Головуючий суду першої інстанції Чернякова Н.В.
Провадження № 22-ц/812/457/20 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2020 року м. Миколаїв Справа № 487/8256/18

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем - Гавор В.Б.,

за участю: позивача - ОСОБА_1 ,

її представника - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

її представника - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 17 грудня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Чернякової Н.В. в залі судового засідання в смт. Єланець, повний текст якого складений 27 грудня 2019 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист особистого немайнового права, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

07 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про захист честі, гідності й відшкодування моральної шкоди.

Доводи позовної заяви обґрунтовано тим, що вона є матір`ю малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є ученицею 5-Б класу Миколаївської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 18.

Для координації дій батьків дітей даного класу, обміну та володіння інформацією, що стосується навчання, виховання та шкільного життя дітей, батьками створено груповий чат в мобільному додатку «Viber», куди було запрошено і її. Вона входила до складу батьківського комітету класу та брала участь у вирішенні питання планування грошових витрат на певні потреби класу. Вона висловила думку стосовно їх завищення та можливості більш раціонального використання коштів, яку підтримало більшість батьків. Однак, ОСОБА_3 , яка також входила до складу батьківського комітету, не погодилась з нею. При цьому у зазначеному груповому чаті мобільного додатку «Viber» відповідач у тестових повідомленнях при переписці з батьками допускала вислови на її адресу в образливій, принизливій формі, зокрема, мовою оригінала: «безголовая», «интеллект как у ракушки», «ты как плесень , от которой надо избавиться», «ІНФОРМАЦІЯ_2», «подарки пусть засунет себе в одно место», «чтоб ей не скидываться на лечение позвоночника», «ткни себе в глаз», «со своими соплями», «ты уже доигралась!!!», «ты попутала берега», «ІНФОРМАЦІЯ_3 », «ты не хочешь себе голову отсканировать», «сделай себе МРТ головного мозга, вылечись», чим публічно образила та принизила її честь і гідність перед батьками та дітьми, які були учасниками групового чату мобільного додатку «Viber».

Крім того, 02 жовтня 2018 року, дізнавшись, що її донька ОСОБА_8 зняла коротке відео про клас, на якому була зафіксована і донька відповідача, та виклала його в інтернет-мережу «Likee», відповідач, спрямувала свою агресивну поведінку на дитину та у її присутності, присутності класного керівника та учнів погрожувала судовими тяжбами з приводу конфлікту оприлюднення відео, а також тим, що ОСОБА_9 взагалі не буде навчатися у даному класі та пропонувала їй самій змінити навчальний заклад.

Конфлікт, що утворився внаслідок емоційного тиску ОСОБА_3 на неї та доньку, привів до того, що у її доньки виник нервовий зрив, вона стала боятися ходити до школи, у зв`язку з чим вона була вимушена звернутися за допомогою до спеціалістів, для відновлення психоемоційного стану дитини.

Вищевказані дії ОСОБА_3 є такими, що принижують її честь, гідність, та завдали моральної шкоди, яка полягає в значних душевних стражданнях, викликаних почуттям образи, внаслідок грубих, принизливих висловлювань ОСОБА_3 на її адресу, та страху за здоров`я і психологічний стан доньки.

З урахуванням того, що поширена відповідачем інформація є недостовірною та негативною, принижує її честь і гідність, ОСОБА_1 просила суд визнати вищевказану інформацію, поширену відповідачкою в інтернет-додатку «Viber», недостовірною, спростувати її, стягнути з відповідачки 20 000 грн. моральної шкоди та судові витрати.

Відповідач у відзиві на позов не визнавала позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. При цьому не заперечувала, що зазначені в позові вислови були на адресу позивача, однак розцінює їх як свої особисті оціночні судження.

Ухвалою Єланецького районного суду Миколаївської області від 25 листопада 2019 року провадження у даній цивільній справі у частині визнання інформації недостовірною та її спростування закрито у зв`язку з відмовою позивачки та прийняттям такої відмови судом.

Рішенням цього ж суду від 17 грудня 2019 року позов задоволено частково. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 8 500 грн., а також 299 грн. 54 коп. судового збору та 848 грн. 70 коп. інших судових витрат.

Частково задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив із того, що висловлювання, адресовані відповідачем у бік позивача є суб`єктивною думкою ОСОБА_3 , вжитою у формі образи, що принижують особистість ОСОБА_1 , та не підлягають судовому захисту у порядку, визначеному ст. 277 ЦК України, однак не звільняють відповідача від обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду. Також судом враховано, що відповідачем була створена складна психологічна атмосфера у класі внаслідок чого позивач змушена була перевести свою доньку до іншого класу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне встановлення обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати оскаржене судове рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що її текстові висловлювання в мобільному додатку «Viber», які відображені в рішенні суду є вирваними з контексту повідомлення, з огляду на які в цілому не вбачається будь-яких образ на адресу позивача. Крім того, суд не є тим органом, який має спеціальні знання в сфері лінгвістики, тому не міг стверджувати, що повідомлення вживалися в формі образи та приниження особистості, адже матеріали справи не містять відповідних висновків експерта чи фахівця в галузі лінгвістики, які чітко могли б вказати на таке.

Також скаржник наголошувала на тому, що не всі повідомлення стосувались саме позивача та навмисно підбирались таким чином, щоб в подальшому отримати від цього вигоду у вигляді висвітлення себе в ролі потерпілої особи задля отримання матеріальних благ при розгляді справи в суді.

Крім того, жодного доказу будь-якої неправомірної чи незаконної поведінки з боку відповідача по відношенню до ОСОБА_5 , сторона позивача суду не надала, жодний з наданих позивачем до суду документів на підтвердження стану здоров`я її доньки, не доводить факту заподіяння саме відповідачем будь-яких моральних страждань, які б призвели до нервового стану доньки позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги не визнала, посилаючись на їх безпідствність, та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 цієї статті).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на час звернення до суду з даним позовом навчалася у 5-Б класі Миколаївської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 18. В цьому ж класі навчалася і донька

ОСОБА_10 метою координації дій батьків учнів 5-Б класу, обміну та володіння інформацією, що стосується навчання, виховання та шкільного життя дітей в інтернет-додатку «Viber» батьками було створено груповий чат «Батьківський комітет», учасниками якої були сторони у справі.

При вирішенні питання планування грошових витрат на певні потреби класу, під час переписки повідомленнями у групі інтернет-додатку «Viber» між сторонами виник конфлікт.

Внаслідок цього конфлікту ОСОБА_3 в групі «Батьківський комітет», інтернет-мережі «Viber», неодноразово у переписці між членами группи на адресу ОСОБА_1 допускала вислови, а саме: «безголовая», «интеллект как у ракушки», «ты как плесень, от которой надо избавиться», «ІНФОРМАЦІЯ_2», «подарки пусть засунет себе в одно место», «чтоб ей не скидываться на лечение позвоночника», «ткни себе в глаз», «со своими соплями», «ты уже доигралась!!!», «ты попутала берега», «ІНФОРМАЦІЯ_3 », «ты не хочешь себе голову отсканировать», «сделай себе МРТ головного мозга, вылечись».

Відповідно до ст. 3 Конституції України, честь та гідність людини визнаються вищими соціальними цінностями. Кожен має право на повагу до його гідності (ст. 28 Конституції України). Аналогічні положення є й у міжнародних актах з прав людини.

Конституцією України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (ч. 4 ст. 32).

Статтею 201 ЦК України визначено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Нормами ЦК України кожному гарантується право на повагу до його гідності й честі (ч. 1 ст. 297 ЦК України); гідність і честь фізичної особи є недоторканими (ч. 2 цієї ж статті).

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки), загальноприйнятим уявленням про добро і зло ( п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

У доктрині цивільного права поняття «честь» визначається як суспільна оцінка особистості, міра її духовних, соціальних цінностей. Гідність є її внутрішньою самооцінкою громадянина - його властивостей, здатностей, світогляду, суспільного значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

За змісту роз`яснень, що містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - постанова Пленуму ВСУ) вбачається, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної та юридичної особи.

Негативною необхідно вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Отже наявність негативної інформації, що виражена образливою лексикою щодо певної особи (осіб), або мовними засобами, що негативно характеризують її, та вживання таких слів і виразів у тексті розцінюється як образа, як посягання на честь та гідність.

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Проте оціночне судження в образливій формі тільки тоді не тягне за собою відповідальності як за висловлення оціночного судження, коли воно має під собою достатні фактичні підстави і не є надмірним, з огляду на ситуацію та обставини, за якими відбулося поширення таких висловлювань ( рішення ЄСПЛ від 01 липня 1997 року «Обершлік проти Австрії (№ 2)»).

Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду ( п. 19 постанови Пленуму ВСУ).

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому і самореалізації кожної окремої особи. З обмеженнями, зазначеними у п. 2 ст. 10 Конвенції, свобода гарантується не лише для позитивно сприятливих і необразливих висловлювань, але й тих, що ображають, обурюють, викликають неспокій, шокують і хвилюють державу або будь-яку частину її населення, цього потребують плюралізм, толерантність і відкритість демократичного суспільства (рішення у справі «Карпюк та інші проти України» від 06 жовтня 2015 року).

Суд першої інстанції вірно виходив із того, що позивач довела факт поширення про неї негативної інформації, що виражена образливою лексикою, що негативно характеризує її, та вживання наведених в текстах повідомлень в груповому чаті мобільного додатку слів і виразів розцінюється як образливі вислови, які посягають на честь та гідність.

Колегія суддів вважає, що з огляду на ситуацію та обставини, пов`язані з обговоренням в груповому чаті батьків питань про розподіл грошових витрат на потреби класу, незгода відповідача з цих питаннь шляхом давання непристойної оцінки особистим якостям чи поведінці ОСОБА_1 в формі, яка різко суперечить прийнятому спілкуванню між людьми, є приниженням честі й гідності позивача.

Зазначені образливі вислови на адресу позивача спричинили виникнення в останньої зміни в емоційному стану, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджали її активному соціальному функціонуванню її як особистості, що є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Суд першої інстанції правильно встановив, що зазначені відповідачем у текстових повідомленнях в груповому чаті в мобільному додатку «Viber» вислови є такими, що порушують немайнові права позивача та принижують її честь і гідність, що підлягає судовому захисту відповідно до приписів чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що її текстові висловлювання, які відображені в рішенні суду є вирваними з контексту повідомлення, з огляду на які в цілому не вбачається будь-яких образ на адресу позивача є безпідставними, оскільки суд першої інстанції розглядав висловлювання відповідача на адресу позивача в контексті саме текстових повідомлень, а не як відокремлений вираз.

Аргументи скаржника на те, що суд не є тим органом, який має спеціальні знання в сфері лінгвістики, тому не міг стверджувати, що повідомлення вживалися в формі образи та приниження особистості, оскільки відсутній висновок експерта чи фахівця в галузі лінгвістики, не заслуговують на уваги з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При зверненні до суду першої інстанції позивач підтвердила доводи своїх позовних вимог, надавши суду текстові повідомлення в груповому чаті в мобільному додатку «Viber», які містять на думку позивача образливі вирази, що принижують її честь і гідність, а також посилалася на покази свідків, які перевірялись судом.

Відповідач не заперечувала проти такої переписки в груповому чаті, посилаючись на те, що такі повідомлення це її оціночні судження. Між тим, на підтвердження своїх заперечень відповідач не надала суду будь-яких доказів,

які спростовували доводи позивача, зокрема й висновків експерта та спеціалістів, хоча це є процесуальним обов`язком відповідача. Суд першої інстанції, оцінивши надані докази, дійшов правильного висновку, що застосування зазначених висловів у текстових повідомленнях є непристойною оцінкою позивача та не є прийнятними у спілкуванні між людьми. Такі вислови відповідача на адресу позивача поза розумним сумнівом є образливими.

Також ОСОБА_3 не надано доказів суду апеляційної інстанції на підтвердження доводів скарги про те, що не всі повідомлення стосувались саме позивача та навмисно підбирались останньою таким чином, щоб в подальшому отримати від цього вигоду. Більш того в суді першої інстанції відповідач взагалі про такі обставини не заявляла.

Колегія суддів не погоджується також з аргументами скарги про те, що суд першої інстанції в оскаржуємому рішенні послався та безпідставно врахував при вирішенні спору неправомірну поведінку з боку відповідача по відношенню до ОСОБА_5 , оскільки у висновках суду першої інстанції, викладених в оскаржуємому рішенні, суд, зробивши висновок про завдану позивачу моральну шкоду послався на ті обставини, що внаслідок поширення текстових повідомлень з образливими виразами на адресу позивача, була створена складна психологічна атмосфера в класі, в результаті чого позивач перевела свою доньку до іншого класу. На цих обставинах зауважували свідки, на показання яких посилається суд. Саме ці дії відповідача, як зазначає суд, створили негативні наслідки у житті позивача, що в свою чергу негативно вплинуло й на психологічний стан доньки позивача.

Отже, судове рішення не містить висновків щодо заподіяння саме відповідачем будь-яких моральних страждань, які б призвели до нервового стану доньки позивача.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, а тому підстав для його скасування не вбачає.

Оскільки рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 17 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 03 березня 2020 року.