Справа № 686/3455/20
Провадження № 2/686/2352/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

01 жовтня 2020 року Хмельницький міськрайоний суд

Хмельницької області в складі :

головуючого судді - Мазурок О.В.;

при секретарі Колісник Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хмельницькому, в порядку

ст. 247 ЦПК України, за правилами спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення солідарно заборгованості в розмірі 92287,49 грн., вказавши, що 11.03.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 0 за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 14554,00 дол. США зі сплатою 13% річних.

Банк належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши позичальнику кредитні кошти на загальну суму 14554,00 дол. США.

З метою забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, банк та ОСОБА_2 уклали договір поруки № 186255 від 11.03.2008 р.

20 квітня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги заборгованості за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за договором кредиту № 0 від 11.03.2008 року та договором поруки № 186255 від 11.03.2008 р. Таким чином, ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право грошової вимоги до відповідачів.

За період користування кредитними коштами відповідачем здійснені часткові платежі на погашення основної суми кредиту, проте заборгованість в повному обсязі не погашена. Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом та пені за порушення умов кредитного договору станом на 20.01.2020 року, відповідно до розрахунку заборгованості, становить 18311,78 дол. США, що за курсом НБУ станом на 20.01.2020 становить 444110,11 грн. з яких: заборгованість за тілом кредиту - 8940,72 дол. США. що за курсом НБУ станом на 20.01.2020 становить 216836,60 грн.; заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 137,51 дол. США. що за курсом НБУ станом на 20.01.2020 становить - 3334,99 грн.; заборгованість за нарахованими відсотками згідно кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) - 9147,36 дол. США. що за курсом НБУ станом на 20.01.2020 становить - 221848,18 грн.; залишок заборгованості по пеням і штрафам 86,19 дол. США. що за курсом НБУ станом на 20.01.2020 становить 2090,34 грн.

Позивач вказує, що з огляду на те, що станом на день подання позову відповідач не повернув отримані від позивача кредитні кошти, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3% річних. Загальний розмір заборгованості по сплаті нарахованої пені за подвійною обліковою ставкою НБУ та 3% річних за користування кредитом, що підлягає стягненню станом становить 92287,49 грн., з яких: нараховані 3% річних 19530,57 грн.; нарахована пеня за подвійною обліковою ставкою НБУ - 72756,92 грн.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» просить стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 0 від 02.03.1976 р. в розмірі 92287,49 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 20000,00 грн. та судовий збір.

Представник позивача направив до суду заяву про слухання справи у його відсутність та підтримання позову, проти постановлення заочного рішення суду не заперечує.

Відповідачі до суду не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, причина неявки відповідачів суду не відома. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд, вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав: судом об`єктивно встановлено, що 11.03.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 0 за умовами п. 1.1, 1.3 якого банк надав позичальнику кредитні кошти у сумі 14554,00 дол. США, що дорівнює еквіваленту 73497,70 грн. за курсом НБУ на день укладення договору зі сплатою 13% річних. Відповідно до п.1.2.2 позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розміри, що встановлені графіком погашення кредиту, але в будь-якому випадку не пізніше 10.03.2015 р.

Додатковою угодою № 3 до договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 03.02.2009 р. сторони погодили кінцевий термін повернення кредиту не пізніше 02.01.2017 р.

З метою забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, банк та ОСОБА_2 уклали договір поруки № 186255 від 11.03.2008 р., відповідно до п.1.1 якого поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором за невиконання ОСОБА_1 усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 11.03.2008 р. в повному обсязі. Згідно із п.1.3 вказаного договору поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору. Відповідальність поручителя і боржника є солідарною.

Додатковою угодою №1 до договору поруки № 186255 від 03.02.2009 р. поручитель надав згоду на зміну основного зобов`язання, що забезпечується договором, в тому числі зміну кінцевого терміну повернення кредиту 02.01.2017 р.

20 квітня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс», яке в подальшому було перейменоване на ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги заборгованості за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за договором кредиту № 0 від 11.03.2008 року та договором поруки № 186255 від 11.03.2008 р. Таким чином, ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право грошової вимоги до відповідачів.

Згідно з ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні і в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч.1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором, або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Такий правовий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постанові Верховного суду України від 19 жовтня 2016 року № 6-2129цс16 та постанові Верховного Суду від 6 лютого 2018 року у справі № 753/15633/15-ц.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Вказані висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц. При цьому при обрахунку 3 % річних за основу береться розмір простроченої суми, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц.

За таких обставин, враховуючи, що відповідач ОСОБА_1 прострочив виконання грошового зобов`язання, тому відповідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України повинен сплатити позивачу три проценти річних від простроченої суми за період з 20.01.2017 р. по 20.01.2020 р., яка нарахована на суму заборгованості за тілом кредиту (у межах заявлених вимог) у розмірі 8940,72 дол. США та становить 804,66 дол. США (8940,72 дол. США х 1095 днів х 3 : 100 : 365 = 804,66 дол. США).

При цьому, у задоволенні позову в частині солідарного стягнення з боржника та з поручителя ОСОБА_2 на користь позивача 3% річних слід відмовити виходячи з наступного.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України(в редакції, чинної станом на 02.01.2017 року), порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Зі змісту додаткової угоди № 3 до договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 03.02.2009 р. убачається, що сторони погодили дату остаточного повернення кредиту 02.01.2017 року (а.с. 35).

Пунктом 3.1 договору поруки сторони також погодили, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами 20.05.2008 року і діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором.

Проте умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Матеріали справи свідчать про те, що останній строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором вважається таким, що настав з 02.01.2017 року, тому саме з цієї дати рахується початок шестимісячного строку дії поруки.

При цьому належних та допустимих доказів того, що позивач протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання пред`являв вимоги до поручителя ОСОБА_2 позивачем суду не надано.

Порука у спірних правовідносинах припинена з 02.07.2017 року відповідно до вимог частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Оскільки порука ОСОБА_2 припинена, станом на лютий 2020 року (день подачі позову) у неї не виникло обов`язку по сплаті заборгованості за кредитним договором від 11.03.2008 року; у зв`язку з чим не виникло і обов`язку по сплаті 3% річних за неналежне виконання вказаного кредитного зобов`язання.

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, у тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 1411/3467/12, від 10 квітня 2019 року у справі № 604/156/14-ц.

Оцінюючи вимогу позивача про стягнення з відповідача 72756,92 грн. суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України можна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідачів солідарно пеню, нараховану за подвійною обліковою ставкою НБУ у сумі 72756,92 грн. за період з 20.01.2019 р. по 20.01.2020 р. Проте, за змістом ст.ст.546, 549, 550, 551 ЦК України неустойка за своєю правовою природою є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов`язань і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання, а відтак може нараховуватися лише в межах погодженого сторонами строку дії договору. Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, де Велика Палата вказала, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18 та від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18. Додатковою угодою № 3 до договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 03.02.2009 р. сторони погодили кінцевий термін повернення кредиту не пізніше 02.01.2017 р., а отже з цієї дати припинилося право позивача на нарахування неустойки.

З цих же підстав суд відхиляє посилання представника позивача на те, що після закінчення строку дії договору на існуючий борг нараховуються проценти на рівні облікової ставки НБУ, висновки про що також викладено і у постанові ВСУ від 07.09.2016 р. у справі №6-1412цс16, оскільки вони суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду, які міститься у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц.

Проаналізувавши всі наведені обставини справи у сукупності, суд приходить до висновку, що вимога про стягнення з відповідачів пені у сумі 72756,92 грн. не підлягає задоволенню.

Враховуючи вище наведе, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у розмірі 3% річних від простроченої суми заборгованості за тілом кредиту, що становить 19515,18 грн.

Позивачем заявлялася вимога про стягнення заборгованості у розмірі 92287,49 грн., тоді як судом задоволена до стягнення сума 804,66 дол. США, що еквівалентно станом на 20.01.2020 р. 19515,18 грн. тобто позов задоволено на 21,15% (19515,18х100/92287,49=21,15%). За таких обставин з відповідача на користь позивача слід стягнути 444,57 грн. (2102х21,15%/100=444,57 грн.)

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч.3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч.ч. 1, 2ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Верховний Суд у постанові від 17.01.2019 року у справі № 690/54/18 вказав, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною не буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для задоволення заяви про стягнення таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення (постанова).

Вказані висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 11.12.2019 року у справі за №404/7619/18 (провадження №61-17654св19), від 12.06.2019 року у справі за №643/13728/16-ц (провадження №61-436св18), від 02.12.2019 року у справі за №712/13400/17 (провадження №61-46176св18) та узгоджуються із висновками що викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі за №826/1216/16.

Також слід зазначити, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції.

Як вбачається з матеріалів справи, адвокатом В.Ю. Радченко не долучено до заяви про відшкодування витрат на правову допомогу фінансового документу, що підтверджує їх сплату ТОВ «Вердикт Капітал», крім того надано до суду акт прийому-передачі виконаних робіт та заявка про надання правових послуг не містять дати їх складання. Відтак, враховуючи, що до стягнення підлягають лише фактично понесені та документально підтверджені витрати, а не будь-які витрати заявлені стороною, зокрема, що можуть бути понесені лише в майбутньому, подана адвокатом заява є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 251, 252, 512, 514, 523, 533, 526, 554, 559, 610, 611, 625, 1050 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 81, 258, 280, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» 3 % річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 19515 гривень 18 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» 444,57 грн. сплаченого судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Хмельницького апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 30 денний строк з дня складання повного судового рішення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», яке знаходиться за адресою: м. Київ вул. Кудрявський Узвіз, 5-Б, .

Відповідач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення виготовлений 07.10.2020 року.

Суддя: О.В.Мазурок