Дата документу 12.02.2020 Справа № 333/4530/18
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 333/4530/18Головуючий у 1-й інстанції Холод Р.С. Повний текст рішення складено 12.04.2019 року
Пр. № 22-ц/807/31/20Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Подліянової Г.С., Бєлки В.Ю.

за участі секретаря Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «УКРСОЦБАНК», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа Банк», на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2019 року у справі за позовом АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «УКРСОЦБАНК», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа Банк», (далі Банк) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, як орган опіки та піклування, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с.1-4), який в подальшому уточнив (т.с. 1 а.с. 47-50) та в якому просив:

- звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: на трикімнатну квартиру, загальною площею 61,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 07П190-ВКЛ від 13.12.2007 року станом на 02.08.2018 року у розмірі 594379,51 грн., а саме: за кредитом 181480,00 грн., за відсотками 363885,88 грн.; розмір інфляційних втрат за кредитом 17059,12 грн.; розмір інфляційних втрат за відсотками 31954,51 грн. на користь Банку шляхом проведення прилюдних торгів згідно ЗУ «Про виконавче провадження», за початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій;

- виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з трикімнатної квартири, загальною площею 61,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Банку витрати по сплаті судового збору в розмірі 8915, 69 грн.

В обґрунтування свого позову Банк зазначав, що 13.12.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 07П190-ВКЛ.

Акціонерний-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» 14.06.2010 року було приведено у відповідність до ЗУ «Про акціонерні товариства», назву організаційно-правової форми, шляхом перейменування Акціонерного-комерційного банку соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» в ПАТ «УКРСОЦБАНК», а 26.04.2018 року було прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства з публічного на приватне та про зміну найменування банку на акціонерне товариство «Укрсоцбанк».

26.04.2018 року загальними зборами акціонерів було прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства публічного на приватне та про зміну найменування Банку з ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «УКРСОЦБАНК» на АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «УКРСОЦБАНК».

За умовами кредитного договору № 07П190-ВКЛ від 13.12.2007 року ОСОБА_1 отримала грошові кошти у тимчасове користування, надання кредиту здійснювалось траншами в межах максимального ліміту заборгованості до 200 000 грн., зі сплатою 14,5 % річних, з кінцевим терміном повернення до 12.12.2016 року.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором № 07П190-ВКЛ від 13.12.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладено іпотечний договір № 07П190-І від 13.12.2007 року, відповідно до якого останні передали в іпотеку нерухоме майно трикімнатну квартиру, загальною площею 61,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вартість предмета іпотеки за згодою сторін становить 277750 грн.

ОСОБА_1 порушила вимоги кредитного договору, а саме: не виконала в обумовлені строки зобов`язання щодо сплати кредиту та відсотків, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції ОСОБА_3 (т.с. 1 а.с. 37).

Ухвалою судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 жовтня 2018 року (а.с. 57) провадження у цій справі відкрито та призначено останню в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 жовтня 2018 року (т.с. 1 а.с. 81) розгляд цієї справи призначено за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2019 року (т.с. 1 а.с. 147-157) у задоволенні позову Банку у цій справі відмовлено.

Всі учасники цієї справи із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції у цій справі погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували, окрім Банку.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк у своїй апеляційні скарзі (т.с. 1 а.с. 166-190) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Банку у повному обсязі.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (т.с. 1 а.с. 194).

Ухвалою апеляційного суду (т.с. 1 а.с. 213) апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито.

В автоматизованому порядку суддею Бєлка В.Ю. у цій справі замінено суддю Кочеткову І.В. у зв`язку із тривалою відпусткою останньої (т.с. 1 а.с. 216).

Ухвалою апеляційного суду (т.с. 1 а.с. 217) дану справу призначено до апеляційного розгляду з урахуванням навантаження судді-доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному судді замість 40 суддів за штатом фактично працює 18 суддів) та відпустки судді доповідача (т.с. 1 а.с. 233).

В автоматизованому порядку суддею Подліяновою Г.С. у цій справі замінено суддю Маловічко С.В. у зв`язку із тривалою хворобою останньої (т.с. 1 а.с. 245-246).

Учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу Банку у цій справі.

Проте, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 11 вересня 2019 року, не відбувся та був відкладений в порядку задоволення клопотань Банку (т.с. 1 а.с. 249-250) та відповідача ОСОБА_1 про його відкладення, ухвалою апеляційного суду (т.с. 1 а.с. 5) в порядку ст. 81 ч. 7 ЦПК України витребувано у Банку у строк до 02.10.2019 року розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 07П190-ВКЛ від 13.12.2007 року станом на 02.08.2018 року з вказівкою конкретних складових, з урахуванням наявності рішення Апеляційного суду Запорізької області від 18 травня 2016 року у справі ЄУН 333/247/16 та вже стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у сумі 226112,66 грн., яка складається : борг за кредитним договором за період з 20.02.2013 року по 12.12.2016 року - 87027,15 грн., боргу за відсотками за період з 20.02.2013 року по 10.03.2016 року 56604,46 грн., розміру пені за несвоєчасне повернення кредиту 30218,98 грн., розміру пені за несвоєчасне повернення відсотків 8427,95 грн., розміру інфляційних витрат за кредитом 28980,32 грн., розміру інфляційних втрат за відсотками 14852,95 грн.

На виконання вищезазначеної ухвали лише в день судового засідання 16 жовтня 2019 року через канцелярію Банк надав апеляційному суду відповідні розрахунки (т.с. 2 а.с. 23-35), тому розгляд цієї справи апеляційним судом був відкладений за відсутністю всіх належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду цієї справи учасників цієї справи, що не з`явились, у зв`язку із необхідністю вивчення даних розрахунків Банку апеляційним судом (т.с. 2 а.с. 36) з урахуванням навантаження судді-доповідача та колегії суддів, а також відпустки судді-доповідача (т.с. 2 а.с. 48).

10 грудня 2019 року на адресу апеляційного суду надійшла заява правонаступника АТ «Укрсоцбанк» - АТ «Альфа-Банк» (т.с. 2 а.с. 49-68), в якій останній просив замінити позивача його правонаступником.

У судовому засіданні 11 грудня 2019 року за відсутністю всіх належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду цієї справи учасників цієї справи, що не з`явились, апеляційний суд розглянув вищезазначену заяву про заміну сторони позивача у цій справі правонаступником.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 11 грудня 2019 року (т.с. 2 а.с. 70) залучено у цій справі Акціонерне товариство «Альфа-Банк» в якості правонаступника позивача АТ «Укрсоцбанк», розгляді цієї справи відкладений, копія цієї ухвали надіслана учасникам цієї справи для відома.

У судове засідання 12 лютого 2020 року належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с. 78, 82) представник Банку та відповідач ОСОБА_2 не з`явились.

Відповідач ОСОБА_2 про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістила, клопотань про відкладення апеляційному суду не подавала.

Представник Банку Ременюк Т.О., яка раніше була представником АТ «Укрсоцбанк», а тепер є представником правонаступника АТ «Альфа-Банк», в черговий раз подала апеляційному суду клопотання (т.с. 2 а.с. 83-89), в якому просила відкласти розгляд цієї справи, оскільки вона буде у цей день і час зайнята в інтересах Банку в іншому суді поза межами м. Запоріжжя в іншій справі, до свого клопотання надала докази на підтвердження останнього.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки представника Банку, як позивача, та відповідача ОСОБА_2 у дане судове засідання і на підставі ст.ст. 371- 372 ЦПК України ухвалив: у задоволенні клопотання представника Банку про відкладення розгляду цієї справи апеляційним судом відмовити, розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю учасників цієї справи, що не з`явилась, за присутністю відповідача ОСОБА_1 та представника останньої адвоката Сєчіна Я.М. (т.с. 1 а.с. 76-77), який одночасно є також представником іншого відповідача ОСОБА_2 .

Відводів учасниками цієї справи суддям апеляційного суду та самовідводів суддями апеляційного суду у цій справі не заявлено.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача та представника відповідачів, які у тому числі на запитання апеляційного суду визнали, що рішення Апеляційного суду Запорізької області від 18 травня 2016 року у справі ЄУН 333/247/16 Афанасьєвими не виконано досі, жодних сплат на виконання цього рішення не здійснювалось ні у добровільному, ні у примусовому порядку, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги Банку, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга Банку підлягає частковому задоволенню у цій справі з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 367 ч. 4 ЦПК України).

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення і ухвалити …нове рішення.

В силу вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення …та ухвалення нового рішення …є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову Банку у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. ст.ст. 109 ЖК України, ст.ст. 4, 12, 13, 76, 81, 141, 280, 289 ЦПК України, Законом України «Про іпотеку» та виходив із такого.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 07П190-ВКЛ, згідно з умовами якого банк надав, а ОСОБА_1 отримала кредит у сумі 200000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,5% річних строком до 12 грудня 2016 року (т.с. 1 а.с. 5-9).

13.12.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладено іпотечний договір № 07П190-І від 13.12.2007 року, відповідно до якого останні передали в іпотеку нерухоме майно трикімнатну квартиру, загальною площею 61,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вартість предмета іпотеки за згодою сторін становить 277750,00 грн. (т.с. 1 а.с. 13-16).

Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 162138680 від 03.04.2019 року встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 14.09.2004 року, виданим Комунарською районною адміністрацією Запорізької міської ради.

Отже, судом встановлено, що іпотечне майно було відповідачами набуто у власність не за рахунок кредитних коштів.

На цей час у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані і проживають малолітні діти - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.с. 1 а.с. 67-68).

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 18.05.2016 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 226112,66 грн., яка включає: борг за кредитним договором за період з 20.02.2013 року по 02.12.2016 року 87027,15 грн., борг за відсотками за період з 20.20.2013 року по 10.03.2016 року 56604,46 грн., розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту 30218,98 грн., розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків 8427,95 грн., розмір інфляційних витрат за кредитом 28980,32 грн., розмір інфляційних витрат за відсотками 14852,95 грн. Рішення набуло законної сили 18.05.2016 року (т.с. 1 а.с. 65-66).

З відповіді Комунарського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя № 12774/2-16.3-34 від 20.03.2019 року вбачається, що на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження № 53656805 з примусового виконання виконавчого листа № 333/247/16-ц, виданого 21.11.2016 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» суми боргу в розмірі 226112,66 грн. На даний час суму боргу за виконавчим провадженням № 53656805 з примусового виконання виконавчого листа № 333/247/16-ц, виданого 21.11.2016 року не стягнуто.

26.04.2018 року загальними зборами акціонерів ПАТ «Укрсоцбанк» було прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства з публічного на приватне та про зміну найменування банку з публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на акціонерне товариство «Укрсоцбанк».

14.08.2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було направлено вимогу про усунення порушень та вимогу про виселення. Надано строк 30 днів на добровільне виконання зобов`язання (т.с. 1 а.с. 22-24).

В уточнених позовних вимогах ПАТ «Укрсоцбанк» зазначено, що станом на 02.08.2018 року заборгованість за кредитним договором складає 594379,51 грн., а саме: за кредитом 181480,00 грн., за відсотками 363885,88 грн., розмір інфляційних витрат за кредитом 17059,12 грн., розмір інфляційних витрат за відсотками 31954,51 грн.(т.с.1 а.с. 24-26).

З довідки, наданою позивачем та долученою до позову, вбачається, що ОСОБА_1 на виконання умов кредитного договору № 07П190-ВКЛ від 13.12.2017 року всього сплатила суму у розмірі 58924,45 грн. Останній платіж було внесено 28.10.2011 року (т.с. 1 а.с. 27).

Розглянувши вимогу позивача щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції вважав за необхідне відмовити у задоволенні цієї вимоги, виходячи з такого.

Ст. 39 ЗК «Про іпотеку» визначено що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються у т.ч. загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

У постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 755/7704/15-ц вказано, що визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Вважав, що сума заборгованості, вказана позивачем у позові не доведена належними доказами. Так, відповідно до позову станом на 02.08.2018 року заборгованість за кредитним договором № 07П190-ВКЛ від 13.12.2007 року складає 594379,51 грн., з яких: 181480,00 грн. сума кредиту, 363885,88 грн. сума процентів; 17059,12 грн. інфляційні втрати за кредитом; 31954,51 грн. інфляційні втрати за процентами.

Згідно із розрахунком, наданим позивачем, всього сума заборгованості по процентах з 12.11.2008 року по 01.08.2008 року складає у сумі 176963,91 грн. (т.с. 1 а.с.24-25). Водночас, у позові вказано, що ця сума дорівнює 363885,88 грн., яка не підтверджується жодним доказом.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (п.п. 53, 54).

З розрахунку заборгованості вбачається, що за період з 13.12.2016 року по 01.08.2018 року, тобто вже після закінчення строку кредитування, відповідачу нараховано 63200,47 грн. Отже, нарахування вказаної суми процентів не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Крім того, суд першої інстанції прийняв до уваги посилання представника відповідачів щодо спливу строку позовної давності у пред`явленні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У пункті 4.5 договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 07П190-ВКЛ від 13.12.2007 року сторони домовилися, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.7 та 3.3.8 цього Договору, протягом більше ніж 60 (шістдесят) календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03.04.2019 року у справі №212/2911/15-ц.

Суд встановив, що останній платіж за кредитним договором ОСОБА_1 здійснила 28.10.2011 року (т.с. 1 а.с. 27), а тому за визначенням пункту 4.5 кредитного договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 60 днів, тобто з 28 грудня 2011 року. Після зміни строку виконання зобов`язання усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою пункту 4.5 договору позичальник був зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню) протягом одного робочого дня 28 грудня 2011 року, а усі наступні щомісячні платежі за графіком після вказаної дати не підлягали виконанню.

Згідно із п.4.2. Іпотечного договору №07П190-І від 13.12.2007 року у разі порушення іпотекодавцями обов`язків, встановлених цим договором іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а вразі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки.

В даному випадку суд першої інстанції вважав, що строк позовної давності для пред`явлення вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки розпочався з 29.12.2011 року, а тому, пред`явлення вказаної вимоги 27.08.2018 року дає підстави дійти до висновку, що позивач пропустив строк, зазначений у ст. 257 ЦК України.

Водночас, пред`явлення позивачем у січні 2016 року вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором не дає підстав дійти до висновку про переривання вказаного строку (а.с. 65-66).

Доводи представника відповідача ОСОБА_7 щодо подвійного стягнення у зв`язку з прийняттям 31.03.2016 року рішення про стягнення заборгованості по кредитному договору №07П190-ВКЛ від 13.12.2007 року, суд першої інстанції до уваги не приймав, враховуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, прийнятий у постанові від 18.09.2018 року у справі №921/107/15-г/16. У вказаному рішенні колегія суддів Великої Палати прийшла до висновку, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.

Розглянувши вимогу позивача щодо виселення, суд першої інстанції також вважав, що зазначена вимога не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма ст. 109 ЖК УРСР.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 22 червня 2016 року № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року № 6-1731цс16.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Ст. 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом є ст. 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

У ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме у частині другій статті 2 ЦПК України, згідно з якою суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Як проголошено у ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11.

Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до ст. 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма ст. 109 ЖК УРСР.

Слід зазначити, що унаслідок відмови в задоволенні позову про виселення, неволодіючий власник несе певні обмеження.

Разом з тим спірне житлове приміщення набуто банком у власність на підставі іпотечного договору, тобто банк був обізнаний про наявність осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, а також те, що спірне житлове приміщення було придбано не за кредитні кошти, тобто виявлені ризики, пов`язані з набуттям у власність спірної нерухомості.

Банк при набутті у власність предмета іпотеки мав виконати вимоги ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР, оскільки на той час вона вже діяла у зміненій редакції, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у позові з наведених вище підстав.

Проте із такими висновками суду першої інстанції погодитись лише частково з таких підстав.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі не відповідає.

Так, апеляційним судом встановлено, що Банк у цій справі просив звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості позичальника ОСОБА_1 за вищезазначеним кредитним договором вже станом 02.08.2018 року у розмірі 594379,51 грн., а саме: за кредитом 181480,00 грн., за відсотками 363885,88 грн.; розмір інфляційних витрат за кредитом 17059,12 грн.; розмір інфляційних витрат за відсотками 31954,51 грн. (уточнена позовна заява Банку т.с. 1 а.с. а.с. 50).

При цьому, правильними є висновки суду першої інстанції у цій справі про те, що Банк не мав права у цій справі нараховувати відповідачу заборгованість у вигляді відсотків, пені після того, як Банк прийняв рішення про дострокове стягнення заборгованості з позичальника ОСОБА_1 у січні 2016 році, звернувшись до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 у січні 2016 року (чинне рішення Апеляційного суду Запорізької області від 18 травня 2016 року у справі ЄУН 333/247/16 за позовом Банку до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором, копія т.с. 1 а.с. 65-66, належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні).

Зазначене рішення апеляційного суду у справі ЄУН 333/247/16 набрало законної сили 18.05.2016 року та не виконано боржником ОСОБА_1 до теперішнього часу, навіть, частково, що визнано стороною відповідачів у цій справі в апеляційному суді у судовому засіданні 12 лютого 2020 року (ст. 82 ч. 1 ЦПК України).

Крім того, з відповіді Комунарського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя № 12774/2-16.3-34 від 20.03.2019 року вбачається, що на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження № 53656805 з примусового виконання виконавчого листа № 333/247/16-ц, виданого 21.11.2016 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» суми боргу в розмірі 226112,66 грн. На даний час суму боргу за виконавчим провадженням № 53656805 з примусового виконання виконавчого листа № 333/247/16-ц, виданого 21.11.2016 року не стягнуто.

За цим рішенням на користь Банку було стягнуто з ОСОБА_1 за вищезазначеним кредитним договором заборгованість в межах строку позовної давності, починаючи з 2013 року по 2016 рік у сумі 226112,66 грн., яка складається з: боргу за кредитом - 87027,15 грн., боргу за відсотками 56604,46 грн., розміру пені за несвоєчасне повернення кредиту 30218,98 грн., розміру пені за несвоєчасне повернення відсотків 8427,95 грн., розміру інфляційних втрат за кредитом 28980,32 грн., розміру інфляційних втрат за відсотками 14852,95 грн.

У цій справі Банк вже не заявляє вимог про стягнення пені, але в порядку ст. 625 ЦК України заявляє знов інфляційні втрати за кредитом 15055,68 грн.; інфляційні втрати за відсотками 9792,57 грн., які він мав право нараховувати після рішення Апеляційного суду Запорізької області від 18 травня 2016 року у справі ЄУН 333/247/16 станом на 02.08.2018 року (в межах позовних вимог Банку у цій справі, - т.с. 1 а.с. 50- але на суму боргу за кредитом - 87027,15 грн. та боргу за відсотками 56604,46 грн. (розрахунок Банку т.с. 2 а.с. 34 наданий апеляційному суду на виконання вищезазначеної ухвали апеляційного суду (т.с. 2 а.с. 5), який може бути прийнятий апеляційним судом до уваги у цій справі, як доказ, передбачений ст. 367 ч.ч.2,3 ЦПК України на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги Банку).

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

За таких обставин, помилковими є висновки суду першої інстанції про те, що Банк пропустив строк позовної давності для звернення стягнення на предмет іпотеки у цій справі в рахунок погашення заборгованості у розмірі 168479,77 грн., яка складається з: боргу за кредитом 87027,15 грн., боргу за відсотками 56604,46 грн., розміру інфляційних втрат за кредитом 15055,68 грн., розміру інфляційних втрат за відсотками 9792,57 грн.

Оскільки, у січні 2016 року відбулось переривання строку позовної давності шляхом звернення Банку до суду з позовом до одного з відповідачів ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в межах строків позовної давності у вигляді боргу за кредитом 87027,15 грн., боргу за відсотками 56604,46 грн. (рішення копія т.с. 1 а.с. 65-66).

В силу вимог ст. 264 ч.ч.2, 3 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач; після переривання перебіг позовної давності починається заново; час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Таким чином, 3-річний (загальний) строк позовної давності для звернення до суду із вищезазначеним позовом у Банку щодо боргу за кредитом 87027,15 грн., боргу за відсотками 56604,46 грн., збігав лише у січні 2019 року.

Однак, Банк у цій справі звернувся до суду раніше поштою у серпні 2018 року (конверт з відміткою поштового відділення від 22.08.2018 року т.с. 1 а.с. 35).

Згідно із п. 4.2 вищезазначеного іпотечного договору сторін №07П190-І від 13.12.2007 року (т.с. 1 а.с. 13-16) у разі порушення іпотекодавцями обов`язків, встановлених цим договором іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а вразі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки.

Проте, у даному випадку правильним є застосування позовної давності за заявою сторони відповідачів у цій справі з дати останнього платежу відповідача у 2011 році лише для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитом та відсотками, нарахованими Банком у цій справі за кредитом та відсотками за період до стягнутої заборгованості за рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 18 травня 2016 року у справі ЄУН 333/247/16.

Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим порушенням (постанова Верховного Суду від 04.10.2019 року у справі № 915/880/18).

Наявність чинного рішення суду про стягнення заборгованості з боржника за вищезазначеним кредитним договором, яке не виконано на теперішній час, не є перешкодою для використання Банком іншого способу захисту свого порушеного права звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за цим кредитним договором у цій справі.

Вартість предмета іпотеки за згодою сторін становить 277750,00 грн. (т.с. 1 а.с. 13-16).

Крім того, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні первісних позовних вимог Банку до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки у цій справі, також відмовив у цій справі Банку у задоволенні його похідних вимог до відповідачів у цій справі про виселення відповідачів із іпотечної квартири, але чомусь не через похідність останніх від первісних, а по суті.

Дійсно, не ґрунтуються на законі у цій справі вимоги Банку про виселення відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із іпотечної квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення в силу вимог ст. 309 ч. 2 ЖК УРСР, оскільки дана квартира належить відповідачам на праві спільної сумісної власності та була придбана ними не за кредитні кошти, а на підставі свідоцтва про право власності 22690, виданого 14.09.2014 року Комунарською районною адміністрацією Запорізької міської ради (т.с. 1 а.с. 17) та Банком відповідачам у цій справі інше житло не запропоновано.

Банк у цій справі не заявляв позовних вимог про виселення із іпотечної квартири АДРЕСА_2 малолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.с. 1 а.с. 67-68), ці вимоги не були предметом розгляду у цій справі у суді першої інстанції.

В силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги Банку лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам щодо його законності і обґрунтованості.

За таких обставин, апеляційну скаргу Банку слід задовольнити частково, рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2019 року у цій справі слід скасувати, ухвалити у цій справі нове рішення; позов Банку задовольнити частково; звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: на трикімнатну квартиру, загальною площею 61,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 07П190-ВКЛ від 13.12.2007 року у розмірі 168479,77 грн., яка складається з: боргу за кредитом 87027,15 грн., боргу за відсотками 56604,46 грн., розміру інфляційних втрат за кредитом 15055,68 грн., розміру інфляційних втрат за відсотками 9792,57 грн., на користь Банку шляхом проведення прилюдних торгів згідно ЗУ «Про виконавче провадження», за початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення; в іншій частині позовних вимог відмовити.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ч.ч. 1, 13 ЦПК України у разі лише часткового задоволення апеляційної скарги Банку при вищевикладених обставинах, з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Банку слід стягнути судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій, пропорційно до суми задоволених позовних вимог у загальному розмірі 6310,46 грн. (розрахунок: задоволено позовних вимог на суму 168479,77 грн. *судовий збір 22262,69 грн. (розрахунок: судовий збір при подачі позову до суду першої інстанції 8915,69 грн. (т.с. 1 а.с. 4а) + судовий збір при подачі апеляційної скарги 13347,00 грн. т.с. 1 а.с. 207) /сума заявлених позовних вимог 594379,51 грн.) по 3155,23 грн. з кожного із відповідачів окремо (розрахунок: 6310,46 грн./2).

Керуючись ст. ст. 12-13, 81-82, 89, 141, 367-368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРСОЦБАНК», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа Банк», задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2019 року у цій справі скасувати.

Ухвалити у цій справі нове рішення.

Позов АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «УКРСОЦБАНК» правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа Банк» задовольнити частково.

Звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: на трикімнатну квартиру, загальною площею 61,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 07П190-ВКЛ від 13.12.2007 року у розмірі 168479,77 грн., яка складається з: боргу за кредитом 87027,15 грн., боргу за відсотками 56604,46 грн., розміру інфляційних втрат за кредитом 15055,68 грн., розміру інфляційних втрат за відсотками 9792,57 грн., на користь Банку шляхом проведення прилюдних торгів згідно ЗУ «Про виконавче провадження», за початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРСОЦБАНК» (ЄДРПОУ 00039019), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа Банк» (), судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій, у розмірі 6310,46 грн. по 3155,23 грн. з кожного окремо.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 24.02.2020 року, оскільки у період з 22.02.2020 року по 23.02.2020 року включно, мали місце вихідні дні.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Подліянова Г.С.Бєлка В.Ю.