ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 756/2765/15-ц

провадження № 61-39290св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Кредитна спілка «Співдружність»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Кредитної спілки «Співдружність», подану її представником - адвокатом Олійником Олександром Володимировичем, на постанову Апеляційного суду міста Києва від 22 травня 2018 року, прийняту колегією у складі суддів: Рубан С. М., Желепи О. В., Іванченка М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2015 року Кредитна спілка «Співдружність» (далі - КС «Співдружність») звернулась з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , прозвернення стягнення на заставлене майно.

В обґрунтування позову зазначила, що 16 квітня 2013 року між КС «Співдружність» і ОСОБА_3 укладено договір кредитної лінії № 130411/с, відповідно до умов якого спілка відкрила позичальнику кредитну лінію з лімітом у сумі 145 000 гривень, у межах якого він може отримувати будь-які суми кредиту та зобов`язується повертати їх на умовах, передбачених договором. Кредит надано строком на 24 фактичні місяці від дня отримання позичальником усієї суми кредиту або першого траншу.

У забезпечення виконання зазначеного договору між КС «Співдружність» та ОСОБА_1 у той же день укладено договір застави транспортного засобу, згідно з яким в заставу передано наступне майно: автомобіль марки I-VAN модель А07А-30, тип - автобус пасажирський-D, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , 2011 року випуску; автомобіль марки I-VAN модель А07А-30, тип - автобус пасажирський-D, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_4 , 2011 року випуску; автомобіль марки I-VAN модель А07А1-30, тип - автобус пасажирський-D, номер шасі (кузова, рами НОМЕР_5 , номерний знак НОМЕР_6 , 2008 року випуску; автомобіль марки I-VAN модель А07А-30, тип - автобус пасажирський-D, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_7 , номерний знак НОМЕР_8 , 2010 року випуску.

Сторони погодили, що у разі невиконання забезпеченого заставою кредитного зобов`язання заставодержатель має право за рахунок предмета застави задовольнити свої вимоги за договором кредитної лінії № 130411/с у повному обсязі.

ОСОБА_3 не виконував зобов`язання щодо повернення кредиту згідно з графіком розрахунків і станом на 1 лютого 2015 року має заборгованість у розмірі 885 981,13 гривень, з яких: 141 395,25 гривень ?- заборгованість за тілом кредита, 651 272,34 гривень - заборгованість за процентами, 70 697,63 гривень штрафу і 22 615,91 гривень пені.

За таких обставин 4 лютого 2015 року КС «Співдружність» направила ОСОБА_3 вимогу щодо транспортування заставлених транспортних засобів до місцезнаходження кредитної спілки з метою задоволення за їх рахунок вимог позивача до ОСОБА_3 . Вказана вимога майновим поручителем не виконана.

Посилаючись на викладене, КС «Співдружність» просила у рахунок погашення заборгованості за договором кредитної лінії № 130411/с від 16 квітня 2013 року звернути стягнення на передане у заставу за договором застави транспортного засобу від 16 квітня 2013 року майно шляхом його передачі у власність позивачу.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24 липня 2017 року, ухваленим у складі судді Шевчука А. В., позов задоволено.

Звернено стягнення на предмет застави: автомобіль марки I-VAN модель А07А-30, тип - автобус пасажирський-D, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , 2011 року випуску; автомобіль марки I-VAN модель А07А-30, тип - автобус пасажирський-D, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_4 , 2011 року випуску; автомобіль марки I-VAN модель А07А1-30, тип - автобус пасажирський-D, номер шасі (кузова, рами НОМЕР_5 , номерний знак НОМЕР_6 , 2008 року випуску; автомобіль марки I-VAN модель А07А-30, тип - автобус пасажирський-D, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_7 , номерний знак НОМЕР_8 , 2010 року випуску, шляхом передачі у власність КС «Співдружність» у рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання за договором кредитної лінії №130411/с від 16 квітня 2013 року.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь КС «Співдружність» 1 100 гривень у відшкодування судового збору.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності факту порушення ОСОБА_3 зобов'язань з повернення отриманого кредиту і наявність визначених законодавством правових підстав для звернення стягнення на передані в заставу транспортні засоби у рахунок погашення цієї заборгованості.

У апеляційному порядку суди справу переглядали неодноразово.

Останньою постановою Апеляційного суду міста Києва від 22 травня 2018 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 липня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що погоджена сторонами у договорі заставна вартість предмета застави у сумі 110 000 гривень є максимальним розміром вимоги, що забезпечена обтяженням, тому, враховуючи внесення такої суми ОСОБА_1 на депозит нотаріуса, застава припинена в силу статті 29 Закону України «Про заставу».

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У липні 2017 року КС «Співдружність» звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить постанову Апеляційного суду міста Києва від 22 травня 2018 року скасувати і залишити в силі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 липня 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що постанова суду апеляційної інстанції прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції помилково ототожнив застосоване у договорі застави транспортного засобу від 16 квітня 2013 року поняття «заставна вартість предмета застави» і вказане у статті 22 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» поняття «максимальний розмір вимоги, яка забезпечується обтяженням». Зазначена у договорі сума у розмірі 110 000 гривень є оцінкою предмета застави, здійсненою заставодавцем і заставодержателем спільно відповідно до статті 582 ЦК України. Вказана сума жодним чином не обмежує розмір вимоги, що може бути погашена за рахунок заставленого майна, на що апеляційний суд уваги не звернув.

На думку заявника, суд апеляційної інстанції не врахував, що визначена сторонами заставна вартість предмета застави є меншою ніж розмір наданого ОСОБА_3 кредиту, при цьому у договорі також вказано, що за рахунок предмета застави спілка може задовольнити свої вимоги до позичальника у повному обсязі, включаючи суму кредиту, процентів, штрафу, збитків та інших витрат. Вказане, як вважає заявник, свідчить про помилковість висновку щодо визначення максимального розміру забезпеченої обтяженням вимоги у сумі 110 000 гривень.

Зазначає, що правовідносини, які виникають із застави, не передбачають можливості часткового погашення заставодавцем боргу позичальника, так як за зобов`язаннями останнього заставодавець відповідає лише заставленим майном.

Вважає, що висновки суду апеляційної інстанції суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 15 травня 2018 року у справі № 902/492/17, згідно з якими оцінка предмета забезпечення сторонами на момент укладення договору не впливає на обсяг забезпечених вимог у разі звернення стягнення на предмет забезпечення.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього суду від 21 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судом апеляційної інстанції фактичні обставини справи

Апеляційним судом встановлено, що 16 квітня 2013 року між КС «Співдружність» і ОСОБА_3 укладено договір кредитної лінії № 130411/с, відповідно до умов якого спілка відкрила позичальнику кредитну лінію з лімітом у сумі 145 000 гривень, у межах якого він може отримувати будь-які суми кредиту та зобов`язується повертати їх на умовах, передбачених договором. Кредит надано строком на 24 фактичні місяці від дня отримання позичальником усієї суми кредиту або першого траншу.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 5 листопада 2014 року з ОСОБА_3 на користь КС «Співдружність» стягнено заборгованість за вказаним договором, яка станом на 20 жовтня 2014 року складає 662 075,23 гривень і складається із: 141 395,25 гривень - заборгованості за тілом кредита, 504 221,28 гривень - заборгованості за процентами і 16 458,70 гривень пені. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 20 травня 2015 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 5 листопада 2014 року в частині відмови у стягненні штрафу скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь КС «Співдружність» 70 697,63 гривень штрафу за договором кредитної лінії від 16 квітня 2013 року. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 5 листопада 2015 року з ОСОБА_3 на користь КС «Співдружність» стягнено 250 269,59 гривень заборгованості за процентами і 7 270,79 гривень пені за період з 21 жовтня 2014 року по 16 квітня 2015 року.

Відповідно до доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості станом на 1 лютого 2015 року ОСОБА_3 мав борг у розмірі 885 981,13 гривень, з яких: 141 395,25 гривень заборгованості за тілом кредита, 651 272,34 гривень заборгованості за процентами, 70 697,63 гривень штрафу і 22 615,91 гривень пені.

Згідно з фінансовою довідкою від 1 березня 2017 року, наданою КС «Співдружність», у порядку виконання зазначених рішень з пенсії ОСОБА_3 стягнено 11 875,79 гривень, загальна сума боргу станом на 1 березня 2017 року становить 981 012,85 гривень, тобто судові рішення про стягнення заборгованості не виконані.

У забезпечення виконання зобов`язань за договором кредитної лінії № 130411/с 16 квітня 2013 року між КС «Співдружність» і ОСОБА_1 укладено договір застави транспортного засобу, згідно з яким в заставу передано наступне майно: автомобіль марки I-VAN модель А07А-30, тип - автобус пасажирський-D, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , 2011 року випуску; автомобіль марки I-VAN модель А07А-30, тип - автобус пасажирський-D, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_4 , 2011 року випуску; автомобіль марки I-VAN модель А07А1-30, тип - автобус пасажирський-D, номер шасі (кузова, рами НОМЕР_5 , номерний знак НОМЕР_6 , 2008 року випуску; автомобіль марки I-VAN модель А07А-30, тип - автобус пасажирський-D, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_7 , номерний знак НОМЕР_8 , 2010 року випуску.

У пункті 1.4 сторони узгодили, що заставна вартість предмета застави складає 110 000 гривень.

Відповідно до пункту 2.3 договору застави транспортного засобузаставодержатель набуває право звернути стягнення на предмет застави у випадку, якщо кредит та/або проценти та/або штрафні санкції, забезпечені заставою, не будуть сплачені у строки, передбачені кредитним договором, а також в інших випадках, передбачених кредитним договором та цим договором.

Згідно з пунктом 3.3.5 договору застави транспортного засобуу разі невиконання боржником та заставодавцем умов кредитного договору або цього договору заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави і задовольнити за рахунок предмета застави свої вимоги в повному обсязі, включаючи дострокове погашення всієї заборгованості за кредитним договором, а також витрат, пов`язаних з утриманням предмета застави і виконанням забезпеченого заставою зобов`язання.

Заставодержатель має право обирати порядок звернення стягнення на предмет застави згідно з Законом України «Про заставу» та Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (пункт 3.3.6 договору застави транспортного засобу).

4 лютого 2015 року КС «Співдружність» направила ОСОБА_1 вимогу щодо транспортування заставлених транспортних засобів за адресою місцезнаходження кредитної спілки для передачі у власність заставодержателю в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 , яка майновим поручителем не виконана.

25 вересня 2017 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника ОСОБА_4 , звернувся до голови правління КС «Співдружність» із заявою, в якій запропонував прийняти від заставодавця ОСОБА_1 у якості повного добровільного виконання зобов`язань за договором застави суму коштів, яка дорівнює заставній вартості майна, у розмірі 110 000 гривень.

Позивач відмовився від прийняття цієї суми у рахунок повного виконання договору застави, зазначаючи про можливість її прийняття лише як часткового погашення заборгованості.

9 жовтня 2017 року ОСОБА_1 вніс на депозитний рахунок приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суляєвої А. Р. грошові кошти у розмірі 110 000 гривень для передачі КС «Співдружність» у рахунок виконання своїх вимог за договором застави транспортного засобу від 16 квітня 2013 року. Вказані кошти КС «Співдружність» отримала 13 листопада 2017 року.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 повністю виконав зобов`язання за договором застави транспортного засобу від 16 квітня 2013 року шляхом перерахування КС «Співдружність» обумовленої у пункті 1.1 цього договору суми у розмірі 110 000 гривень.

Проте такі висновки суду апеляційної інстанції є передчасними.

Стаття 572 ЦК України визначає, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду (стаття 1 Закону України «Про заставу»).

Стаття 12 цього Закону встановлює що у договорі застави визначаються суть, розмір та строк (термін) виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, тa/або посилання на договір чи інший правочин, яким встановлено основне зобов`язання, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода. При укладанні договору застави за згодою сторін або на вимогу однієї із сторін може бути проведена аудиторська перевірка достовірності та повноти балансу або фінансового стану відповідної сторони договору застави та оцінка предмета застави відповідно до законодавства.

Згідно зі статтею 582 ЦК України оцінка предмета застави здійснюється у випадках, встановлених договором або законом. Оцінка предмета застави здійснюється заставодавцем разом із заставодержателем відповідно до звичайних цін, що склалися на момент виникнення права застави, якщо інший порядок оцінки предмета застави не встановлений договором або законом.

Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що зазначена у договорі заставна вартість предмета застави є визначеною на дату укладення договору ринковою вартістю переданого у заставу майна. Така вартість визначається за згодою заставодавця і заставодержателя (стаття 582 ЦК України і стаття 12 Закону України «Про заставу»), а щодо комунального чи державного майна - за результатами незалежної оцінки (стаття 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»).

Одночасно у статті 589 ЦК України, статтях 19, 20 Закону України «Про заставу» визначено, що за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Стаття 22 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» також встановлює, що за рахунок предмета обтяження обтяжувач має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій договором. Розмір забезпеченої обтяженням вимоги визначається на момент її задоволення і включає: 1) відшкодування витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги і зверненням стягнення на предмет обтяження; 2) сплату процентів і неустойки; 3) сплату основної суми боргу; 4) відшкодування збитків, завданих порушенням боржником забезпеченого зобов`язання або умов обтяження; 5) відшкодування витрат на утримання і збереження предмета обтяження.

Обтяження може забезпечувати виконання боржником дійсної існуючої вимоги або вимоги, яка може виникнути в майбутньому. Обтяжувач та боржник повинні досягти згоди про максимальний розмір вимоги, яка забезпечується обтяженням.

У пункті 1.4 договору застави транспортного засобу зазначено, що заставна вартість предмета застави визначена сторонами і складає 110 000 гривень.

Одночасно у пунктах 3.3.5, 5.1 договору застави транспортного засобу вказано, що за рахунок предмета застави заставодержатель може задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням у повному обсязі, включаючи суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, інші платежі і санкції, передбачені договором, а також витрати, пов`язані з утриманням предмета застави, зверненням на нього стягнення і його реалізацією.

Про те, що максимальний розмір вимоги, яка забезпечується обтяженням, відповідає розміру заставної вартості предмета застави, визначеної сторонами на підставі статті 582 ЦК України на день укладення договору, у договорі застави транспортного засобу від 16 квітня 2016 року не зазначено.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2018 року у справі № 902/492/17 також роз`яснила, що виражений у грошовій формі розмір зобов`язання майнового поручителя визначається виходячи із дійсних на відповідний момент зобов`язань боржника, які існують за кредитним договором, і оцінка предмета забезпечення сторонами на момент укладення договору не впливає на обсяг забезпечених вимог у разі звернення стягнення на предмет забезпечення.

За таких обставин касаційний суд вважає помилковим висновок апеляційного суду про те, що зазначена у пункті 1.4 договору застави транспортного засобу заставна вартість у розмірі 110 000 гривень є погодженим сторонами максимальним розміром вимоги, яка забезпечується обтяженням.

Оскільки сумою 110 000 гривень відповідальність майнового поручителя не обмежується, про що зазначено у пунктах 3.3.5, 5.1 договору застави транспортного засобу, касаційний суд також не погоджується із твердженням суду апеляційної інстанції щодо припинення застави на підставі статті 29 Закону України «Про заставу» у зв`язку з повним погашенням боргу після внесення ОСОБА_1 110 000 гривеньу депозит нотаріуса.

Таким чином, суд апеляційної інстанції при визначенні розміру вимог, які підлягають задоволенню за рахунок предмета застави, неправильно застосував до спірних правовідносин статті 582, 584, 589 ЦК України, статті 12, 19, 20 Закону України «Про заставу» і статтю 22 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», що призвело до ухвалення передчасного рішення про відмову у позові.

Застава рухомого майна згідно з параграфом 6 глави 49 ЦК України належить до забезпечувальних обтяжень.

Обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов`язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом (статті 21, 23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»).

Розділом 5 договору застави транспортного засобу від 16 квітня 2013 року визначено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється будь-яким способом на розсуд заставодержателя, що не суперечить чинному законодавству України. Реалізація предмета застави, на який звернено стягнення, провадиться будь-яким способом в порядку, встановленому чинним законодавством України.

Згідно зі статтею 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду.

Стаття 25 вказаного Закону встановлює, що у разі, якщо інше не передбачено рішенням суду, реалізація предмета забезпечувального обтяження проводиться шляхом його продажу на публічних торгах у порядку, встановленому законом.

При задоволенні судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються, зокрема, спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону, відповідно до якої обтяжувач на власний розсуд має право обрати один із позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, до яких відноситься і передача предмета забезпечувального обтяження у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання в порядку, встановленому цим Законом.

Також стаття 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» встановлює, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження.

Таким чином, вирішуючи справу про звернення стягнення на предмет застави шляхом набуття обтяжувачем права власності на нього, суд повинен встановити наявність правових підстав для звернення стягнення на заставлене майно, відповідність обраного обтяжувачем способу звернення стягнення визначеним законодавством та договором способам, а також розмір заборгованості, яка підлягає погашенню за рахунок вартості предмета забезпечувального обтяження.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд, обмежившись при перегляді справи помилковим посиланням на припинення застави у зв`язку з внесенням ОСОБА_1 у депозит нотаріуса 110 000 гривень, у порушення зазначених вимог процесуального законодавства не дослідив зібрані у справі докази, а саме: доданий до позову розрахунок заборгованості, судові рішення, якими стягнено з ОСОБА_3 заборгованість, та відомості про часткове погашення цієї заборгованості, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Касаційний суд, з урахуванням встановлених статтею 400 ЦПК України меж розгляду справи у суді касаційної інстанції, позбавлений можливості усунути зазначені недоліки, так як не може встановлювати та вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, або встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Оскільки суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу, неправильно застосував статті 582, 584, 589 ЦК України, статті 12, 19, 20 Закону України «Про заставу» і статтю 22 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», а також у порушення вимог цивільного процесуального законодавства не дослідив зібрані у справі докази (розрахунок заборгованості, судові рішення, якими стягнено з ОСОБА_3 заборгованість, відомості про часткове погашення заборгованості) та не встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, прийнята судом апеляційної інстанції постанова не може вважатися законною і обґрунтованою, тому відповідно до статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду справи апеляційному суду належить урахувати викладене, на виконання вимог цивільного процесуального законодавства дослідити та надати належну оцінку зібраним у справі доказам розміру заборгованості ОСОБА_3 , яка підлягає погашенню за рахунок предмета забезпечувального обтяження, і ухвалити судове рішення по суті позовних вимог відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Щодо судовий витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Кредитної спілки «Співдружність», подану її представником - адвокатом Олійником Олександром Володимировичем, задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду міста Києва від 22 травня 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. О. Кузнєцов В. С. Жданова С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов