Апеляційне провадження № 22-ц/824/3246/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи 756/14348/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Шахової О.В., суддів Вербової І.М., Поліщук Н.В., за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Агропросперіс Банк»,

третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Агропросперіс Банк", поданого Головою правління Щепанським Сергієм Анатолійовичем,

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 листопада 2019 року, ухваленого в приміщенні суду під головуванням судді Луценко О.П., -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ПАТ «Агропросперіс Банк» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 15 березня 2017 року Оболонським районним судом м. Києва стягнуто з відповідача на його користь невиплачену після його звільнення надбавку до посадового окладу у сумі 7635,70 грн. за період з січня по квітень 2015 року.

Станом на 31.10.2018 період затримки виплати середнього заробітку становить 812 робочих днів, з урахуванням чого та з підстав статтей 116,117 КЗпП України, ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»позивач просив стягнути з відповідача на його користь 485 673,44 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ПАТ «Агропросперіс Банк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 серпня 2015 року по 31 жовтня 2018 року в розмірі 485 673,44 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, голова правління АТ «Агропросперіс Банк» подав апеляційну скаргу в якій,посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про залишення позовних вимог ОСОБА_1 без задоволення.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що встановленим обставинам суд першої інстанції не надав належної правової оцінки та не врахував рішення суду за яким уже стягнуто на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку,а саме виплати надбавки і як наслідок цього, суд не застосував принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Суд не врахував також, що на момент звільнення позивача діяв Наказ №3 УО ФГВФО від 20.03.2015 про зупинення та виплату додаткової заробітної плати, заохочувальних та компенсаційних заходів, який позивачем не оскаржувався.

Рішення про зупинення зазначених виплат приймалось не власником АТ «Агропросперіс Банк», а уповноваженою особою ФГВФО, і банк не мав жодної можливості вплинути на рішення Фонду, тому відсутня його вина та причинний зв`язок, як елементи настання відповідальності передбаченої ст. 117 КЗпП України .

Окрім цього вказує, що суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позивачем вимог,оскільки під час розгляду справи позивачем позовні вимоги було зменшено.

Суд безпідставно прийняв до уваги розрахунок наданий позивачем, в якому обраховано і включено до заборгованості і розмір заробітної плати і розмір надбавок, в той час як рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15.03.2017, яке в цій частині залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанції, на користь позивача стягнуто лише недоплачену надбавку до посадового окладу за період з січня по квітень 2015 року у сумі 7635,70 грн.

В поданому позивачем відзиві на апеляційну скаргу останній зазначає, що його позовні вимоги обгрунтовані порушенням відповідачем строків проведення з ним остаточного розрахунку обов`язковість якого встановлена рішенням суду і відповідач не надав належних доказів відсутності його (відповідача) вини в затримці розрахунку.

Позивач також вважає, що підстави для зменшення середнього заробітку та врахування принципу співмірності у справі відсутні,а проведений відповідачем власний розрахунок заборгованості не відповідає жодному нормативно-правовому акту.

В судовому засіданні представник відповідача Бойко А.В. підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Представник позивача Короленко В.М. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Власник або уповноважений ним орган повинен виплатити у зазначений строк не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Статті 116, 117 КЗпП України структурно віднесені до розділу VII «Оплата праці» указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов`язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції,згідно рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 березня 2017 року з відповідача на користь позивача стягнуто невиплачену після звільнення останнього 4 серпня 2015 року, надбавку до посадового окладу у сумі 7635,70 грн., за період з січня по квітень 2015 року.

Зазначеним рішенням встановлено, що з 05.06.2012 позивач працював у ПАТ «Астра Банк» начальником управління операційного забезпечення операційного департаменту і за наказом № 6 від 16.01.2014 з 01.04.2014 йому було встановлено розмір місячної заробітної плати у розмірі 18 500 грн., яка складалась з посадового окладу в розмірі 11 100 грн. та надбавки до посадового окладу в розмірі 7 400 грн.

Рішення набрало законної сили згідно ухвали Апеляційного суду м. Києва від 19 квітня 2017 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

23.08.2018 представник позивача звернувся до відповідача з заявою про виплату невиплаченої при звільненні заробітної плати, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Оскільки розрахунок з позивачем після його звернення не було проведено, 31.10.2018 року позивач звернувся до суду з позовом.

Рішення суду від 15.03.2015 року про стягнення на його користь середнього заробітку, було відповідачем виконано в примусовому порядку лише 08.11.18 року, що не заперечується сторонами.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з їх доведеності та того, що з часу його звільнення - 04.08.15 року і до часу звернення до суду 31.10.18 року, з вини відповідача та на порушення вимог статей 116,117 ЦПК з позивачем не було проведено повного та остаточного розрахунку.

Судом встановлено, що середньоденний заробіток позивача складав 598,12 грн., а період затримки розрахунку станом на 31.10.2018 становить 812 робочих днів.

Такі висновки суду першої інстанції, в цілому, відповідають встановленим обставинам на наявним в справі доказам, з огляду на що рішення суду про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку є законним та обгрунтованим.

Згідно правової позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду викладеної в постанові від 11.11.19, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки передбачені законом є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності передбаченої ст.117 КЗпП України,а саме: виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнення, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Між тим, виходячи з наявних обставин справи, апеляційний суд вважає за можливе змінити рішення суду першої інстанції та зменшити розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 , враховуючи наступне.

Згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постановах від 23 грудня 2015 року у справі № 6-837цс15 та від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Таким чином, застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду, але виключно при існуванні таких умов: наявність чи виникнення спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплат працівникові сум за трудовим договором на день звільнення, або коли вони (ці суми) повинні бути сплачені роботодавцем та прийняття судом відповідного рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні (цих) сум.

При цьому, принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні полягає у пропорційності частки суми, на яку той мав право (задоволеної судом або визнаної позивачем), порівняно саме із середнім заробітком.

Як убачається,після звільнення позивача 04.08.15 року з останнім було проведено розрахунок у відповідності до вимог ст.116 КЗпП України, без порушення строків, в межах заробітної плати, але без врахування надбавки, що підтверджується довідкою ПАТ «Агропросперіс Банк» та рішеннями судів (ас.23,8).

Доказів ухилення ПАТ «Агропросперіс Банк» від виконання рішення суду про стягнення на його користь недоплаченої заробітної плати в розмірі 7635,70 грн. позивачем не надано.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, застосовуючи принцип співмірності в сторону зменшення розміру відшкодування середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, апеляційний суд враховує, що між сторонами був наявний спір лише щодо належної до виплати надбавки до заробітної плати, а доказів ухилення відповідача від виконання рішення суду не встановлено та вважає за можливе зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 4 серпня 2015 року по 31 жовтня 2018 року з 485 673, 44 грн. до 80 000 грн.

З огляду на зменшення апеляційним судом розміру середнього заробітку, доводи апеляційної скарги щодо помилкового визначення цього розміру судом та невірного розрахунку проведеного позивачем, не приймаються.

Оскільки вимоги трудового законодавства щодо ОСОБА_1 вже виконано за рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15.03.17 року, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягнення судового збору в сумі 1762 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Агропросперіс Банк» задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 листопада 2019 року змінити, зменшивши суму стягнутого з Публічного акціонерного товариства «Агропросперіс Банк» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 4 серпня 2015 року по 31 жовтня 2018 року з 485 673 (чотириста вісімдесят п`ять тисяч шістсот сімдесят три) грн. 44 коп. до 80 000 (вісімдесяти тисяч) грн. та стягнути з Публічного акціонерного товариства «Агропросперіс Банк» в дохід держави судовий збір в сумі 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 2 березня 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді: