Постанова

Іменем України

28 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 619/733/17-ц

провадження № 61-31657св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - Дергачівська місцева прокуратура Харківської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу заступника прокурора Харківської області

на рішення Дергачівського районного суду Харківської області

від 28 листопада 2017 року у складі судді Калмикової Л. К. та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 29 березня 2018 року у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Сащенко І. С.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (далі - Закон України № 460-IX).

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року Дергачівська місцева прокуратура Харківської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Харківській області) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 12 вересня 2008 року про безоплатну передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,1500 га на АДРЕСА_1 отримала державний акт на право власності на вказану земельну ділянку

від 22 квітня 2008 року.

Позивач вказував, що рішення Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 12 вересня 2008 року винесено з порушенням вимог чинного законодавства. Відповідно до листа відділу Держгеокадастру у Дергачівському районі Харківської області

від 04 жовтня 2016 року спірна земельна ділянка є земельною ділянкою сільськогосподарського призначення та знаходиться за межами села Руська Лозова Дергачівського району Харківської області. Русько-Лозівська сільська рада Дергачівському районі Харківської області взагалі не була уповноважена на прийняття рішень щодо спірної земельної ділянки.

Досудовим розслідуванням встановлено, що вказане вище рішення складено та підписано особисто Русько-Лозівським сільським головою ОСОБА_2 без попереднього винесення даного питання на розгляд депутатів Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, про що свідчать постанови Золочівського районного суду Харківської області від 04 квітня 2014 року та 11 серпня 2014 року, прийняті за результатами розгляду кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_2 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 366 КК України.

Згідно зі звітом про експертну грошову оцінку вартості земельних ділянок, розробленого Приватним підприємством «Перспектива-Земля»

(далі - ПП «Перспектива-Земля»), вартість спірної земельної ділянки складає 113 959 грн.

Посилаючись на вищевказане, Дергачівська місцева прокуратура Харківської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,1500 га від 22 грудня 2008 року, виданий на ім`я ОСОБА_1 , який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі № 80; витребувати з незаконного володіння відповідача на користь держави в особі ГУ Держгеокадастру у Харківській області земельну ділянку площею 0,1500 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області

від 28 листопада 2017 року у задоволенні позову Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі ГУ Держгеокадастру у Харківській області відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2018 року рішення Дергачівського районного суду Харківської області

від 28 листопада 2017 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що відповідні державні органи мали змогу з 22 грудня 2008 року виявити порушення вимог земельного законодавства при передачі у власність спірної земельної ділянки і в межах позовної давності поставити питання про оскарження рішення органу місцевого самоврядування. Разом з тим, органи прокуратури не були позбавлені можливості звернутися до суду для захисту інтересів держави у межах строку позовної давності, оскільки невідповідність вимогам закону рішення сільської ради могла бути встановлена в рамках цивільного судочинства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі заступник прокурора Харківської області просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій невірно визначено початок відліку строку позовної давності, оскільки закон пов`язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з моментом обізнаності про вчинення порушення закону та порушення у зв`язку з цим прав і охоронюваних законом інтересів.

Разом з тим, строк позовної давності для звернення прокурора з позовом про повернення на користь держави спірної земельної ділянки з незаконного володіння почався з моменту набрання чинності судовими рішеннями Золочівського районного суду Харківської області від 04 квітня та від 11 серпня 2014 року щодо ОСОБА_2 за фактом підробки рішень сесій про передачу земельних ділянок. Лише з моменту набрання чинності вказаними судовими рішеннями встановлено факти порушення вимог законодавства при прийнятті оскаржуваних розпоряджень, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності.

Доводи інших учасників справи

У жовтні 2018 року ГУ Держгеокадастру у Харківській області подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило задовольнити касаційну скаргу заступника прокурора Харківської області, скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що рішенням Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 12 вересня 2008 року ОСОБА_1 безоплатно передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,1500 га на АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного рішення Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 12 вересня 2008 року ОСОБА_1 отримала державний акт на право власності на вказану земельну ділянку від 22 грудня 2008 року.

Рішення Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 12 вересня 2008 року, на підставі якого виготовлено вищевказаний державний акт на право власності на земельну ділянку, винесено з порушенням вимог чинного законодавства та з порушенням повноважень Русько-Лозівським сільським головою Дергачівського району Харківської області ОСОБА_2 . Факт протиправного вилучення земель сільськогосподарського призначення встановлено постановами Золочівського районного суду Харківської області від 04 квітня

та від 11 серпня 2014 року у відношенні голови Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області ОСОБА_2 .

Досудовим розслідуванням встановлено, що вищевказане рішення складено та підписано особисто Русько-Лозівським сільським головою ОСОБА_3 без попереднього винесення даного питання на розгляд депутатів Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, про що свідчать постанови Золочівського районного суду Харківської області від 04 квітня та від 11 серпня 2014 року, прийняті за результатами розгляду кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_2 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 366 КК України.

Відповідно до листа відділу Держгеокадастру у Дергачівському районі Харківської області від 04 жовтня 2016 року з даними проекту встановлення меж сільських населених пунктів Русько-Лозівської сільської ради Дергачівському районі Харківської області зазначена вище земельна ділянка станом на час відведення представлена землями сільськогосподарського призначення.

Згідно зі звітом про експертну грошову оцінку вартості земельних ділянок, розробленого ПП «Перспектива-Земля», що знаходяться у власності ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 вартість земельної ділянки складає 113 959 грн.

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про застосування позовної давності.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України (тут і далі - у редакції, що діяла до набрання чинності Законом України № 460-IX) визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Спір між сторонами виник з приводу визнання недійсними та скасування рішень органу місцевого самоврядування про надання у власність

ОСОБА_1 земельної ділянки,скасування державного акта на право власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 19 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного

призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Відповідно до частин першої, другої статті 20 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Згідно з частиною першою статті 83 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

Частиною першою статті 116 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною першою статті 126 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідно до підпункту «г» частини третьої статті 152 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Суди встановили, що державний акт на право власності на земельну ділянку був виданий ОСОБА_1 з порушенням установленого порядку, оскільки було відсутнє рішення сільської ради щодо надання земельної ділянки. Проте, звернувшись до суду з позовом 07 березня 2017 року, прокуратурою було пропущено строк позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справи, у квітні 2017 року стороною відповідача подано заяву про застосування позовної давності.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною другою статті 2 ЦК України учасником цивільних відносин є, зокрема, держава Україна, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Частиною другою статті 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Одним з таких органів є прокуратура, на яку статтею 131-1 Конституції України, покладено представництво інтересів держави у в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Строк позовної давності є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу). При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (рішення у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», заява № 14902/04, від 20 вересня 2011 року).

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що право на звернення з позовом у прокурора виникло не з часу ухвалення Золочівським районним судом Харківської області судових рішень від 04 квітня та від 11 серпня 2014 року, а з часу державної реєстрації ОСОБА_1 права на земельну ділянку (22 грудня 2008 року), та врахувавши, що із указаної дати у прокуратури виникло право на подання позову про визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що, звернувшись до суду із даним позовом 07 березня 2017 року, прокуратура пропустила установлений законом строк позовної давності, про застосування якого відповідачем подано заяву, що є підставою для відмови у позові у даній справі.

Доводи касаційної скарги про те, що строк позовної давності для звернення прокурора із цим позовом почався з моменту набрання чинності судовими рішеннями Золочівського районного суду Харківської області від 04 квітня та від 11 серпня 2014 року відносно ОСОБА_2 за фактом підробки рішень сесій про передачу земельних ділянок, не заслуговують на увагу, оскільки ці підстави були прийняті судами першої та апеляційної інстанцій, їм дана належна правова оцінка.

Разом з тим, аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Крім того, оскільки право власності на спірну земельну ділянку було порушено в момент її вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли власник довідався або міг довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи.

Порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Судувід 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження

№ 12-128гс19).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

На думку судової колегії судові рішення, що переглядаються, є достатньо мотивованими.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Харківської області залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області

від 28 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 29 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська А. І. Грушицький В. В. Сердюк