враховувати, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар.
Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес і перебуває в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) мети, досягнення якої передбачається, та засобів, які використовуються для її досягнення.
Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно із ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст.ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 76-77 ЦПК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном та вселення, у зв`язку з чим такий позов підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки.
Керуючись ст.41, 47 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 317, 319, 321, ч. 1 ст. 358, 38, 391 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 12-13, 76-81, 131, 141, 223, 247, 258-259, 263-265, 268, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користування майном та вселення - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) грн. 60 (шістдесят) коп.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області або безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя В.В. Мишко