Провадження № 2/463/1514/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 грудня 2020 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі головуючого судді Шеремети Г.І.
за участю секретаря с/з Козак О.В.
позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2
представників відповідача ДПС Грабовської О.А., Катревич Н.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Львівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби, військова частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ), Державної казначейської служби України (місцезнаходження: 01601, м.Київ, вул.Бастіонна, 6) про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням службової особи органу державної влади, суд,-
в с т а н о в и в :
Позивач звернувся до суду з позовом, просить стягнути з держави Україна на його користь шляхом списання коштів у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 50000,00грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та понесені судові витрати.
Позов мотивує тим, що 18.01.2020р. інспектором прикордонної служби 1 категорії - начальником групи відділення інспекторів прикордонної служби «Рава-Руська» сержантом Назаром Скугра складено відносно позивача ОСОБА_1 протокол про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 332902 за ознаками адміністративного правопорушення, передбаченого ст.185-10 ч.1 КУпАП (злісна непокора законному розпорядженню чи вимозі працівника державної прикордонної служби України). Постановою Жовківського районногой суду Львівської області від 19.03.2020р. провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.185-10 КУпАП закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Крім того, в процесі судового розгляду протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 судом також встановлено, що протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 не може бути належним і допустимим доказом у справі в розумінні ст. 251 КУпАП, оскільки складений з порушенням ст.ст. 254, 256 КУпАП: у відсутність ОСОБА_1 , без роз`яснення йому процесуальних прав.

Крім того, в подальшому в ході проведення ініційованого позивачем ОСОБА_1 службового розслідування, за результатами якого 3.06.2020р. було видано Наказ № 192-к, підписаний начальником Львівського прикордонного загону, було притягнено до дисциплінарної відповідальності ряд військовослужбовців ІНФОРМАЦІЯ_1 , в зв`язку з порушенням порядку оформленням матеріалів про адміністративні правопорушення, що призвело до закриття судом адміністративної справи відносно ОСОБА_1 , за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення.Таким чином, на думку позивача, дії працівників прикордонної служби були також визнані неправомірними керівництвом ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому існує причинно-наслідковий зв`язок між шкодою і тими діями, які були вчинені військовослужбовцями прикордонної служби.

Такими діями військовослужбовців Львівського прикордонного загону позивачу було спричинено моральну шкоду, яка, згідно заявленого позову, полягає в тому, що на позивача безпідставно було складено протокол про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, якого він не вчиняв.

Покликаючись на практику Європейського суду з прав людини позивач зазначає про те, що до нього не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, з огляду на наявність встановленого судовим рішенням Факту порушення його прав.

Обгрунтовуючи заявлений розмір моральної шкоди (завдані страждання) у розмірі 50 000 гривень позивач зазначає про те, що такий є меншим, ніж розмір, який призначається Європейським судом з прав людини у аналогічних випадках, враховуючи курс євро до гривні. Визначаючи заявлений розмір моральної шкоди позивач виходив з того, що у зв`язку з незаконним притягненням до адміністративної відповідальності він зазнав душевних страждань, пережив дуже сильний стрес, його тривалий час попри його волю утримували у відділі прикордонної служби «Рава-Руська». В подальшому дзвонили із зазначеного відділу та вимагали підписати протокол, який було складено у його відсутність, в результаті чого частково порушився сон, тривалий час не міг займатися своїми звичними заняттями, оскільки порушилися нормальні життєві зв`язки. Позивачу довелось звертатися за правовою допомогою та в судовому порядку доводити свою невинуватість у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення.

Внаслідок зазначених неправомірних дій працівників ДПС позивач з метою захисту своїх порушених прав змушений також був звернутись до адвоката за отриманням професійної правової допомоги, на яку позивачем також було здійснено значні витрати, які теж просить стягнути з відповідачів на свою користь.

А тому з метою захисту своїх порушених прав звернувся до суду з даним позовом, який просить задоволити.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі з підстав, передбачених в позові, та просили такий задоволити.
Представники відповідача Львівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби, військова частини НОМЕР_1 в судовому засіданні проти позову заперечили з підстав, зазначених в письмовому відзиві на позов (а.с.29-32), який долучено до матеріалів справи. Просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі у зв`язку з його необгрунтованістю та безпідставіністю. Пояснили суду, що 18.01.2020 року о 00.30 год. позивач ОСОБА_1 , рухаючись із с. Потеличі до с. Дев`ятир на транспортному засобі марки «Шкода» р/н НОМЕР_2 , на перехресті доріг втретє за півдоби побачив тих самих двох невідомих військовослужбовців прикордонної служба наряду «контрольний пост», один військовий присвітив ліхтарем на номерний знак автомобіля, й позивач прийняв рішення не зупиняти транспортного засобу проїхав повз них без зупинки. В подальшому позивач побачив, що його наздоганяє транспортний засіб, при зупинці побачив прикордонників з якими потім прослідував до відділу прикордонної служби «Рава-Руська», де йому (всупереч всіх усних заперечень) було повідомлено про складання протоколу та роз`яснено, що ним вчинено порушення п.5,10,11 положення «Про прикордонний режим», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.07.1998 року №1147 (не зупинив транспортний засіб для перевірки документів особи та самого транспортного засобу). Вважають, що працівники ДПС при складенні адміністративного протоколу відносно позивача діяли лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, та за наявності підстав для цього, оскільки зазначена подія місце, що не заперечується самим позивачем. На думку представника відповідача, в діях працівників ДПС відсутні ознаки протиправності, натомість такі свідчать про якісне виконання своїх обов`язків військовослужбовцями прикордонної служби та виявлення правопорушення. Більше того, притягнення до адміністративної відповідальності не входить в повноваження прикордонної служби, це вирішує суд. Позивач додає додатками до позовної заяви копію заперечення у справі про адміністративне правопорушення, де в обставинах справи визнає перетин посту декілька раз за добу (обізнаний з правилами) та визнає, що сам подумав й проїхав без зупинки. З матеріалів справи (що не заперечується позивачем) подія була 18.01.2020 року о 00.30 год. - це глибока ніч та темрява й позивач сам стверджує, що військовий присвітив ліхтарем на номерний знак автомобіля, а тому, на думку представника відповідача, військовим важко було визначити хто знаходиться за кермом транспортного засобу.

Щодо розгляду справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.185-10 ч.1 КУпАП представник відповідача пояснив суду, що при розгляді адміністративної справи №444/438/20 відносно ОСОБА_1 , відповідно до постанови Жовківського районного суду Львівської області від 19.03.2020 року позивач не заперечує (сам вказує) щодо прийняття особистого рішення не зупинятися (суд досліджує факт, описує подію, але не бере до уваги дійсність наявної події), відсутні висновки суду щодо неправомірних дій військовослужбовців прикордонної служби, а лише посилаючись на те, що протокол складений з порушеннями, суд дійшов висновку про відсутність складу адміністративного правопорушення в діях ОСОБА_1 . Щодо недоліків в опрацюванні матеріалів адміністративного провадження представник відповідача зазначив про те, що судом першої інстанції не було проаналізовано та врахована судову практику з даного питання, зокрема, той факт, що складення протоколу з технічними порушеннями не спростовує вчинену дію, тому й не могло слугувати підставою для закриття провадження.

Зазначив, що в ході проведення службового розслідування було встановлено, що інформація викладена у скарзі ОСОБА_1 не підтвердилась, а закриття провадження у адміністративній справі сталося внаслідок низького рівня правових знань та практичного досвіду щодо оформлення матеріалів справи про адміністративне правопорушення з боку інспектора прикордонної служби 1 категорії - майстра, начальника групи повітряної розвідки відділу прикордонної служби відділення інспекторів прикордонної служби «Рава-Руська» (тип В) відділу прикордонної служби «Рава-Руська» (тип Б) сержанта Назара СКУГРИ, який відповідно до вимог керівних документів не зібрав належних та допустимих доказів, які б підтверджували вчинення громадянином ОСОБА_1 адміністративного правопорушення.

Щодо заявленої позивачем вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн, то представники ДПС вважають, що позивачем в порушення вимог чинного законодавства не представлено жодного документа на підтвердження факту спричинення позивачу моральної шкоди, в тому числі в заявленому у позові розмірі. Львівський прикордонний загін не є винним у нанесенні моральної шкоди, як зазначено у заявленому позові, а відповідно до частини 3 пункту 5 Постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4 особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Щодо стягнення компенсації судових витрат пов`язаних з розглядом справи на користь позивача, представник відповідача зазначив, що позивачем не надано документів, з яких можна зробити висновок про обсяг наданих адвокатом послуг у суді, не надано жодного доказу на підтвердження того, що гонорар є розумним та враховує витрачений адвокатом час, неможливо проаналізувати чи такі витрати співмірні зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг та витраченим ним часом на надання таких послуг.

Представники відповідача Державної казначейської служби України, в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не повідомляв. До судового засідання подав до суду відзив на позов (а.с.41-44), згідно якого просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Покликаючись на рішення Конституційного суд України від 03.10.2001 № 12-рп/2001 у справі про відшкодування шкоди державою зазначає про те, що державні органи, як юридичні особи, несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в розпорядженні. Державна казначейська служба України є юридичною особою, має самостійний кошторис видатків і здійснює свою діяльність відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 №215, і не несе відповідальності за протиправні дії чи бездіяльність фізичних осіб, а відшкодування шкоди, завданої останніми, здійснюється з врахуванням норм Цивільного кодексу України. Враховуючи зазначене, як випливає із змісту позову, Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало в правовідносини з ним і жодної шкоди позивачу не завдало, то відповідно до вимог Конституції України, ЦК України, та інших актів законодавства, Казначейство не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів.

Щодо заявленої позивачем вимоги про відшкодування моральної шкоди зазначив, що у своїй позовній заяві Позивач обмежується лише стандартними фразами. На думку представника ДКС, позивач повинен обґрунтувати, чим підтверджується факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінюєть заподіяну йому шкоду, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивач повинен надати до суду обґрунтований розрахунок суми, яку він просить стягнути з Державного бюджету України та підтвердити належними та допустимими доказами спричинену йому моральну шкоду. Вказана вимога позивачем не виконана й сума у 50 000 грн., нічим не обгрунтовна та не підтверджена.

Вважає вимогу позивача про стягнення витрат на правничу допомогу безпідставною, не обґрунтованою та такою, що не підтверджується розрахунком таких витрат, відтак, зазначені витрати не підлягають задоволенню.

Ухвалою судді від 02.11.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, а провадження по справі відкрито з призначенням справи до розгляду в судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження.
Заслухавши пояснення учасників справи, оглянувши матеріали справи та додані до неї письмові документи, постановляючи рішення відповідно до ст.265 ЦПК України, суд вважає, що в позові слід відмовити виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18 січня 2020 року інспектором прикордонної служби 1 категорії - майстром, начальником групи повітряної розвідки ВІПС "Рава-Руська" (тип В) ВПС "Рава-Руська" 1 категорії (тип Б) сержантом Назаром Скугра складено відносно позивача ОСОБА_1 протокол про адміністративне правопорушення ЗхРУ № 332902, згідно якого ОСОБА_1 18 січня 2020 року о 00 год. 50 хв., керуючи транспорним засобом марки Skoda Octavia, номерний знак НОМЕР_2 , на перехресті доріг Дев`ятир-Потелич-Ковалі, територія Потелицької сільської ради Жовківського району Львівської області, рухаючись в напрямку с. Дев`ятир зі сторони с. Потелич, на законну вимогу прикордонного наряду "Контрольний пост" про зупинку транспортного засобу з метою перевірки документів та транспорного засобу згідно п. 5, 10, 11 положення "Про прикордонний режим", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.07.1998 року № 1147, не зупинив транспорний засіб у місці, на яке йому було вказано, проїхавши місце зупинки та збільшивши швидкість руху, чим спровокував погоню працівниками Державної прикордонної служби України та здійснив злісну непокору законному розпорядженню військовослужбовця, тобто адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 185-10 КУпАП.
Постановою Жовківського районногой суду Львівської області від 19.03.2020р. у справі № 444/438/20 (Провадження № 3/444/287/2020) провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.185-10 КУпАП закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення (а.с.8-10).

З долученої до матеріалів справи копії постанови Жовківського районногой суду Львівської області від 19.03.2020р. встановлено, що підставами для закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.185-10 КУпАП були наступні висновки суду. Зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений відносно ОСОБА_1 не може бути належним та допустимим доказом у справі у розумінні ст. 251 КУпАП, оскільки такий складений з порушеннями норм ст. 254 КУпАП, у відсутності самого ОСОБА_1 , з порушенням норм ст. 256 КУпАП, так як ОСОБА_1 не було роз`яснено його права, передбачені ст. 268 КУпАП, ст. 63 Конституції України, і дійсно, у самому протоколі відсутня відповідна графа для підтвердження того, що особі, яка притягається до адміністративної відповідальності роз`яснені права.Крім цього, суд надає віри поясненням ОСОБА_1 в тому, що він не вчиняв злісної непокори законному розпорядженню військовослужбовця, оскільки такі його пояснення не спростовуються жодними доказами, а матеріалами справи не доведено факт вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-10 КУпАП. Суд не надає віри поясненням інспекторів прикордонної служби, оскільки такі різняться та не узгоджуються між собою, не є хронологічними, а тому, суд критично оцінює такі (а.с.8-10).

Обгрунтовуючи мотивованість та підставність подачі позову позивач зазначає про те, що внаслідок безпідставного складення на нього протоколу про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, якого він не вчиняв, зокрема відповідними діями військовослужбовців Львівського прикордонного загону по складенню такого протоколу позивачу було спричинено моральну шкоду, яка, згідно заявленого позову, полягає в тому, у зв`язку з незаконним притягненням до адміністративної відповідальності позивач зазнав душевних страждань, пережив дуже сильний стрес, його тривалий час попри його волю утримували у відділі прикордонної служби «Рава-Руська». В подальшому дзвонили із зазначеного відділу та вимагали підписати протокол, який було складено у його відсутність, в результаті чого частково порушився сон, тривалий час не міг займатися своїми звичними заняттями, оскільки порушилися нормальні життєві зв`язки. Позивачу довелось звертатися за правовою допомогою та в судовому порядку доводити свою невинуватість у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення.

Оцінюючи мотивованість та обгрунтованість заявленого позову суд виходить з наступного.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Частина 1 ст.1167 ЦК України визначає загальні умови відповідальності за заподіяння моральної шкоди, за наявності яких виникає відповідне зобов`язання. До них належать: наявність моральної (немайнової) шкоди, протиправна дія (бездіяльність), причинний зв`язок між діями (бездіяльністю) та моральною шкодою, вина заподіювача шкоди.

У відповідності до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди" від 31.03.1995 р. №4, позивачем має бути доведено в чому полягає ця шкода, з яких міркувань він виходив визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується.
Обгрунтовуючи мотивованість заявленого позову, як на підставу подачі такого позивач покликається на положення ст.1174 ЦК України, згідно якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
З урахуванням наведених вище положень чинного законодавства та обставин справи суд приходить до висновку про непідтвердження стороною позивача факту спричинення йому моральної шкоди, в тому числі в заявленому у позовній заяві розмірі. Більше того, порушені права позивача, які полягали у неправомірному складенні на нього працівниками ДПС протоколу про адміністративне правпорушення на сьогоднішній день захищені та поновлені, про що свідчить постанова Жовківського районногой суду Львівської області від 19.03.2020р. у справі № 444/438/20 (Провадження № 3/444/287/2020), якою провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.185-10 КУпАП закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Вказана постанова не скасовано судом апеляційної інстанції та набрала законної сили у встановленому законом порядку.

У зв`язку з чим суд вважає заявлений позов необґрунтованим та безпідставним, а відтак в задоволенні такого відмовляє.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вважає, що у відповідності до положень ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позову в повному обсязі заявлені позивачем судові витрати покладаються на позивача та стягненню з відповідачів не підлягають.

Керуючись ст.ст.10,12,13,76-80,259,263,264,273,354,355ЦПК України, ст.ст.15,16,23,1167,1174 ЦК України, суд, -
в и р і ш и в :
В позові ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Львівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби, військова частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ), Державної казначейської служби України (місцезнаходження: 01601, м.Київ, вул.Бастіонна, 6) про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням службової особи органу державної влади відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку в порядок та строки, передбачені ст.ст.354,355 ЦПК України, п.15.5 Перехідних положень ЦПК України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст судового рішення складено та підписано 21 грудня 2020 року.

Суддя: Шеремета Г. І.