Постанова

Іменем України

27 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 522/3075/15-ц

провадження № 61-10703св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Одеська міська рада, Департамент міського господарства Одеської міської ради, Комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради,

третя особа: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Одеської міської ради, Департаменту міського господарства Одеської міської ради, Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради, третя особа - Приморська районна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування, про визнання недійсними розпорядження органу приватизації і свідоцтва про право власності та їх скасування, виселення, вселення та стягнення моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 16 березня 2018 року у складі судді Ільченко Н. А.та постанову Одеського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Погорєлової С. О., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання недійсними розпорядження органу приватизації і свідоцтва про право власності та їх скасування, виселення, вселення та стягнення моральної шкоди посилаючись на те, що на підставі посвідчення № 92 від 18 серпня 1988 року, виданого виконкомом Одеської міської Ради народних депутатів, він вселився в квартиру АДРЕСА_1 .

З 1989 року його місце проживання постійно зареєстроване за вказаною адресою. У 1992 році він тимчасово переселився в квартиру № 2 вказаного гуртожитку, але весь цей час продовжував сплачувати усі належні комунальні платежі за квартиру № 3 . Згодом відповідачі, які займали квартири №№ 5 , 5-а вказаного гуртожитку, самовільно заклали цеглою існуючий вхід до квартири № 3 з коридору загального користування та прорубали вхід до цієї квартири з квартири № 5-а , приєднавши таким чином квартиру № 3 до своєї квартири № 5-а. У 2012 році відповідачі незаконно приватизували квартиру АДРЕСА_6 , до складу якої увійшла колишня квартира № 3 , про що він довідався лише у 2015 році.

На підставі вищевикладеного просив визнати недійсним та скасувати розпорядження органу приватизації від 17 грудня 2012 року № 219517; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло від 17 грудня 2012 року за № 8-23956, виданого Департаментом міського господарства Одеської міської ради; виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1 разом з усіма проживаючими з ними особами в цій квартирі;вселити позивача до квартири АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідачів моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним та скасовано видане Департаментом міського господарства Одеської міської ради розпорядження органу приватизації від 17 грудня 2012 року № 219517 щодо безоплатної передачі згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» квартири АДРЕСА_6 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та неповнолітнім ОСОБА_5 і ОСОБА_6 .

Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_6 від 17 грудня 2012 року № 8-23956, видане Департаментом міського господарства Одеської міської ради ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та неповнолітнім ОСОБА_5 і ОСОБА_6 .

Усунуто перешкоди ОСОБА_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення з цієї квартири ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом з неповнолітніми ОСОБА_5 і ОСОБА_6 .

Вселено ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частинах - 5 000,00 грн, тобто з кожного по - 1 666, 70 грн на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні позовних вимог до Одеської міської ради відмовлено.

Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що приватизація відповідачами квартири АДРЕСА_6 , до складу якої увійшла колишня квартира (кімната) № 3 , наймачем якої до теперішнього часу є позивач ОСОБА_1 , який з моменту надання йому цієї квартири (кімнати) виконує усі обов`язки наймача щодо внесення належних платежів за це житлове приміщення, є незаконною та такою, що здійснена з порушенням чинного законодавства.

Постановою Одеського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2018 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, унаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення про часткове задоволення позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

13 травня 2019 року ОСОБА_4 подала касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 16 березня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, про відмову в позові.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи спір, неповно з`ясували обставини справи, що мають значення для правильного її вирішення, а обставини, які суди вважали встановленими не доведені належними та допустимими доказами, оскільки у матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують право володіння, користування та розпорядження позивачем спірним житловим приміщенням.

Суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судами встановлено, що Департаментом міського господарства Одеської міської ради було видане розпорядження органу приватизації від 17 грудня 2012 року № 219517 про безоплатну передачу трикімнатної квартири АДРЕСА_7 , у приватну спільну часткову власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та неповнолітнім ОСОБА_5 і ОСОБА_6 в рівних частках, згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (Т. 1 а. с. 126).

На підставі вказаного розпорядження органу приватизації 17 грудня 2012 року Департаментом міського господарства Одеської міської ради видане свідоцтво про право власності на житло за № 8-23956, яким посвідчується, що квартира АДРЕСА_7 , належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та неповнолітнім ОСОБА_5 і ОСОБА_6 в рівних частках (Т. 1 а. с. 125).

Відповідно до копії поверхового плану цього будинку та акту обстеження від 11 квітня 2016 року до складу згаданої квартири АДРЕСА_6 , яка була приватизована відповідачами, увійшла колишня квартира (кімната) № 3 цього будинку (Т.1 а. с. 9, 189).

Натомість судом встановлено, що у 1988 році позивачу ОСОБА_1 було надано кімнату № 3 , площею - 14,3 кв. м, що знаходиться у гуртожитку за адресою - АДРЕСА_8 , на склад сім`ї з трьох осіб (він, його дружина - ОСОБА_7 , дочка - ОСОБА_8 , 1985 року народження), на право зайняття якої було видане посвідчення № 92 від 16 грудня 1988 року (Т. 1 а. с. 7).

У 1994 році ОСОБА_1 додатково була надана кімната № 4 , площею - 14,4 кв. м , що АДРЕСА_8 , на склад сім`ї з чотирьох осіб (він, його дружина ОСОБА_7 , дочка ОСОБА_8 , 1985 року народження, дочка ОСОБА_9 , 1991 року народження), із залишенням прописки позивача та членів його сім`ї в кімнаті № 3 цього гуртожитку, про що ОСОБА_1 було видане посвідчення № 115 від 09 березня 1994 року.

У 1999 році для поліпшення житлових умов ОСОБА_1 була надана ще кімната № 1 , площею - 18,2 кв. м, що знаходиться в гуртожитку АДРЕСА_8 , на такий самий склад сім`ї з чотирьох осіб, із залишенням прописки позивача та членів його сім`ї в кімнаті № 3 цього гуртожитку, про що ОСОБА_1 було видане посвідчення № 27 від 04 лютого 1999 року.

В подальшому ДП МОУ «Південьвійськбуд» звернулось до КЕВ м. Одеси з листом № 109-жк від 16 травня 2008 року щодо відкриття на ім`я ОСОБА_1 особового рахунку на кімнату АДРЕСА_1 , де зареєстровано його місце проживання та відкриття на ім`я ОСОБА_8 (яка є дочкою ОСОБА_1 ) особового рахунку на кімнату № 4 цього гуртожитку, з оформленням реєстрації її місця проживання в цій кімнаті, і відкриття на ім`я ОСОБА_7 (дружини ОСОБА_1 ) особового рахунку на кімнату № 1 вказаного гуртожитку разом з молодшою дочкою ОСОБА_9 , з оформленням реєстрації їх місця проживання в цій кімнаті (Т. 1 а. с. 7, 12).

Як вбачається з довідки дільниці № 8 КП «ЖКС «Порто-Франківський» від 12 лютого 2015 року, з листопада 2010 року на ім`я ОСОБА_1 відкрито особовий рахунок на три кімнати, загальною площею - 46,90 кв. м, в будинку АДРЕСА_8 , а саме на кімнати № № 3 , 4 , 1 , які були надані ОСОБА_1 відповідно до посвідчень № 92 від 1988 року, № 115 від 09 березня 1994 року та № 27 від 04 лютого 1999 р. (Т. 1 а. с. 150).

Постійне місце проживання позивача з 1988 року зареєстровано у квартирі (кімнаті) № 3 гуртожитку за адресою - АДРЕСА_8 , та з вказаного часу він регулярно сплачує усі комунальні платежі за це житлове приміщення, що підтверджуються довідкою (випискою з будинкової книги про склад сім`ї та реєстрації) дільниці № 8 КП «ЖКС «Порто-Франківський» за вих. № 2301 від 05 лютого 2015 року, квитанціями про сплату комунальних платежів та довідкою дільниці № 8 КП «ЖКС «Порто-Франківський (Т. 1 а. с. 8, 14 - 59, 60).

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 27 червня 2019 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Приморського районного суду м. Одеси.

17 липня 2019 року справа № 522/3075/15-ц надійшла до Верховного Суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому в тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

За правилом статті 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

У справі, яка переглядається, суди установили, що у 1988 році ОСОБА_1 було надано кімнату № 3 , площею - 14,3 кв. м, що знаходиться у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_8 , на склад сім`ї з трьох осіб (він, його дружина - ОСОБА_7 , дочка - ОСОБА_8 , 1985 року народження), на право зайняття якої було видане посвідчення № 92 від 16 грудня 1988 року, отже позивач є належним користувачем спірного житлового приміщення.

Проте, матеріали справи не містять доказів того, що відповідачам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та неповнолітнім ОСОБА_5 і ОСОБА_6 у встановленому законом порядку було надано у користування квартиру (кімнату) АДРЕСА_1 .

Абзацом першим статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Статтею 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.an>

За приписами частини першої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Приватизація відповідачами квартири АДРЕСА_6 , до складу якої увійшла колишня квартира (кімната) № 3 , наймачем якої до теперішнього часу є ОСОБА_1 , є незаконною та такою, що здійснена з порушенням чинного законодавства, оскільки на момент вчинення цієї дії позивач був зареєстрований в квартирі № 3 , тобто підстав вважати, що кімната звільнилась не було.

Відповідно до статті 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частина 1 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуючи стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суди обґрунтовано вважали, що у зв`язку незаконною приватизацію відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належного йому відповідно до чинного законодавства на праві користування житлового приміщення, йому завдано моральної шкоди, яка полягає у його переживаннях через грубе порушення його законних прав та незаконне позбавлення можливості користуватися наданим йому житловим приміщенням.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Судами встановлено, що про порушення своїх житлових прав, а саме про факт приватизації 17 грудня 2012 року відповідачами квартири АДРЕСА_6 , до складу якої незаконно було включено колишню квартиру (кімнату) № 3 цього будинку, позивач міг дізнатися лише наприкінці 2012 року.

З огляду на те, що позивач звернувся до суду з цим позовом у лютому 2015 року, тобто у межах загального строку позовної давності, колегія суддів вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій про відмову у застосуванні до спірних правовідносин позовної давності.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційної інстанцій без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 16 березня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

В. С. Висоцька

І. М. Фаловська