Справа № 562/1828/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" березня 2020 р. Здолбунівський районний суд

Рівненської області

в складі: головуючого судді Мичка І.М.

при секретарі Кондратюк Н.В.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Здолбунів цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, визнання будинку особистою приватною власністю та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним пункту 2 договору купівлі-продажу від 30.01.2007 року щодо ціни договору та визнання майна особистою приватною власністю та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю , вселення-

ВСТАНОВИВ

Позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, визнання будинку особистою приватною власністю.

В обґрунтування позову зазначено, що вона з ОСОБА_1 уклала шлюб 16 вересня 2006 року у відділі РАЦС Кузнецовського міського управління юстиції Рівненської області, актовий запис №268. На даний час шлюб між ними розірвано.

Під час перебування в шлюбі вони придбали спільне майно, а саме транспортний засіб марки Fiat Doblo», номер шасі НОМЕР_1 , білого кольору , 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , дата реєстрації 08.02.2014 року. Вказаний транспортний засіб перебуває у їх спільній сумісній власності , проте відповідач особисто його використовує, зареєстрований 08.02.2014 року на ім`я ОСОБА_1 з наданням позивачці права користування, про що зазначено в свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 .

Кошти на придбання автомобіля були використанні з сімейного бюджету, зокрема, ті, які накопичувалися із заробітної плати позивачки, оскільки відповідач на протязі їх спільного сімейного життя мав незначні доходи , а на час одруження був студентом. Вартість колісного транспортного засобу марки Fiat Doblo», номер шасі НОМЕР_1 , білого кольору , 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 становить 7600 дол. США ( станом на 19.05.2017 року по курсу НБУ гривні щодо іноземних валют становить 200564 ( двісті тисяч п`ятсот шістдесят чотири гривні).

Так , як спірний транспортний засіб є неподільною річчю , тому позивачка бажає одержати від відповідача як іншого співвласника грошову компенсацію вартості належної їй частки в спільному майні. У зв`язку з тим, що лише відповідач користується вищевказаним транспортним засобом, використовує його на власний розсуд та в своїх цілях , а тому вважає за доцільне отримання нею грошової компенсації в розмірі 100282 ( сто тисяч двісті вісімдесят дві гривні). Крім зазначеного рухомого майна, перебуваючи у шлюбі, позивачка придбала за власні кошти 17616 грн. - майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 . У зв`язку з тим, що вона перебувала на момент придбання квартири у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 тому вирішила зареєструвати право власності на свого чоловіка як на « голову сім`ї». Рішенням виконавчого комітету Здолбунівської міської ради від 31.08.2011 року №177 об`єкту нерухомості - квартирі АДРЕСА_1 було змінено поштову адресу з АДРЕСА_1 на « АДРЕСА_1 » з наданням статусу домоволодіння. Кошти на придбання об`єкту нерухомого майна позивачка мала у власності ще до реєстрації шлюбу. Так, як задовго до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , а саме з 2003 року її батьки відкладали гроші для придбання їй кватири , оскільки вона навчалася у м. Рівному та тимчасово проживала у своєї подруги, а власного житла у неї не було . ЇЇ батьки проживають у Волинській області в с. Нові під Царевичі та мають у володінні квартиру у м. Вараш , в якій проживає її сестра ОСОБА_5 . Батьки віддаючи у власність сестрі вказану квартиру пообіцяли згодом і їй придбати житло. Крім того, розуміючи необхідність забезпечення себе житлом, вона працювала і відкладала гроші на придбання нерухомості. В середині 2006 року у неї були кошти необхідні для придбання житла. Проте , зважаючи на те, що в м. Рівне ціни на квартири значно вищі аніж у м. Здолбунів і в неї не вистачало коштів на її придбання, вирішила придбати житло саме у м. Здолбунів зважаючи на те, що на момент придбання квартири вона вже була декілька місяців заміжня і вони з чоловіком проживали у квартирі його батьків. З 2002 року по 2007 рік ОСОБА_1 навчався в м. Тернопіль на стаціонарній формі навчання, не мав самостійного доходу і власних коштів. Увесь дохід сім`ї складався з її заробітної плати. 30.01.2007 року вона придбала квартиру АДРЕСА_1 , але зважаючи на те, що вона була заміжня, тому вирішила оформити договір купівлі - продажу на чоловіка ОСОБА_1 , в зв`язку з чим просить суд визнати нерухоме майно, а саме будинок АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_3 .

24.10.2017 року представником позивачки ОСОБА_7 було надано до суду заяву про зміну прізвища позивачкою на дошлюбне ( ОСОБА_3 ).

24.10.2017 року позивачкою було надано до суду заяву про часткову зміну предмету позову та уточнення позовних вимог згідно якої позивачка просить : визнати автомобіль марки Fiat Doblo», номер шасі НОМЕР_1 , білого кольору , 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , дата реєстрації 08.02.2014 року об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію належної їй частки у спільному майні подружжя у розмірі 63 497,95 ( шістдесят три тисячі чотириста дев`яносто сім гривень) 95 коп.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частки будинку АДРЕСА_1 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , яка є спільною сумісною власністю подружжя;

Визнати за ОСОБА_3 право власності на рухоме майно: варильну газову поверхню « ARDO » ; духову шафу електричну « ARDO »; витяжку« ARDO»; хлібопіч «Kenwood»; м`який куточок їдальня; набір меблів вітальні; ліжко спальні, килим спальні, м`який куточок вітальні; набір меблів вітальні; телевізор LG; набір меблів ванної кімнати ( тумба умивальну, шафа); шафу коридору, комод коридору, тумби під взуття (3 шт) , вішалку для одягу, монітор Philips.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на : набір кухонних меблів, мікрохвильову піч «Samsung», кухонний комбайн «Braun«,холодильник «Indesit», електрочайник; стіл кухонний, телевізор «Panasonic» , телевізор «Saturn» , меблевий спальний набір ( приліжкові тумби, шафа-купе кутова), пристінну тумбу, килим вітальні; пральну машину «AEG» набір меблів коридору ( тумбу під акваріум, стіл комп`ютерний) ; пилосос «Panasonic»; килим коридору ; набір меблів прихожої; шафу - купе, велосипед спортивний червоного кольору (Німеччина); електроінструменти ( болгарка, шурупокрут, дриль, електролобзик, пилка циркулярна, шліфувальна машина, фрезер) , системний блок.

09 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсним пункту 2 договору купівлі - продажу від 30.01.2017 року щодо ціни договору та визнання майна особистою приватною власністю . В даній зустрічній позовній заяві позивач ОСОБА_1 просить суд визнати недійсним , вдаваним п.2 договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений 30.01.2007 року приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Собіною О.А. та зареєстрований в реєстрі за №96 та визнати , що згідно п. 2 даного договору продаж даної квартири за погодженням сторін вчиняється за 116150 грн. , що еквівалентно 23 000 доларам США , які продавець отримає від Покупця після підписання та нотаріального посвідчення даного договору. Визнати квартиру АДРЕСА_1 та легковий автомобіль марки Fiat Doblo», номер шасі НОМЕР_1 , білого кольору , 2008 року випуску особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 24.10.2017 року вищевказаний зустрічний позов було прийнято до спільного розгляду з позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, визнання будинку особистою приватною власністю.

13 березня 2018 року ОСОБА_1 подав суду заяву про зміну предмета позву та просить суд визнати недійсним, вдаваним п.2 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений 30.01.2007 р. приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Собіною О.А, та зареєстрований в реєстрі за №96, та визнати, що згідно п.2 даного договору продаж даної квартири за погодженням сторін вчиняється за 116150 грн, що еквівалентно 23000 тисячам доларів США, які продавець отримає від покупця після підписання та нотаріального посвідчення даного договору , а також визнати домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 ) та легковий автомобіль марки FIAT Doblo р.н. № НОМЕР_2 , білого кольору, 2008 року випуску особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

11.05.2018 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про об`єднання в одне провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, визнання будинку особистою приватною власністю та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним пункту 2 договору купівлі-продажу від 30.01.2007 року щодо ціни договору та визнання майна особистою приватною власністю та цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю, вселення в будинок АДРЕСА_1 .

Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 26.06.2018 року цивільну справу № 562/2908/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю, вселення об`єднано в одне провадження з цивільною справою № 562/1828/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, визнання будинку особистою приватною власністю та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним пункту 2 договору купівлі-продажу від 30.01.2007 року щодо ціни договору та визнання майна особистою приватною власністю.

Позивачка ОСОБА_3 щодо позовних вимог про усунення перешкод в користуванні власністю та вселення зазначає, що вона з ОСОБА_1 уклала шлюб 16 вересня 2006 року у відділі РАЦС Кузнецовського міського управління юстиції Рівненської області,актовий запис №268. На даний час шлюб між ними розірвано. За час перебування в шлюбі з відповідачем позивачка придбала за власні кошти - майно а саме квартиру АДРЕСА_1 . Рішенням виконавчого комітету Здолбунівської міської ради від 31.08.2011 року №177 об`єкту нерухомості - квартирі АДРЕСА_1 було змінено поштову адресу з АДРЕСА_1 на « АДРЕСА_1 » з наданням статусу домоволодіння. З моменту придбання об`єкта нерухомості сторони там постійно проживали , проводили ремонт , здійснили добудову . У вказаному домоволодінні знаходиться спільно придбане сторонами рухоме майно, а саме побутова техніка, меблі, предмети інтер`єру та інше, яким користується лише відповідач в особистих інтересах , позивач позбавлена права користування. З лютого 2017 року сторони не проживають разом в силу особистісних неприязних стосунків, які між ними склалися . Відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні власністю , змінив замки на вхідних дверях, викликає поліцію, коли вона намагається потрапити до свого володіння , мотивуючи це тим, що він є єдиним власником будинку, оскільки майно придбано на його ім »я. Вона не може користуватися своєю власністю , так як відповідач постійно чинить їй перешкоди , і вона не має змоги вселитися у належну їй на праві приватної спільної сумісної власності нерухомість , вона позбавлена свого права не тільки вільного доступу до житла, а й права повноцінного користування та розпорядження таким майном на власний розсуд. На даний час у будинку АДРЕСА_1 зареєстроване місце проживання позивачки , однак вона вимушена витрачати додаткові кошти на оренду іншого житла у зв`язку з тим, що відповідач порушує її право як власника. Угоди про порядок користування спільним майном між сторонами не досягнуто , відповідач перешкоджає позивачу користуватися житлом , а тому просить суд усунути перешкоди у здійсненні права користування належним житлом - будинковолодінням АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_3 у дану квартиру та встановити заборони ОСОБА_1 чинити перешкоди у користуванні ОСОБА_3 даним житлом.

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася надала суду заяву в якій позовні вимоги щодо двох позовів підтримала , у зустрічному позові просила відмовити , розгляд справи провести без її участі.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник позовні вимоги ОСОБА_3 не визнали, зустрічний позов з урахуванням уточнених позовних вимог підтримали і просили його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, подав суду заяву в якій просить справу розглянути в його відсутність, позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що є двоюрідним дядьком ОСОБА_1 , він виконував підсобні роботи під час здійснення добудови будівельною організацією до квартири АДРЕСА_1 , всі будівельні матеріали для даної добудови придбавались та привозились батьком ОСОБА_1 , свідок допомагав при цьому, ні ОСОБА_3 , ні її родичі не виконували жодних робіт при будівництві , хоча були присутні декілька разів і допомагали прибирати та готувати їсти.

Аналогічні показання дав суду ОСОБА_12 , та доповнив, що неодноразово їздив купувати з батьком ОСОБА_1 - ОСОБА_13 будівельні матеріали, за які розраховувався ОСОБА_13 та які привозили на дане будівництво. Також повідомив, що бачив, як один раз мати ОСОБА_3 допомагала штукатурити фасад будинку.

Свідок ОСОБА_14 суду показав, що займається торгівлею будівельними матеріалами, батько ОСОБА_1 - ОСОБА_13 купував в нього будівельні матеріали, а саме цемент, щифер, які свідок особисто привозив своїм транспортом на будівництво по АДРЕСА_1 . Свідок допомагав ОСОБА_1 заливати фундамент під добудову до квартири і закладав першу цеглину.

Допитаний судом свідок ОСОБА_13 суду пояснив, що він з дружиною подарував своєму сину ОСОБА_1 грошові кошти на купівлю спірної квартири, потім купував будівельні матеріали на добудову а також позичав кошти сину на купівлю автомобіля, які були сином повернуті ОСОБА_1 влітку 2019 р.

Аналогічні показання дала в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 .

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та його представника, показання свідків та дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов ОСОБА_3 в частині поділу майна подружжя таким, що підлягає задоволенню частково.

З дослідженої судом копії свідоцтва про шлюб встановлено, що шлюб між сторонами було зареєстровано 16 вересня 2006 року у відділі РАЦС Кузнецовського міського управління юстиції Рівненської області, актовий запис №268.

Дітей від шлюбу немає.

Рішенням Здолбунівського районного суду від 29.05.2017 р. по справі № 562/1199/17 шлюб між сторонами розірвано, відновлено ОСОБА_3 дошлюбне прізвище « ОСОБА_3 ».

30.01.2017 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 30.01.2007 року приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Собіною О.А. та зареєстрований в реєстрі за № 96.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

Відповідно до правової позиції. викладеної в постанові Верховного Суду України у справі № 6-612 цс 15 , підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачкою ОСОБА_3 на обгрунтування своїх позовних вимог в частині поділу рухомого майна, а саме варильної газової поверхні « ARDO » ; духової шафи електричної « ARDO »; витяжки« ARDO»; хлібопічки «Kenwood»; м`якого куточку їдальні; набору меблів вітальні; ліжка спальні, килиму спальні, м`якого куточку вітальні; набору меблів вітальні; телевізора LG; набору меблів ванної кімнати ( тумба умивальну, шафа); шафи коридору, комоду коридору, тумби під взуття (3 шт) , вішалки для одягу, монітору Philips, набору кухонних меблів, мікрохвильової піч «Samsung», кухонного комбайну «Braun«, холодильника «Indesit», електрочайника; столу кухонний, телевізора «Panasonic» , телевізора «Saturn» , меблевого спального набору ( приліжкові тумби, шафа-купе кутова), пристінної тумби, килима вітальні; пральної машину «AEG», набору меблів коридору ( тумбу під акваріум, стіл комп`ютерний) ; пилососу «Panasonic»; килиму коридору ; набору меблів прихожої; шафи - купе, велосипеда спортивного червоного кольору (Німеччина); електроінструментів ( болгарка, шурупокрут, дриль, електролобзик, пилка циркулярна, шліфувальна машина, фрезер) , системного блоку, не було надано суду жодних доказів на підтвердження джерела, часу придбання майна та ідентифікуючих ознак цього майна.

Натомість , ОСОБА_1 визнав, що сторонами за час шлюбу за спільні кошти було придбано наступне рухоме майно: мікрохвильова піч «Samsung», хлібопіч, монітор Philips, меблевий набір спальні та м`який куточок в їдальні.

Відповідно до ч.1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Таким чином, враховуючи визнання ОСОБА_1 даних обставин, а також враховуючи, що в суду немає сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, суд прийшов до висновку, що сторонами було придбано в період шлюбу за їхні спільні кошти рухоме майно, яке підлягає поділу : мікрохвильова піч «Samsung», хлібопіч, монітор Philips, меблевий набір спальні та м`який куточок в їдальні.

Згідно звіту з незалежної оцінки- рухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , який був проведений суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_16 за ініціативою ОСОБА_1 і враховуючи, що ОСОБА_3 не зазначила в своїй позовній заяві вартість даного рухомого майна і не оспорила даний звіт, отримавши його копію, суд вважає за можливе здійснити поділ даного рухомого майна виходячи з ринкової вартості, зазначеної в цьому звіті, яка з урахуванням обмежувальних умов та припущень, станом на 28.01.2020 року складала 4073 грн, а саме: мікрохвильова піч «Samsung» вартістю 370 грн., хлібопіч вартістю 702 грн., монітор Philips вартістю 228 грн., меблевий набір спальні вартістю 1292 грн., м`який куточок в їдальні вартістю 1481 грн.

Враховуючи вказане, суд приходить до висновку , що позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ рухомого майна подружжя - меблів та побутової техніки підлягає до часткового задоволення.

Визначаючи спосіб поділу спільного рухомого майна сторін, суд враховує рік його випуску, вартість і ту обставину, що воно тривалий час знаходиться у володінні ОСОБА_1 і він згідний сплатити ОСОБА_3 , яка проживає в м.Київ, грошову компенсацію вартості її частки , суд вважає за доцільне виділити це майно в особисту приватну власність ОСОБА_1 , стягнувши з нього на користь позивачки половину його вартості, а саме 2036 грн. 50 коп. грошової компенсації, а в врешті позовних вимог ОСОБА_3 про поділ рухомого майна меблів та побутової техніки - відмовити.

Враховуючи обов`язок суду встановлювати не тільки обсяг спільно нажитого майна подружжя, наявного на час припинення спільного ведення господарства, але і з`ясовувати джерело і час його придбання, оцінюючи надані сторонами докази на підтвердження їхніх позовних вимог та заперечень, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на Ѕ частку будинку АДРЕСА_1 , реєстраційний номер НОМЕР_4 слід відмовити, а позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання будинку АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 підлягають до задоволення.

Так, позивачка ОСОБА_3 в своїй первісній позовній заяві покликалась на те, що квартиру АДРЕСА_1 вона придбала за свої особисті кошти, які мала у власності ще до реєстрації шлюбу, а саме з 2003 року її батьки відкладали гроші для придбання їй кватири, увесь дохід сім`ї складався з її заробітної плати, а 30.01.2007 року вона придбала квартиру АДРЕСА_1 , але зважаючи на те, що вона була заміжня, тому вирішила оформити договір купівлі - продажу на чоловіка ОСОБА_1 .

Суд критично відноситься до даних доводів позивачки, оскільки згідно дослідженої судом довідки, ОСОБА_3 за період з 23.03.2006 р. по 31.12.2006 р. (рік що передував купівлі спірної квартири) була нарахована заробітна плата в розмірі 4833, 28 грн., з яких утримано в фонди - 151, 60 грн., утримано податку з доходів - 608,64 грн., будь-яких доказів наявності в неї особистих коштів, в тому числі зібраних до реєстрації шлюбу з відповідачем , позивачкою суду не надано.

Відповідачем ОСОБА_1 визнається та обставина, що на час купівлі спірної квартири він був студентом і не мав самостійного заробітку.

З дослідженого судом договору дарування, посвідченого 29 січня 2007 року секретарем виконкому Півченської сільської ради Здолбунівського р-ну Рівненської області та зареєстрованого в реєстрі за № 163, вбачається, що батьками ОСОБА_1 - ОСОБА_13 та ОСОБА_15 було подаровано йому для придбання квартири АДРЕСА_1 116150 грн., що було на час укладення даного договору еквівалентно 23000 доларам США.

Відповідно до положень п.2 частини 1 статті 57 СК України дані грошові кошти є особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що 17.01.2007 р. між матір`ю ОСОБА_1 - ОСОБА_15 та ОСОБА_4 , за участю директора ТзОВ «Земляприватінформ» та ріелтора ОСОБА_17 , був укладений договір завдатку, згідно умов якого ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_15 завдаток в рахунок належного платежу і в підтвердження укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 5050 грн., який має бути укладений не пізніше 02.02.2017 р., а технічну документацію по складанню Державного акту на землю буде виготовлено на ім`я ОСОБА_1 після прийняття рішення Здолбунівської міської ради.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_1 у ОСОБА_4 за 116150 грн., що еквівалентно 23000 доларам США, хоча в п.2 оспорюваного в частині договору купівлі-продажу зазначено, що квартира придбавалась ОСОБА_1 у продавця за 17616 грн., що дорівнює інвентаризаційній вартості даного помешкання.

Дана обставина вбачається з дослідженого судом акту прийому-передачі, підписано 30.01.2007 р. ОСОБА_1 як «Покупцем» та ОСОБА_18 як «Продавцем», згідно якого ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_4 отримав кошти в сумі 116150 грн., що еквівалентно 23000 доларам США при розрахунку за продаж квартири АДРЕСА_1 .

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона, заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин) (ст.215 ЦК України).

Частина 1 ст.203 ЦК України встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов"язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Стаття 626 ЦК України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов"язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов"язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов"язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну суму коштів.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, який буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого паровичну, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 був стороною - «Покупцем» даного договору і сплатив «Продавцю» за спірну квартиру свої особисті кошти в сумі 116150 грн., і відповідно до вимог ст.655 ЦК договір в частині ціни договору - а саме 17616 грн. є недійсним, удаваним.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_1 саме за кошти, отримані ним в дар від батьків 29.01.2007 р.

З п.1.3 даного договору дарування, який не оспорений в судовому порядку позивачкою ОСОБА_3 , встановлено, що сторони прийшли до згоди, що квартира АДРЕСА_1 , за яку ОСОБА_15 був сплачений 17.01.2007 р. завдаток в сумі 5050 грн., буде купуватись Обдаровуваним (тобто ОСОБА_1 ) , який є їх рідним сином, в його особисту приватну власність за подаровані кошти.

Будь-якого іншого джерела походження грошових коштів в сумі 116150 грн., що було еквівалентно 23 000 доларам США, за які було придбано через 4 місяці після реєстрації між сторонами шлюбу квартиру, окрім договору дарування грошових коштів від 29.01.2007 р., судом встановлено не було і сторонами не доведено.

Оцінюючи зібрані по даній справі докази, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_1 доведено, що в сторін не було спільних особистих коштів для придбання житла і квартира по АДРЕСА_1 була придбана ним за дійсну вартість , а саме за 23000 доларів США за його особисті , подаровані йому його батьками за один день до укладення договору купівлі-продажу квартири, грошові кошти в сумі 116150 грн. , і відтак дана квартира, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України, є його особистою приватною власністю.

Рішенням виконкому Здолбунівської міської ради № 107 від 25.04.2007р. було надано ОСОБА_1 дозвіл на перепланування існуючих кімнат квартири та добудову.

Судом встановлено, що до осені 2007 року в даній квартирі було здійснено перепланування і здійснено до неї добудову розмірами 5, 8х4,0 м , в результаті чого створено новий об`єкт нерухомості - домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 ).

Дана обставина вбачається з досліджених судом технічного паспорту, виданого 22.05.2008 р. Здолбунівським міським БТІ та актами приймання виконання будівельних робіт.

Рішенням виконкому Здолбунівської міської ради від 31.08.2011 р. за № 177 було змінено поштову адресу квартири АДРЕСА_1 « АДРЕСА_1 ».

Судом встановлено, що ОСОБА_3 ні своїми коштами, ні своєю працею не приймала участі в будівельних роботах, проведених в даному помешканні, зокрема в переплануванні квартири та добудові до неї.

З дослідженої судом довідки вбачається середньомісячна заробітна плата ОСОБА_3 з березня по грудень 2006 р. становила 484 грн. , нею не було надано суду доказів джерела походження коштів на проведення даної добудови та перепланування, як і належних та допустимих доказів проведення цих робіт своєю працею.

Будівельні роботи по переплануванню існуючих кімнат, які полягали в перенесенні внутрішніх перегородок та будівництво добудови розміром 5,8 х 4, 0 м були проведені будівельною організацією на замовлення ОСОБА_1 , що підтверджується договором підряду.

Оплата будівельних робіт була здійснена ОСОБА_1 за подаровані його батьком кошти, що підтверджується договорами дарування коштів, укладених в простій письмовій формі та показаннями допитаних судом свідків.

Купівля будівельних матеріалів, які були використані в процесі будівельних робіт в спірному помешканні, проводилась батьком ОСОБА_1 і безоплатно передавалась йому за усним договором дарування, що підтверджується накладними та показаннями допитаних судом свідків.

Рішенням Здолбунівської міської ради від 14.03.2012 р. № 480, яке є чинним на даний час, ОСОБА_1 була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,0600 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель споруд по АДРЕСА_1 .

Відповідно до державного акту на право на земельну ділянку серії ЯМ №703500 право власності на земельну ділянку видано ОСОБА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право на нерухоме майно, зокрема домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_1 на формі приватної власності.

Суд приймає до уваги, що ОСОБА_3 не спростовані вищенаведені докази, подані ОСОБА_1 і не надано суду жодного належного та допустимого доказу її участі свою працею чи коштами в добудові та переплануванні квартири АДРЕСА_1 в житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Стаття 392 ЦК України встановлює право власника майна пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разі втрати ним документа, який посвідчує його право власності.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові ВСУ від 07.20.2015 р. у справі № 1622цс15: «Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1. ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності».

Суд погоджується з доводами ОСОБА_1 щодо того, що має право в судовому порядку відповідно до ст.392 ЦК України підтвердити , визнати за собою право особистої приватної власності на спірний будинок, оскільки відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_3 заперечує його право особистої приватної власності це нерухоме майно, посилаючись виключно на те, що придбання квартири і здійснення її перепланування та добудови відбулося в період зареєстрованого шлюбу і відповідно є їх спільною сумісною власністю.

Оскільки ОСОБА_1 законно, відповідно до договору купівлі-продажу набув право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , яку у визначному законом порядку за свої особисті кошти перепланував та до якої законно здійснив добудову, в результаті чого було створено новий об`єкт нерухомості - домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 ), однак це право не визнається ОСОБА_3 , його позовні вимоги про визнання домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 ) особистою приватною власністю підлягають до задоволення.

Судом також встановлено, що під час перебування сторін в шлюбі, було придбано на ім`я ОСОБА_1 транспортний засіб марки Fiat Doblo», номер шасі НОМЕР_1 , білого кольору , 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , дата реєстрації 08.02.2014 року.

Згідно звіту №043Е про оцінку автомобіля «Fiat Doblo», реєстраційний номер НОМЕР_2 станом на 13 січня 2020 року ринкова вартість вказаного автомобіля становить 69 672, ( шістдесят дев`ять тисяч шістсот сімдесят дві гривні) 50 коп.

Відповідно до розписки від 02.02.2014 року ОСОБА_1 отримав позику від ОСОБА_15 та ОСОБА_13 на придбання автомобіля в розмірі 9 (дев`ять) тисяч доларів еквівалентно 72 ( сімдесят дві ) тисячі гривень.

Будь-яких інших доказів джерела походження коштів на придбання даного автомобіля сторонами надано не було, відтак судом встановлено, що даний автомобіль було придбано саме за позичені в ОСОБА_13 та ОСОБА_15 кошти.

При дослідженні матеріалів справи судом було встановлено , що дана позика була повернута особисто ОСОБА_1 влітку 2019 року.

Оскільки під час поділу спільного майна подружжя враховуються також борги подружжя та враховуючи, що кошти, за які був придбаний даний автомобіль були повернуті саме ОСОБА_1 через 2 роки після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 , що підтверджується наявним в нього оригіналом боргової розписки, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання за ним права особистої приватної власності на даний автомобіль.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63, ч.1 ст.65 СК.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п. п. 23, 24постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя `вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

За нормою ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За приписами ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оскільки спірний будинок належить на праві особистої приватної власності ОСОБА_1 , а позовні вимоги ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю та вселення грунтуються виключно на її праві власності на дане житло, суд приходить до висновку про безпідставність даних позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 245, 263-265, 268 ЦПК України, на підставі ст.ст.60, 65, 69, 70, 71 СК, 82 ЦК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 задовольнити частково.

Поділити спільне майно подружжя виділивши в особисту приватну власність ОСОБА_1 рухоме майно а саме:

Мікрохвильова піч «Самсунг»,2006 р. в., вартістю 370 грн;

Хлібопіч , 2006 р. в., вартістю 702 грн;

Меблевий набір в спальні: ліжко та 2 тумбочки, 2006 р. в., вартістю 1292 грн;

М`який куточок в їдальні, 2006 р. в., вартістю 1481 грн.;

Монітор Philips 2005 р. в., вартістю 228 грн .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 2036грн. 50 коп. грошової компенсації. В решті позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задовольнити повністю.

1. Визнати недійсним, вдаваним п.2 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений 30.01.2007 р. приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Собіною О.А, та зареєстрований в реєстрі за №96, та визнати, що згідно п.2 даного договору продаж даної квартири за погодженням сторін вчиняється за 116150 грн, що еквівалентно 23000 тисячам доларів США, які продавець отримає від покупця після підписання та нотаріального посвідчення даного договору.

2. Визнати домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 ) та легковий автомобіль марки FIAT Doblo р.н. № НОМЕР_2 , білого кольору, 2008 року випуску особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

У позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю , вселення - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Рівненського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, в разі подання апеляційної скарги рішення суду набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення складено 23.03.2020 року.

Суддя І.М.Мичка