ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/879/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" серпня 2020 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Трусової Т.О. з секретарем судового засідання Кримчук Я.Р. за участі відповідача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом сторін) цивільну справу за позовом Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 р. Департамент патрульної поліції (ДПП, позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , відповідач) про відшкодування майнової шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, в розмірі 66 536,68 грн.

Позов обґрунтований такими обставинами. 11.05.2018 у м. Києві на вул. Дарницьке шосе, 17 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю службового автомобіля Департаменту патрульної поліції Міцубіші Аутлендер, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням поліцейського роти № 1 батальйону № 3 сержанта поліції ОСОБА_1 Постановою суду від 30.05.2018 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні даної дорожньо-транспортної пригоди. Проведеним на замовлення позивача автотоварознавчим експертним дослідженням встановлено, що вартість матеріального збитку, завданого позивачу внаслідок пошкодження належного йому транспортного засобу, складає 66 536,68 грн.

Позовні вимоги мотивовані посиланням на положення статті 19 Закону України «Про Національну поліцію», посадову інструкцію поліцейського патрульної поліції, затверджену наказом ДПП від 05.01.2016 № 4/1 та статті 1166, 1187, 22, 1192 ЦК України.

Ухвалою від 17.09.2019 відкрив провадження у справі та призначив її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін

Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 позов не визнав пославшись на те, що дорожньо-транспортна пригода сталася під час виконання ним службових обов`язків, а порушення ПДР України було зумовлене службовою необхідністю, у зв`язку з чим він не має нести відповідальність за завдану шкоду.

Заслухавши відповідача, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини.

11.05.2016 о 02-00 год. у м. Києві на вул. Дарницьке шосе сталася дорожньо-транспортна пригода з належним Департаменту патрульної поліції автомобілем Міцубіші Аутлендер («СКС MOU-04MП»), д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням поліцейського роти № 1 батальйону № 3 Управління патрульної поліції в м. Києві сержанта поліції ОСОБА_1, внаслідок якої автомобіль отримав механічні пошкодження.

Постановою судді Дарницького районного суду м. Києва від 30.05.2018 відповідача ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні даної дорожньо-транспортної пригоди та притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Норма частини 6 статті 82 ЦПК України визначає, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно складеного на замовлення позивача Висновку експертного дослідження № 19/13-1/82-ЕД/18 від 11.09.2019 вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу «СКС MOU-04MП» на базі Міцубіші Аутлендер, д.н.з. НОМЕР_1 , у результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 11.05.2018, складає 66 536,68 грн.

Відповідно до положень статті 1166 ЦК України, яка встановлює загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Збитками є втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі (реальні збитки), а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (стаття 22 ЦК України).

З огляду на особливості діяльності, пов`язаної з джерелом підвищеної небезпеки, та умов виникнення такого деліктного зобов`язання, завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки законодавець виділив у спеціальний делікт.

Так, частина 2 статті 1187 ЦК України визначає, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом.

За змістом наведеної норми особа, яка здійснювала фактичне володіння (управління, експлуатацію) джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем такого об`єкта, не є суб`єктом відповідальності за завдану шкоду.

Така особа може бути притягнена до цивільно-правової відповідальності лише самим володільцем джерела підвищеної небезпеки, в тому числі і в регресному порядку (якщо роботодавець відшкодував шкоду третій особі), але з дотриманням умов та гарантій, визначених трудовим законодавством.

За загальним правилом, встановленим статтею 132 Кодексу законів про працю України, розмір відповідальності працівника за шкоду, заподіяну підприємству установі, організації при виконанні трудових обов`язків, обмежується середнім місячним заробітком працівника.

Стаття 3 цього Кодексу визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Водночас поліцейські не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу.

Порядок проходження служби в Національній поліції урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність.

З позовної заяви та постанови суду про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності вбачається, що на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди відповідач керував службовим автомобілем, перебуваючи на посаді поліцейського роти № 1 батальйону № 3 Управління патрульної поліції в м. Києві.

Позивач не посилається на те, що на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди відповідач користувався службовим автомобілем в особистих цілях, і доказів на підтвердження даної обставини суду не надано.

Зважаючи на викладене, суд вважає доведеним, що дорожньо-транспортна пригода сталась під час несення відповідачем служби служби по охороні громадського порядку у м. Києві.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про Національну поліцію» у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Згідно з пунктом 23 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (затверджене постановою КМУ УРСР від.29.07.1991 № 114) особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну та кримінальну відповідальність згідно із законодавством.

За правилами, встановленими в пунктах 1-3, 5, 10 розділу 1 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі (затверджено Постановою Верховної Ради України 25.06.1995 № 243/95-ВР), яке поширюється також на осіб рядового та начальницького складу МВС України, це Положення визначає підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності осіб, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків.

Відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода заподіяна, в тому числі пошкодженням майна, що спричинило додаткові витрати для його відновлення, за наявності: заподіяння прямої дійсної шкоди; протиправної поведінки; причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; вини у заподіянні шкоди.

За пошкодження, псування або втрату через необережність майна, виданого в особисте користування настає матеріальна відповідальність у розмірі заподіяної шкоди, але не більше тримісячного грошового забезпечення. Матеріальна відповідальність у повному розмірі шкоди настає у разі: умисного знищення, пошкодження, псування, розкрадання, незаконного витрачання майна або вчинення інших умисних протиправних дій; приписки у нарядах та інших документах фактично невиконаних робіт, перекручування звітних даних і обману держави в інших формах; заподіяння шкоди особою, яка перебувала у нетверезому стані; дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину; недостачі, а також знищення або псування майна, переданого їм під звіт для зберігання, перевезення, використання чи для іншої мети (пункти 10,11 розділу ІІ цього ж Положення).

Вина відповідача у порушенні правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження закріпленого за ним службового транспортного засобу, встановлена постановою суду, при цьому жодних доказів на підтвердження його доводів про те, що порушення ПДР України було зумовлене крайньою необхідністю, суду не надано.

За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідач має нести відповідальність за завдану ним майнову шкоду у розмірі, що не перевищує його тримісячного грошового забезпечення.

Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З огляду на встановлені правовідносини обставиною, яка підлягає обов`язковому доказуванню у даній справі, є розмір середньомісячного грошового забезпечення відповідача.

Водночас жодних доказів на підтвердження вказаної обставин суду не надано.

За таких обставин суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, та відмовляє у їх задоволенні.

З огляду на результат розгляду справи та відсутність доказів понесення відповідачем судових витрат розподіл понесених позивачем судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного, керуючись статтями 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 279, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно з підпунктом 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Розділу XIII ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя: