Справа № 450/4470/19 Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А.
Провадження № 22-ц/811/1996/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Ванівського О.М., Шеремети Н.О.

при секретарі Симець В.І.

з участю представника відповідача Петрів Л.П., представника позивача Стефківського В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 травня 2020 року у справі за позовом представника позивача адвоката Стефківського Володимира Івановича, який діє в інтересах ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця» про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2020 року представник позивачки - адвокат Стефківський Володимир Іванович, який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Укрзалізниця» про відшкодування моральної шкоди. В обгрунтування заявленого позову зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 о 18 год. 35 хв. на 19 км Перегону «Сихів-Давидів» у с. Давидів Пустомитівського району Львівської області на регульованому (без шлагбаума) залізничному переїзді одноколійної залізниці відбулося зіткнення пасажирського дизельного поїзда №6066 сполученням Львів-Ходорів, який рухався у напрямку м. Ходорова та яким керував машиніст ОСОБА_2 та велосипеда під керуванням неповнолітнього ОСОБА_3 . Внаслідок пригоди велосипедист ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці події. Вважає, що внаслідок втрати свого єдиного сина, їй було заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінує у 300 000 грн. просила позовні вимоги задоволити, стягнути з відповідача моральну шкоду та витрати на правову допомогу.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 травня 2020 року позовні вимоги представника позивачки адвоката Стефківського Володимира Івановича, який діє в інтересах ОСОБА_1 - задоволено повністю.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 300 000 (триста тисяч) гривень.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в користь держави судовий збір у розмірі 4 500 (чотири тисячі п`ятсот) гривень.

Рішення суду оскаржило Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця». Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а висновки суду такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Звертає увагу, що причиною ДТП з летальним випадком стало порушення загиблим правил проїзду через залізничний переїзд велосипедиста. Звертає увагу на ч.2 ст.1193 ЦК України, а саме, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Також звертає увагу на правову позицію Верховного суду висловлену в Постанові від 13.02.2019 у справі №0508/1310/2012 та від 11.04.2019 у справі №203/6169/16-ц. Також звертає увагу на невідповідність розрахунків щодо надання правової допомоги у вартості послуг. В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 травня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

06 листопада 2020 року від представника позивачки надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник зазначає про безпідставність та необгрунтованість апеляційної скарги, в той час як оскаржуване рішення є законним та обгрунтованим. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача на підтримання доводів апеляційної скарги та пояснення представника позивачки на їх спростування, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд виходив з тих обставин, що відповідач своїми діями завдав позивачці моральної шкоди в розмірі 300000 грн., які суд з врахуванням характеру, глибини і тривалість душевних страждань позивачки, прийшов до висновку про їх достатність.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 о 18 год. 35 хв. на 19 км Перегону «Сихів-Давидів» у с. Давидів Пустомитівського району Львівської області на регульованому (без шлагбаума) залізничному переїзді одноколійної залізниці відбулося зіткнення пасажирського дизельного поїзда №6066 сполученням Львів-Ходорів, який рухався у напрямку м. Ходорова та яким керував машиніст ОСОБА_2 та велосипеда під керуванням неповнолітнього ОСОБА_3 . Внаслідок пригоди велосипедист ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці події.

Пунктом 3 ч.2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання матеріальної та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завданій фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

При цьому згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до абз. 2 п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до Постанови від 29.12.2017 року кримінальне провадження №000970 від 29.05.2017 року закрито, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України. Слідчим встановлено, що в діях машиніста ОСОБА_2 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України, а причиною ДТП стало порушення правил проїзду через залізничний переїзд велосипедиста ОСОБА_3 .

Відповідно до вимог частини 2 та 5 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Як зазначається в Ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.05.2016 року по справі №607/18544/14-ц шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, у тому числі якщо шкоду завдано смертю фізичної особи.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Отже, обов`язок доведення вини, власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки.

Така правова позиція висловлена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2018 року № 61-44173св18 (справа №336/3665/16-ц).

11.07.2019 року позивачка через представника звернулася до відповідача з претензією про відшкодування моральної шкоди, пов`язаної із смертю потерпілої особи, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки в розмірі 300 000 грн.

Відповідно до правової позиції висловленої у Постанові Верховного Суду від 03.04.2019 року №61-10154св18 (справа №355/812/17) вбачається, що власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише спричинення шкоди за наслідками непоборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди.

У вказаному кримінальному провадженні №0000970 слідчим не встановлено обставин непереборної сили або умислу потерпілого.

Окрім цього, відповідачем так само не доведено наявності обставин непереборної сили або умислу потерпілого.

Таким чином, настання смерті ОСОБА_3 відбулось внаслідок необережності самого потерпілого, а не у зв`язку із бажанням вчинення самогубства.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Колегія суддів вважає, що очевидним є той факт, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивачці завдано моральну шкоду внаслідок смерті її неповнолітнього сина.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що внаслідок смерті сина позивачки, їй спричинено душевні (моральні) страждання.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, CabalesandBalkandaliv. theUnitedKingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96), але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір грошової компенсації за завдану позивачці моральну шкоду, суд першої інстанції правильно врахував характер, глибину і тривалість душевних страждань позивача, ступінь вини відповідача. Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає визначений судом розмір моральної шкоди в сумі 300000 грн. є обгрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч.8 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року справа № 72/1010/16-ц, провадження № 61-3416 св 18 склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Звертаючись до суду з даним позовом представник позивачки просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн.

На підтвердження надання правової допомоги позивачці надано договір про правничу допомогу, який укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Адвокатського об`єднання «Гранд Груп Партнерс» від 14.05.2019 року, додаток №2 до Договору про надання професійної правничої (правової) допомоги №0066-ц та детальний розрахунок робіт виконаних для надання правничої допомоги з зазначення кількості витраченого часу.

Колегія суддів вважає доведеним факт надання позивачці з боку її адвоката правової допомоги на суму 10000 грн. та наявність підстав для її стягнення в повному розмірі, оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог повністю.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 травня 2020 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» - залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 травня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 26 листопада 2020 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Н.О. Шеремета