ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

18 листопада 2020 року

м. Харків

справа № 646/8766/18

провадження № 22-ц/818/4424/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представник відповідача - ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Козова Юлія Юріївна,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18 травня 2020 року в складі судді Єжова В.А.,

у с т а н о в и в :

10 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Козова Юлія Юріївна, про визнання заповіту недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона є рідною донькою ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . У вересні 2018 року позивач отримала лист від приватного нотаріуса Козової Ю.Ю., про те що 22 червня 2018 року її матір`ю було складено заповіт, відповідно до умов якого остання заповіла Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 онуці - ОСОБА_4 . Зазначає, що мати за життя не мала наміру складати заповіт, вона проживала разом з позивачем та її дітьми в квартирі за вказаною адресою 42 роки, натомість ОСОБА_4 не спілкувалась з бабусею більше 10 років, почала її відвідувати лише перед смертю. ОСОБА_5 страждала на онкологічне захворювання, інші хронічні хвороби, з 24 квітня по 21 травня 2018 року перебувала у лікарні. За місяць до смерті мати вже не могла самостійно вставати з ліжка, тому не могла викликати нотаріуса, знаходилась у пригніченому стані, у зв`язку з чим волевиявлення не було вільним і не відповідало її волі. На підставі вказаного, просила суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 від 22 червня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Козовою Ю.Ю. за реєстровим № 293.

25 лютого 2019 року ОСОБА_3 - представник ОСОБА_4 подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відзив мотивовано тим, що ОСОБА_4 є онукою ОСОБА_5 , протягом останніх трьох місяців за життя бабусі разом з матір`ю - дочкою ОСОБА_5 - ОСОБА_7 доглядала бабусю, яка була дуже хворою. Оспорюваний заповіт був складений у присутності нотаріуса, під час складення заповіту заповідач не була визнана недієздатною, справжність підпису позивачем не оспорюється, отже позивачем не надано будь-яких доказів того, що волевиявлення заповідача не було вільним.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18 травня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю позовних вимог.

21 липня 2020 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга, з урахуванням доповнень, мотивована тим, що в суді першої інстанції її інтереси представляв ОСОБА_8 на підставі довіреності, посвідченої 05 грудня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шефель Д.С. за реєстровим № 14739. Однак клопотання ОСОБА_8 про допит відповідача, свідків та третьої особи на підтвердження позовних вимог судом першої інстанції безпідставно відхилено, а представника відсторонено від участі у справі без постановлення ухвали, що свідчить про упередженість суду першої інстанції.

Клопотання в частині витребування висновку патологоанатомічного розтину померлої матері, складеного 05 липня 2018 року судово - медичним експертом ХОБСМЕ, не задоволено, що позбавило її можливості заявити клопотання про призначення посмертної судово - психіатричної експертизи. Зазначає, що заповіт складений з порушенням форми та процедури оскільки допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_7 є зацікавленими особами і могли бути присутніми при складанні заповіту, а докази на підтвердження того, що померла спочатку прочитала заповіт, а потім надиктувала текст нотаріусу, в матеріалах справи відсутні. Вважає, що заповіт є нікчемним, оскільки його посвідчення мало відбутися в приміщенні нотаріальної контори. Крім того, заповіт мав бути посвідчений при свідках відповідно до вимог пункту 7 статті 1252 ЦК України, оскільки мати перебувала у складній ситуації. Незрозумілим є, коли саме мати поставила свій підпис: до або після того, як прочитала заповіт. При цьому заповідач перед своїм підписом повинен зазначити «заповіт прочитано мною вголос і власноручно підписано» і це не повинно бути надруковано або написано в тексті заповіту. Оскільки, свій підпис ОСОБА_5 поставила перед фразою про те, що вона прочитала заповіт та власноручно підписала його, це є порушенням пункту 1.7 Глави 3 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій.

23 жовтня 2020 року ОСОБА_3 - представник ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, постановленим з дотриманням норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_5 , ОСОБА_4 є онукою ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Харківським міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Харківській області (а. с. 15).

Згідно з довідкою про склад сім`ї від 13 липня 2018 року ОСОБА_5 проживала і була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . Склад сім`ї донька - ОСОБА_1 , онуки - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 10).

22 червня 2018 року ОСОБА_5 склала заповіт, яким все своє майно заповіла онуці - ОСОБА_4 . Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Козовою Ю.Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 293 (а. с. 82 - 83).

Після смерті ОСОБА_5 у шестимісячний строк до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Козової Ю.Ю. із заявою про прийняття спадщини звернулися онука - ОСОБА_4 , донька - ОСОБА_1 , донька - ОСОБА_7 , донька - ОСОБА_9 , яка відмовилася у прийнятті спадщини на користь ОСОБА_7 .

На час підписання заповіту у ОСОБА_5 було встановлено діагноз - кардіоезофагальний рак Т3N1M1 ІV стадія, ІV грудної клітини лівобічний ексудативний плеврит, стан після дренування лівої плевральної порожнини 08 травня 2018 року, ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз. Рекомендовано лікування онколога за місцем проживання (а. с. 6).

Допитана у судовому засіданні суду першої інстанції як свідок дочка померлої ОСОБА_9 пояснила, що вона спілкувалася з матір`ю за телефоном, в 2018 році мати повідомила про те, що вона хвора на рак, просила не повідомляти про це позивачці. ОСОБА_5 за власні кошти оплачувала своє лікування. Коли лікарі сказали, що вони зробили все можливе, мати повідомила про те, що буде складати заповіт на онуку ОСОБА_4 , оскільки їй потрібна допомога. При останній зустрічі з матір`ю на початку червня вона була адекватною, повідомила, що ОСОБА_4 буде звертатися до нотаріуса з питанням, чи можна скласти заповіт вдома. Свідок пояснила, що уколи матері робили ОСОБА_4 та її мати - ОСОБА_14 .

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що вона є медичним працівником, робила матері уколи, а позивач не бажала допомагати матері матеріально, оскільки вважала, що медицина безкоштовна. Її донька ОСОБА_4 спілкувалася з нотаріусом з питання оформлення заповіту, під час посвідчення якого в квартирі знаходились ОСОБА_7 з дочкою ОСОБА_4 , нотаріус та ОСОБА_5 . Остання була у здоровому глузді. До спілкування з нотаріусом ОСОБА_7 та ОСОБА_2 допомогли ОСОБА_5 сісти та вийшли з кімнати.

Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто (стаття 1234 ЦК України).

Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем (абзац 1 частини другої статті 1247 ЦК України).

Відповідно до статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

З системного аналізу наведених норм можна дійти висновку, що якщо заповідач має фізичні вади, які позбавляють його можливості прочитати заповіт, посвідчення заповіту відбувається лише при свідках. Недотримання вказаної вимоги щодо форми заповіту та його посвідчення відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України має наслідком нікчемність заповіту.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина перша та друга статті 1257 ЦК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами»

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що «для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України».

Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Заповіт, складений ОСОБА_5 22 червня 2018 року, відповідає вимогам закону щодо його форми, а саме він викладений у вигляді письмового документу, підписаний власноруч заповідачем, посвідчений приватним нотаріусом.

На момент складення заповіту у ОСОБА_5 не було фізичних вад або хвороб, які позбавляли її здатності самостійно прочитати заповіт та вчинити на ньому свій підпис.

Належних та допустимих доказів про невідповідність заповіту внутрішній волі заповідача суду позивачем надано не було.

Отже, було дотримано порядок посвідчення заповіту, зокрема послідовно вчинено всі необхідні для цього дії. Позивачкою не доведено порушень вимог закону щодо посвідчення заповіту.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі щодо процедури укладення та посвідчення заповіту, посвідчення заповіту поза межами нотаріальної контори є необґрунтованими. Відповідно до статті 1247 ЦК України, яка визначає загальні вимоги до форми заповіту, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини другої статті 41 Закону України «Про нотаріат», нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, чи приміщенні органів місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями.

Відповідно до пункту 3 глави 1 Порядку вчинення нотаріальних дій, якщо нотаріальна дія вчинюється поза приміщенням державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву, приміщенням, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса, у посвідчувальному написі та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій зазначається місце вчинення нотаріальної дії (удома, у лікарні, за місцезнаходженням юридичної особи тощо) із зазначенням адреси, а також причин, з яких нотаріальна дія була вчинена поза вказаними приміщеннями.

Судом встановлено, що у зв`язку з обмеженою можливістю до пересування, зумовленою захворюваннями заповідача, нотаріальна дія щодо посвідчення заповіту була здійснена за місцем постійного проживання ОСОБА_5 , про що було зазначено в тексті заповіту.

Твердження в апеляційній скарзі, щодо визнання заповіту недійсним спростовуються статтею 1257 ЦК України, в якій передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, саме - що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Форма заповіту передбачає обов`язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України (частина третя статті 1247 ЦК України).

Із оспорюваного заповіту вбачається, що його складено особисто ОСОБА_5 та вірно записано з її слів, прочитано заповідачем в голос, відповідає її дійсним намірам, підписаний заповідачем власноручно у двох примірниках. Також, заповіт має застереження про те, що у зв`язку з загальною слабкістю організму заповідача заповіт складено та посвідчено вдома за адресою: АДРЕСА_2 . У графі «підпис» міститься рукописний запис «заповіт записано із моїх слів вірно, прочитано вголос та власноручно підписано у двох примірниках».

У наступному рядку зазначені місце та дата посвідчення заповіту, а також запис «заповіт посвідчено мною, Козовою Ю.Ю. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу. Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_5 і власноручно підписаний нею у моїй присутності».

Приватний нотаріус встановила особу заповідача за паспортом, перевірила її дієздатність, роз`яснила заповідачу зміст статей 1234, 1235, 1236, 1241, 1254, 1307 ЦК України, встановила її дійсну волю на розпорядження майном на випадок її смерті та посвідчила особистий підпис на заповіті. Будь-яких інших осіб при цьому не було, а тому і не було необхідності залучати двох свідків для такого посвідчення. При складанні та посвідченні заповіту дотримано таємницю заповіту відповідно до статті 1255 ЦК України.

ОСОБА_1 у якості підстав визнання заповіту нікчемним посилається виключно на недотримання форми і порядку під час його посвідчення, зокрема, на пункт 1.7 Глави 3 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій, а саме - на порушення вимоги про те, що «заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписанням».

Вказаним доводам судом першої інстанції надана оцінка. Ці ж обставини підтвердила в суді апеляційної інстанції приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Козова Ю. Ю.

Матеріали справи не містять доказів, що заповідач мала фізичні вади та не могла сама прочитати заповіт.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18 травня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 27 листопада 2020 року.

Головуючий - А.В. Котелевець

Судді - І.В. Бурлака

В.Б. Яцина