Справа № 464/4462/19
пр.№ 2/464/438/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.02.2020 м. Львів

Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Мички Б.Р.

секретар судового засідання Гернага Ю.О.

за участі:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Семиренко П.Я.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №464/4462/19 за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «ІРОКС» про поновлення на роботі,

в с т а н о в и в:

16 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому після уточнення позовних вимог, просить поновити її на посаді інженера кошторисника з 31 липня 2019 року, визнавши незаконним наказ №85-К від 31 липня 2019 року генерального директора ПрАТ «ІРОКС» ОСОБА_3 про її звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України, так як вона була відсутня на роботі з поважних причин через свою хворобу; стягути з відповідача на її користь 5010,85грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 10000грн. витрат на правову допомогу, витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 31 липня 2019 року згідно наказу генерального директора ПрАТ «ІРОКС» ОСОБА_3 її звільнено з посади інженера кошторисника у зв`язку з прогулом без поважних причин за п.4 ст.40 КЗпП України за період з 29 липня 2019 року по 30 липня 2019 року. Зазначає, що 03 травня 2007 року між нею та ЗАТ «ІРОКС» було укладено контракт, згідно якого вона зобов`язувалась виконувати роботи на посаді інженера кошторисника, а роботодавець створювати необхідні умови для роботи працівника, виплачувати грошову винагороду і надавати соціально-побутові блага. Крім того, в контракті конкретизовано, що трудове законодавство поширюється на взаємовідносини сторін за цим контрактом у частині, що йому не суперечить. 29 липня 2019 року, будучи хворою, вона письмово звернулась із заявою до генерального директора ОСОБА_3 , з проханням надати їй два дні 29 та 30 липня 2019 року в рахунок чергової відпустки за 2015-2016 роки. Зазначає, що декілька днів до цього погано себе почувала через загострення хвороби гострий бартолініт, а тому мала намір звернутись до лікарів, провести медичне обстеження та лікуватись. 29 та 30 липня 2019 року вона звернулась до лікарів, що стверджується випискою із медичної карти, виданою завідуючою жіночої консультації ОСОБА_4 2-ої міської поліклініки м.Львова, що по АДРЕСА_1 . Вважає, що була відсутня на роботі з поважних причин, через важкий фізичний стан та загострення хвороби, а тому її звільнення вважає незаконним.

30 серпня 2019 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін у справі. Призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Відзиву на позов від відповідача до суду не надходило.

Позивач та її представник в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали, надали суду пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та відповідних уточненнях, просять позов задовольнити. Позивач додатково пояснила, що написала заяву про відпустку на 29 та 30 липня 2019 року, яка була належним чином зареєстрована ПрАТ «ІРОКС» 29 липня 2019 року. Зазначила, що погано себе почувала та в ці дні зверталась за медичною допомогою в Жіночу консультацію «2-ої міської поліклініки м.Львова», де здала відповідні аналізи, пройшла обстеження та їй було поставлено діагноз гострий бартолініт. Пояснила, що не перебувала в медичному закладі протягом всього робочого часу 29 та 30 липня 2019 року, однак через погане самопочуття, та будучи впевненою в тому, що перебуває у відпустці, на роботу не виходила. Ствердила, що до неї ніхто не звертався, щоб ознайомити з актом про відсутність на робочому місці 29 та 30 липня 2019 року, пояснень ніхто не вимагав, а особи, які підписали зазначені акти, взагалі відсутні в табелі робочого часу в ці дні. Вважає, що акти складені працівниками ПрАТ «ІРОКС» під примусом генерального директора відповідача ОСОБА_3 , а відомості, зазначені у таких актах, не відповідають дійсним обставинам, є надуманими та зумовлені бажанням керівника відповідача звільнити її, щоб вирішити питання з розрахунком за квартиру, яку вона повинна була отримати згідно умов укладеного з нею контракту.

Представник відповідача ПрАТ «ІРОКС» в судовому засіданні уточнені позовні вимоги заперечив, просить в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування заперечень покликається на те, що інженер - кошторисник ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці без поважних причин більше 3-ох годин 29 липня 2019 року, а також взагалі не вийшла на роботу 30 липня 2019 року, про що були складені акти про відсутність працівника на роботі. Зазначив, що зранку 29 липня 2019 року позивач залишила в приймальні генерального директора заяву про надання їй відпустки терміном на 2 (два) дні та не дочекавшись результату розгляду такої заяви керівником підприємства, - залишила своє робоче місце. Щодо покликань позивача на відсутність працівників, які підписали акти в табелі робочого часу, пояснив, що ОСОБА_5 працює в ПрАТ «ІРОКС» за угодою, а тому відомості щодо нього відсутні у табелі робочого часу, а ОСОБА_6 працює погодинно та відомості щодо нього внесенні до табеля обліку використання робочого часу, зокрема 29 липня 2019 року.

В ході розгляду справи будь-яких інших заяв чи клопотань учасниками справи до суду не подавалось.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного.

Правовідносини, що склались між сторонами, є трудовими та врегульовані нормами Кодексу законів про працю України (КЗпП України).

Судом встановлено, що в період з 06.11.2006р. по 31.07.2019р. позивач ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем ПрАТ «ІРОКС» (а.с.26-28).

Так, 03 травня 2007 року між ЗАТ «ІРОКС», правонаступником прав та обов`язків якого є ПрАТ «ІРОКС», в особі генерального директора ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено контракт, який є трудовим договором, за яким працівник зобов`язується виконувати роботи на посаді інженера кошторисника, а роботодавець зобов`язується створювати необхідні умови для роботи працівника, виплачувати грошову винагороду і надавати соціально-побутові блага (а.с.5-10).

29 липня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась на ім`я генерального директора ПрАТ «ІРОКС» ОСОБА_3 . із заявою про надання їй 2 (два) дні 29-30.07.2019 року в рахунок чергової відпустки за 2015-2016 рік (а.с.12).

Однак, як встановлено судом та сторонами не заперечується, наказ на відпустку ОСОБА_1 видано не було.

Згідно табеля обліку використання робочого часу ПрАТ «ІРОКС» за липень 2019 року, позивач ОСОБА_1 була відсутня на роботі 29-30 липня 2019 року, та їй проставлено відмітки про прогул: "пр" (а.с.102-103).

Як вбачається з службових записок ОСОБА_6 , ОСОБА_5 генеральному директору ПрАТ «ІРОКС», вони перебуваючи на робочому місці 29.07.2019р. о 09.00год. ОСОБА_1 на її робочому місці не бачили (а.с.104, 105).

Факт відсутності інженера-кошторисника Федишин О.Р. на роботі 29.07.2019р. та 30.07.2019р. протягом робочого дня, стверджується також актами від 29.07.2019р. та 30.07.2019р., складеного працівниками ПрАТ «ІРОКС» (а.с.107, 108).

Оскаржуваним наказом ПрАТ «ІРОКС» №85-К від 31 липня 2019 року, за підписом генерального директора ПрАТ «ІРОКС» ОСОБА_3 ., позивача ОСОБА_1 , інженера кошторисника, звільнено з 31.07.2019 року у зв`язку з прогулом без поважних причин, на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, за період з 29.07.2019 року по 30.07.2019 року. Підставою зазначено: табель обліку робочого часу; акт про відсутність на робочому місці 29.07.2019р.; акт про відсутність на робочому місці 30.07.2019р.; службова записка ОСОБА_6 ; службова записка ОСОБА_5 ; акт відмови дачі пояснень ОСОБА_1 щодо відсутності на роботі. З зазначеним наказом позивач ОСОБА_1 ознайомлено 06.08.2019р., що стверджується її підписом (а.с.11).

Позивачу було запропоновано надати письмові пояснення щодо її відсутності на роботі за період з 29 липня по 30 липня 2019 року, але остання відмовилась від підписання та надання письмового пояснення, що стверджується актом комісії від 01 серпня 2019 року (а.с.106).

Згідно представленої позивачем виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого Комунального некомерційного підприємства «2-а міська поліклініка м.Львова» від 01.08.2019р., ОСОБА_1 встановлено діагноз гострий бартолініт. В розділі «Дати» зазначено: а) в амбулаторно-поліклінічному закладі: захворювання - 29.07.2019р., направлення в стаціонар дата відсутня, б) у стаціонарі: надходження 30.07.2019р., виписки дата відсутня. В розділі «Короткий анамнез, діагностичні дослідження, перебіг хвороби, проведене лікування, стан при направленні, при виписці» заначено: група крові А(II) RH (+), ЗАС (HB 120г/л), ЗАК в межах норми. УЗД. В розділі «Лікувальні і трудові рекомендації» зазначено: виключення переохолодження та важкої фізичної праці (а.с.24).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 , як на підставу для задоволення своїх позовних вимог в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, посилається на необізнаність про не видання наказу про відпустку за її заявою та поважність своєї відсутності на роботі через погане самопочуття.

Відповідно до ст.43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст. ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Згідно із п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.24 своєї постанови від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

При цьому, відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 13.09.2017 року по справі №6-1412цс17, прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня. Невихід на роботу у зв`язку із самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, залишення роботи без попередження власника або уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника.

Норми статті 139 КЗпП України передбачають обов`язки працівників працювати чесно, сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено договір.

Відповідно до ч. 1 ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Згідно із ч.1, 3 ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення; при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

Звільнення за прогул є видом дисциплінарного стягнення за дисциплінарний проступок; прогул є грубим дисциплінарним проступком, за який передбачено звільнення; юридично достатньою підставою для звільнення за п.4 ст.40 КЗпП є прогул протягом трьох годин. У даному ж випадку позивач була відсутня на роботі два дні. Тобто відсутні підстави вважати звільнення за прогул такої тривалості вкрай суворою і неадекватною порушенню мірою.

Так, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення з роботи є встановлення поважності причин відсутності.

Законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, які передбачені процесуальним законодавством.

Судова практика під поважними причинами розглядає такі, які зазвичай не залежать від волі особи, є об`єктивно непереборними, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами та підтверджені належними доказами.

Так, непрацездатність особи може підтверджуватись не тільки листком непрацездатності, але, залежно від обставин й іншими доказами, чи показаннями свідків.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування, як зазначено у ст.ст. 76, 77 ЦПК України.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Факт відсутності на роботі 29 липня 2019 року та 30 липня 2019 року позивачем не оспорюється, про це зазначається в позовній заяві та доданих до неї документах, а також стверджується поясненнями позивача та її представника наданими в судовому засіданні.

Позивач пояснила, що через погане самопочуття зверталась за медичною допомогою в КНП «2-а міська поліклініка м.Львова», на підтвердження чого надано виписку із медичної карти, а керівництво було поставлене до відома, оскільки нею подано заяву на відпустку.

Однак, діючим законодавством не встановлений обов`язок адміністрації підприємства (керівника) надавати на підставі заяви працівника відпустку у термін про який просить такий працівник і який не відповідає затвердженому на підприємстві графіку черговості відпусток, тобто це є право роботодавця.

Працівник, який подав заяву про надання відпустки, повинен пересвідчитися в наявності наказу по підприємству про оформлення відпустки і тільки після цього такий працівник набуває усі підстави для реалізації свого права на відпочинок (відпустку).

За таких обставин, позивач ОСОБА_1 подавши через приймальню генерального директора ПрАТ «ІРОКС» заяву про надання їй відпустки терміном на 2 (два) дні ( 29-30 липня 2019 року), повинна була пересвідчитися в належному оформленні її відпустки, тобто дізнатися чи виданий відповідний наказ, і лише після цього покинути своє робоче місце.

Натомість, як встановлено судом на підставі наявних в матеріалах справи доказів та не заперечується позивачем, остання залишила своє місце роботи не переконавшись у наявності наказу про надання їй чергової відпустки, при цьому самовпевнено сподіваючись на належне оформлення відпустки, чим фактично без достатніх на те законних підстав, в порушення норм законодавства про працю, самоусунулася від покладених на неї трудових обов`язків.

На підтвердження поважності причини відсутності на роботі позивач надала лише виписку із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого Комунального некомерційного підприємства «2-а міська поліклініка м.Львова» від 01.08.2019р., в якій зазначено дві дати - 29.07.2019р. та 30.07.2019р., діагноз, а також рекомендовано виключення переохолодження та важкої фізичної праці, однак жодним чином не зазначено, про непрацездатність позивача ОСОБА_1 (а.с.24).

Відповідно до п.2 Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації №027/о «Виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого» форма №027/о заповнюється лікарями закладів охорони здоров`я, які надають амбулаторно-поліклінічну допомогу, при направленні хворого на консультацію в інші заклади охорони здоров`я, на стаціонарне лікування та лікарями стаціонарів при виписці або у випадку смерті хворого.

Згідно п.8 Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації №027/о «Виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого» у пункті 8 вказуються необхідні лікувальні і трудові рекомендації. Для працюючих осіб необхідно вказати терміни тимчасової непрацездатності.

З наявної в матеріалах справи виписки не вбачається зазначення медичним закладом обов`язкової у такому випадку інформації про термін тимчасової непрацездатності позивачки, що у свою чергу вказує про відсутність такої у позивача ОСОБА_1 .

Будь-яких інших доказів, зокрема медичної документації про кількість, тривалість медичних обстежень, процедур, їх необхідність для ОСОБА_1 , час проведення лікування до даної виписки не долучено.

Судом приймається до уваги, що позивач повинна була б бути на роботі 8 годин протягом робочого дня. За таких обставин, констатувати факт, що ОСОБА_1 не мала можливості звернутися лікувальний заклад в позаробочий час, достатніх підстав немає.

Окрім цього, суд приходить до висновку, що позивач допустила 29-30 липня 2019 року прогул без поважних причин, зважаючи на пояснення самої ж позивачки про те, що в поліклініці вона здала аналізи та пройшла обстеження вранці, а відтак, після відвідування лікаря не була звільнена від виконання роботи.

Суд погоджується з відповідачем у тому, що представлена виписка з медичної карти не є належним та достатнім доказом непрацездатності позивача 29-30 липня 2019 року.

Наявними в матеріалах справи доказами, зокрема актом про відмову від надання пояснень, підтверджується факт відмови позивачки від реалізації наданого їй права щодо надання пояснень з приводу причин її відсутності на робочому місці протягом 29-30 липня 2019 року.

Суд не приймає зауваження позивача з того приводу, що було порушено її право надати письмові пояснення, і що відповідач не відібрав від неї такі пояснення. При наведених вище обставинах суд погоджується з відповідачем у тому, що дане право працівника не було порушено, і що працівник сама не скористалася правом надати письмові пояснення. При цьому суд враховує також, що має значення не сама наявність виключно письмового пояснення працівника, а має значення надання реального права працівнику виправдатись за подію, яку йому ставлять у провину як дисциплінарний проступок.

При цьому суд критично оцінює твердження позивача, що вона не відмовлялася від надання пояснень, що мало місце складення актів про відмову від надання пояснень і про її відсутність на робочому місці працівниками підприємства під застосуванням психологічного примусу з боку представників адміністрації відповідача, оскільки такі не підтверджені жодними належними доказами.

Згідно ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При наведених вище встановлених обставинах суд не вбачає підстав для скасування наказу про звільнення позивача; даний наказ є законним, обґрунтованим, прийнятим з дотриманням процедури звільнення. Тому відсутні підстави для поновлення позивача на роботі.

У зв`язку з відмовою в позові про поновлення на роботі відсутні і підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за вимушений прогул.

У іншій частині розрахунок зі звільненим працівником проведений вчасно. Дані питання у позові не порушуються.

Таким чином, у позові в цілому слід відмовити.

Згідно вимог статті 141 ЦПК України судові витрати не стягуються.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 17, 76-83, 89, 141, 259, 263-265, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

у х в а л и в:

відмовити в позові повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається з урахуванням Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття судом апеляційної інстанції постанови за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений - 02.03.2020 року

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_2 .

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «ІРОКС», , місцезнаходження: м.Львів, вул. Професора Буйка, 17а.

Головуючий Б.Р. Мичка