КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 752/19803/16-ц Головуючий у суді першої інстанції: Хоменко В. С.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/644/2020 Головуючий: Гаращенко Д. Р.

19 лютого 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати в цивільних справах Київського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Гаращенка Д. Р.

суддів Невідомої Т. О., Пікуль А. А.

При секретарі Гавриленко М. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання частково недійсним кредитного договору,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі ПАТ «Укрсоцбанк») про визнання недійсним кредитного договору.

14 березня 2017 року ОСОБА_1 змінила підставу позову, та просила суд визнати недійсним одностороннє збільшення з 13 листопада 2008 року відсоткової ставки за договором кредиту № 08-038/347к від 07 вересня 2005 року (а.с. 52-54).

Свої вимоги обґрунтовувала порушенням відповідачем умов укладеного договору та зміну в односторонньому порядку відсоткової ставки в бік її збільшення, чим порушено положення Закону України «Про захист прав споживачів». Банк не повідомив ОСОБА_1 про зміну розміру процентної ставки.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду від 31 жовтня 2019 року, ОСОБА_1 , 02 грудня 2019 року, подала апеляційну скаргу в якій зазначила, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права та неповно з`ясовано обставини, що мають значення для розгляду справи.

Просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що в супереч вимогам кредитного договору, банком не надіслано позичальнику письмового повідомлення про збільшення відсоткової ставки за кредитним договором, яке мало бути отримане позичальником та в подальшому Банк повинен був отримати згоду позичальника на збільшення у формі укладення додаткової угоди.

Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що банком не надано жодного доказу на підтвердження надіслання такого повідомлення позичальнику.

Апелянт вважає, що банк не довів правомірності збільшення відсоткової ставки за кредитним договором.

Апелянт зазначив, що цільове призначення кредиту є задоволення особистих потреб, придбання житла, тому до таких правовідносин слід застосовувати норми законодавства про захист прав споживачів.

Одностороння зміна умов кредитного договору, зокрема збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом суперечить п. 4 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.3.5 Правил та п.2.6.1 кредитного договору.

У березні 2017 року відповідачем подано заперечення на позовну заяву. Вважає вимоги позовної заяви безпідставними, а доводи такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Відповідач зазначив, що позивач не скористався своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого, споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с. 33-36).

У лютому 2018 року відповідач подав клопотання про застосування строків позовної давності. Зазначив, що кредитний договір було укладено у 2005 році, а позовна заява подано у 2017 році. Просив суд застосувати строки позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 та відмовити в задоволені позовних вимог у повному обсязі (а.с.90-91).

Відповідач надав пояснення до суду першої інстанції та зазначив, що позивач зловживає своїм процесуальним правом змінюючи підстави позову. Позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження своїх вимог. На думку відповідача подання позовної заяви позивачем здійснено з корисливих мотивів, враховуючи, що ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 23 березня 2017 року було зупинено провадження за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором до розгляду даної справи № 752/19803/16 (а.с. 101-102).

В судовому засіданні представник апелянта апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 звернулась до КМФ АКБ «Укрсоцбанк» із заявою від 29 серпня 2005 року про отримання споживчого кредиту на купівлю квартири в сумі 98 000,00 доларів США на строк 120 місяців із забезпеченням останнього квартирою АДРЕСА_1 (а.с. 38).

07 вересня 2005 року між сторонами у справі укладено договір кредиту № 08-038/347к, за умовами якого, банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 85 000,00 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день укладення цього договору становить 429 250,00 грн. зі сплатою 12,50% річних за перший рік, подальший розмір процентів за користування кредиту підлягає щорічному перегляду згідно з умовами п. 26.6 цього договору, та порядком погашення суми основної заборгованості до 15 числа кожного місяця згідно графіку, який вказаний в п.п. 1.1.1. п. 1 ст. 1 договору, з кінцевим терміном повернення основної суми заборгованості по кредиту до 06 вересня 2015 року (а.с. 7-10).

Кредит надається на наступні цілі: придбання нерухомого майна - яким є трикімнатна квартира загальною площею 82,50 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (п. 1.2. договору).

В якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення зобов`язань за цим договором, сторони укладають іпотечний договір та договір поруки (п. 1.3. договору).

Надання кредиту на цілі, визначені п. 1.2. договору, проводиться шляхом видачі позичальнику готівкових грошей. Моментом (днем) надання кредиту вважається день видачі позичальнику готівкових грошей в сумі кредиту (п. п. 2.1., 2.2. договору).

Згідно підп. 3.1.1. п. 3 договору, кредитор зобов`язаний протягом одного робочого дня від дати набрання чинності договорів, визначених п. 1.3. цього договору, і за умови виконання позичальником своїх обов`язків, передбачених в п. п. 3.3.1., 3.3.16 цього договору, відкрити позичальнику у МВ КМФ АКБ «Укрсоцбанк» позичковий рахунок № НОМЕР_1 і видати позичальникові готівкові кошти.

Згідно умов кредитного договору банк надав, а позивач отримав кредитні кошти (а.с. 37).

Відповідно до п. 2.6. договору у разі зміни процентних ставок на кредитному ринку України, в тому числі внаслідок прийняття компетентними державними органами України рішень, що прямо або опосередковано впливають на стан кредитного ринку України, а також рішень Правління, Комітету з питань управління активами та пасивами, Кредитно-інвестиційного комітету, Тарифного комітету кредитора, кредитор має право ініціювати зміну розміру процентів, визначеного в п. 1.1. цього договору. Про намір змінити розмір процентів кредитор зобов`язаний повідомити позичальника не пізніше ніж за 10 робочих днів до дати початку їх застосування, а також надати для укладення відповідну додаткову угоду.

Усі додатки, зміни та/або доповнення до цього договору мають бути вчинені в письмовій формі та підписані належним чином сторонами з обов`язковим посиланням на цей договір (п. 7.1. договору).

18 березня 2009 року, 28 вересня 2009 року, 12 листопада 2010 року та 26 липня 2013 року між сторонами були укладені додаткові угоди №№ 1-4 відповідно про внесення змін до кредитного договору (а.с. 117-132).

Додатковою угодою № 1 від 18 березня 2009 року, сторонами було змінено графік погашення основного боргу, у зв`язку із чим були внесені відповідні зміни до п. 1.1. договору.

Додатковою угодою № 2 від 28 вересня 2009 року сторони дійшли згоди змінити графік погашення основного боргу, який станом на 28 вересня 2009 року становить 50 413,64 доларів США, починаючи з 29 жовтня 2008 року зі сплатою 14,00% річних, у зв`язку із чим внести зміни до тексту договору.

Додатковою угодою № 3 від 12 листопада 2010 року сторони дійшли згоди встановити нову процентну ставку за користування кредитними коштами в розмірі 14,98% річних.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що за змістом ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Відповідачем виконано вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», включено в спірний кредитний договір обов`язкові положення, передбачені вказаним нормативним актом.

Обґрунтування, на які посилаються позивач щодо підстав визнання недійними в частині, не знайшли своїх підтверджень в ході розгляду справи, належними та обґрунтованими доказами не підтверджені.

В той час, судом встановлено, та не заперечувалось стороною позивача, що з останньою здійснювалось погашення кредиту у визначному сторонами порядку та розмірі.

Позивач при укладенні договору розуміла, що при отриманні кредиту у розмірі тіла кредиту 85 000,00 доларів США, по закінченню дії договору необхідно буде сплатити по тілу кредиту 85 000,00 доларів США, а також проценти за користуванням кредитом у розмірі, встановленим Договором та згідно Графіку платежів. Вказане останньою в розріз положень ст. ст. 76-81 ЦПК України не спростовано.

Судом першої інстанції встановлено, що спірний договір кредиту та додаткові угоди до нього підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка на момент укладення як договору, так і додаткових угод до нього, не заявляла додаткових вимог щодо їх умов та в подальшому виконувала їх умови; відповідач надав позивачці інформацію, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем не було проведено односторонньої зміни процентної ставки, а тому твердження позивача з даного приводу є такими, що не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому суд не знайшов підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення, суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що рішення суду повністю відповідає зазначеній нормі процесуального закону.

Так, згідно з ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до частини першої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до положень ст. ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Договір між сторонами було укладено 07 вересня 2005 року та у п. 2.6. зазначеного договору сторони погодили право банку ініціювати зміну розміру процентної ставки у разі зміни процентних ставок на кредитному ринку України, в тому числі внаслідок прийняття компетентними державними органами України рішень, що прямо або опосередковано впливають на стан кредитного ринку України, а також рішень Правління, Комітету з питань управління активами та пасивами, Кредитно-інвестиційного комітету, Тарифного комітету кредитора та процедуру зміни розміру процентної ставки: повідомлення не пізніше ніж за 10 робочих днів до дати початку їх застосування, а також надання відповідної додаткової угоди.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 28 постанови від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК України, у зв`язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року.

Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (ч. 1 ст. 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року (Рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів). При вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК України. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК України зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (не укладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання недійсним оспорюваного договору, оскільки оспорюваний договір підписаний сторонами, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Відповідач надав позивачу необхідні відомості, що передувало укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки. Крім того, у кредитному договорі, який підписаний позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Посилання апелянта на те, що банк не повідомив позивача у письмовій формі про інформацію, передбачену ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки, ненадання суб`єктом господарювання інформації зазначеної в ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачеві, не є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Колегія суддів ставиться критично до тверджень скаржника про те, що до умов кредитного договору включені положення, які ставлять споживача перед обов`язком погодитися на правила зміни відсоткової ставки, оскільки, позивач була вільна у виборі кредитної установи, крім того, при укладенні оспорюваного правочину, вона була ознайомлена з п. 2.6 кредитного договору щодо правил зміни відсоткової ставки за користування кредитом. Таким чином, будучи належним чином обізнаною та повідомленою про наявність ризиків зміни відсоткової ставки, позивач виявила бажання на укладення вищевказаного кредитного договору саме з відповідачем.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що спірний договір кредиту та додаткові угоди до нього підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка на момент укладення як договору, так і додаткових угод до нього, не заявляла додаткових вимог щодо їх умов та в подальшому виконувала їх умови; відповідач надав позивачці інформацію, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду, як і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів не приймає доводів апелянта про помилковий висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту з підстав викладених вище.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість рішення не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, та може бути оскаржене протягом 30 днів до Верховного Суду з підстав визначених в ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 28 лютого 2020 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль