ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1142/20 Справа № 199/163/19 Суддя у 1-й інстанції - Спаї В. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 05 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Орган опіки та піклування в особі Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради про припинення права користування житловим приміщенням із зняттям з реєстраційного обліку, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2019 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що згідно з позовом 25 жовтня 2018 р. між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Понаморьовою Д. В. за реєстровим №2356, відповідно до якого позивач набув у власність квартиру АДРЕСА_1 . 05.12.2018 р. згідно отриманої довідки № 15926 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб позивачу стало відомо, що станом на 26.10.2018 р. за вищевказаною адресою зареєстровані відповідачі. У зв`язку з тим, що відповідачі зареєстровані в квартирі, яка на праві приватної власності належить позивачу, даними діями вони чинять позивачу перешкоди у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У зв`язку з чим, позивач просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням та про зняття відповідачів з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 05 вересня 2019 року позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ( АДРЕСА_1 ), в інтересах якої, як законний представник, діє ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ), та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в інтересах якого, як законний представник, діє ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та на неправильне застосування норм матеріального права.

ОСОБА_2 відповідно до ст. 360 ЦПК України подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 05 вересня 2019 року - залишити без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.

Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , не скористалися.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Понаморьовою Д. В. (реєстр №2356).

Встановлено, що місце проживання відповідачів зареєстровано за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідною довідкою №15926 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку осіб.

Суд встановив, що відповідачі не є членами сім`ї позивача у розумінні ст. 64 ЖК УРСР; право користування зазначеним вище житловим приміщенням набуто ними за часів іншого власника (гр. ОСОБА_1 ), право власності якої на дане майно припинено (ст. 346 ЦК України).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про обгрунтованість позову позивача в тій частині, що реєстрацією місця проживання відповідачів за адресою належного позивачеві на праві приватної власності майна створюються перешкоди в реалізації в повному обсязі ним прав, як власника, у зв`язку з чим порушені права підлягають поновленню у спосіб, визначений позивачем.

Відмовляючи у задоволенні позову про зняття відповідачів з реєстраційного обліку, то суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для її задоволення, виходячи зі змісту позовних вимог та характеру спірних правовідносин, оскільки дана вимога не є такою, що підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства (ст. 16 ЦК України).

Колегія суддів переглядає оскаржуване рішення суду лише в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що позивач не залучив до участі у справі законного представника малолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ; позивач належним чином не засвідчив жодної копії письмових доказів доданих до позовної заяви; позивачем обрано неналежний спосіб захисту.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.

Так, згідно з ч. 4 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 07 серпня 2019 року для забезпечення всіх законних прав малолітніх дітей було залучено до розгляду справи Орган опіки та піклування в особі виконкому Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради.

Таким чином, суд першої інстанції у відповідності до вимог чинного законодавства в повному обсязі забезпечив законне представництво малолітніх шляхом залучення органу опіки та піклування в особі виконкому Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради.

Посилання апелянта на те, що позивач належним чином не засвідчив жодної копії письмових доказів доданих до позовної заяви, є надуманими та не відповідають дійсності, та не є підставою для скасування законного рішення суду.

Також, безпідставними є твердження апелянта про те, що чинними нормами ЦПК не передбачено права суду надавати оцінку, оскільки згідно положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Крім того, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, з наступних підстав.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Оскільки відповідачі не є членами сім`ї позивача у розумінні ст. 64 ЖК УРСР та зареєстровані за іншою адресою ( АДРЕСА_1 ), позивач, як власник спірної квартири, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано ухвалив рішення в межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих позивачем, та визнав відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення в оскаржуваній частині, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду в оскаржуваній частині відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 05 вересня 2019року в оскаржуваній частині- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова