Справа номер 489/990/19 Головуючий суду першої інстанції Коваленко І.В.
Провадження номер 22-ц/812/1842/20 Доповідач суду апеляційної інстанції Локтіонова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2020 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів: Лисенка П. П., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В. М.,

за участі:

представника позивача Щукіної Н. О.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка подана через її представника ОСОБА_3 , на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 вересня 2020 року, ухвалене об 11 год. 56 хв. під головуванням судді Коваленка І.В. в приміщенні суду в м. Миколаєві, повний текст якого складено 22 вересня 2020 року, за позовом ОСОБА_2 до Миколаївської міської ради, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Друга Миколаївська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

У С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_2 подала до суду вищевказаний позов, який обґрунтовувала наступним.

Її дідусь ОСОБА_5 та її батько ОСОБА_6 протягом 1969-1983 років на належній дідусеві на праві безстрокового користування земельній ділянці здійснили будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 (стара адреса АДРЕСА_1 ).

21 травня 1998 року ОСОБА_5 склав заповіт, відповідно до якого заповів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в рівних частках, при цьому виразивши бажання, щоб у користуванні ОСОБА_2 знаходилися приміщення 1-3, 1-4, 1-5 у житловому будинку, гараж літ. К, сарай літ. Л; у користуванні ОСОБА_4 приміщення 1-6, 1-7, 1-8 у житловому будинку, сарай літ. В, у загальному користуванні приміщення 1-1, 1-2, 1-9, 1-10 у житловому будинку та всі інші господарські будівлі та споруди.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

З заявами про прийняття спадщини після його смерті звернулися позивач та відповідачі ОСОБА_4 (онук) і ОСОБА_1 (донька).

Постановою державного нотаріуса Другої Миколаївської державної нотаріальної контори від 09 грудня 2009 року позивачці було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно.

ОСОБА_2 вказувала, що на час спорудження житлового будинку належне оформлення будинку передбачало виготовлення технічного паспорту, а реєстрація права власності на нього не вимагалася.

Посилаючись на те, що право власності спадкодавця на вищезазначений будинок підтверджено технічним паспортом, позивач просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 , яка складається з приміщень 1-3, 1-4, 1-5 у житловому будинку, гаражу літ. К, сараю літ. Л. У загальному користуванні залишити приміщення 1-1, 1-2, 1-9, 1-10 у житловому будинку та всі інші господарські будівлі та споруди.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 вересня 2019 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, залучено ОСОБА_4 і ОСОБА_1 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 жовтня 2019 року вказаних осіб залучено до участі у справі в якості співвідповідачів.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту права, оскільки спадкодавець за життя не ввів житловий будинок в експлуатацію та право власності на нього не оформив. Якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_2 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначила, що висновок суду про обрання нею неправильного способу захисту права є помилковим, оскільки спадкодавець за життя був власником спірного житлового будинку, що підтверджено технічним паспортом на нього.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у повній мірі не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням виконкому Миколаївської міської ради №142 від 25 січня 1957 року ОСОБА_5 відведено земельну ділянку площею 505 кв.м по АДРЕСА_1 для будівництва індивідуального житлового будинку.

29 січня 1957 року складено акт про відведення в натурі земельної ділянки для будівництва.

14 лютого 1957 року між ОСОБА_5 та Виконкомом Заводської районної ради м.Миколаєва укладено договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку.

28 лютого 1957 року ОСОБА_5 було отримано дозвіл №81 на виконання будівельних робіт.

Інвентаризація вказаного житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами проводилася декілька разів: у 1974 р., 1984 р., 1985 р., 2000 р., 2008 р., 2018 р.

Згідно з матеріалами інвентарної справи технічний паспорт щодо будинку з будівлями та спорудами виготовлявся 18 січня 1985 р., 06 лютого 2008 р. та 24 липня 2018 р.

Відповідно до останнього технічного паспорту станом на 24 липня 2018 р. та довідки КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 26 липня 2018 р. на земельній ділянці були розташовані: побудовані у 1969 році житловий будинок літ.А-1, літня кухня літ.Б, тамбур до літньої кухні літ.б, погріб літ.Дпд, побудований у 1977 році сарай літ.Л, побудовані у 1983 році гараж з оглядовою ямою літ.К, сарай літ.Н, а також огорожі №3, 8, 10, 11, споруди №7, І. Вказані приміщення не є самочинними. Також на земельній ділянці розташована самочинно збудована прибудова літ.а1, площею забудови 33,6 кв.м (т.1 а.с.16-20).

Згідно з висновком будівельно-технічного дослідження №115-094 від 11.01.2019 на дату проведення дослідження (27.12.2018 р. обстеження об`єкту дослідження) літня кухня літ.Б, тамбур до літньої кухні літ.б, сарай літ.Н знесено.

21 травня 1998 року ОСОБА_5 склав заповіт, відповідно до якого заповів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в рівних частках, при цьому виразивши бажання, щоб у користуванні ОСОБА_2 знаходилися приміщення 1-3, 1-4, 1-5 у житловому будинку, гараж літ. К, сарай літ. Л; у користуванні ОСОБА_4 приміщення 1-6, 1-7, 1-8 у житловому будинку, сарай літ. В, у загальному користуванні приміщення 1-1, 1-2, 1-9, 1-10 у житловому будинку та всі інші господарські будівлі та споруди.

У визнанні вказаного заповіту недійсним відмовлено рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06.09.2004.

Проте, триває досудове розслідування №0002303 від 16.04.2013 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.358 КК України, оскільки комісійна судово-почеркознавча експертиза 17.11.2017 надала висновок про те, що рукописні записи «Щасливого ОСОБА_7 » у графі «підпис» в двох зразках заповіту ААМ №195376 від 21.05.1998 та довіреності АЕА №7330069 від 15.06.2001, виконані ОСОБА_8 з умисною зміною свого почерку (т.1 а.с.173).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

З заявами про прийняття спадщини після його смерті звернулися позивач (онука), яка з 05.10.2000 зареєстрована у вказаному будинку, та відповідачі ОСОБА_4 (онук) і ОСОБА_1 (донька).

Постановою державного нотаріуса Другої Миколаївської державної нотаріальної контори від 09 грудня 2009 року позивачці відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно. При зверненні до нотаріуса позивачем було подано наступні документи: паспорт, свідоцтво про смерть ОСОБА_5 , заповіт, фотокопія договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку (т.1 а.с.13).

Спадкоємець ОСОБА_4 у 2002 році звертався до Адміністрації Ленінського району виконавчого комітету Миколаївської міської ради з питанням оформлення самовільних побудов та прийомку в експлуатацію житлового будинку.

22 липня 2002 року вказаний житловий будинок рішенням державної технічної комісії було прийнято до експлуатації.

23 липня 2002 року розпорядженням №81-р Адміністрації Ленінського району виконавчого комітету Миколаївської міської ради затверджено акт прийомки до експлуатації житлового будинку, оформлено самовільно побудовані житловий будинок та сіни.

Згідно з довідками КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 26.07.2018 та 28.11.2018 за даними інвентаризаційної справи станом на 28.12.2012 право власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (раніш АДРЕСА_2 ) не зареєстровано.

Відповідно до статті 524 ЦК Української РСР, який був чинним на час смерті ОСОБА_5 , спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529-535 ЦК Української РСР.

Стаття 534 ЦК Української РСР визначає, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

Згідно з ст.548, 549 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до вимог статті 562 ЦК Української РСР поділ спадкового майна провадиться за згодою спадкоємців, що прийняли спадщину. При недосягненні згоди поділ провадиться судовим порядком відповідно до часток належних кожному з спадкоємців за законом або за заповітом.

Згідно з частинами першою та третьою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли і продовжують існувати після набрання ним чинності (пункт 4 Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року).

Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з`ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда); 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності.

Право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва.

У 1969 році питання набуття права власності регулювалися Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР №3211 від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію.

Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-137цс13.

Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Згідно з пунктом 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 19 березня 2013 року № 95, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Тобто, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року, якщо їх відповідність вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил підтверджується технічним паспортом, складеним за результатами технічної інвентаризації.

Частиною 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що речові права на нерухоме майно, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Стаття 31 вказаного Закону регламентує, що для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав. Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність.

Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим.

Згідно з пунктом 42 постанови Кабінету Міністрів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1127 від 25 грудня 2015 року для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

У разі коли індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р. та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених цим пунктом, можуть бути подані документи, передбачені статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Вищевикладене свідчить, що виходячи з вказаних норм законодавства спадкодавець ОСОБА_5 за життя був власником спірного житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, оскільки побудував його на відведеній для будівництва земельній ділянці, після отримання дозволів на його будівництво, з проведенням технічної інвентаризації будинку, що підтверджено технічними паспортами, останній з яких доводить, що самовільною побудовою є тільки прибудова літ.а1. Вказане було підтверджено також рішенням державної технічної комісії про прийняття будинку до експлуатації від 22 липня 2002 року та розпорядженням Адміністрації Ленінського району виконавчого комітету Миколаївської міської ради №81-р від 23 липня 2002 року про затвердження акту прийомки до експлуатації житлового будинку та оформлення самовільно побудованих житлового будинку та сіней.

За такого, висновок суду про обрання позивачем неправильного способу захисту порушеного права (правильним, на його думку, є визнання прав та обов`язків забудовника) є помилковим.

Проте і підстави для визнання позову таким, що підлягає задоволенню на даний час відсутні, оскільки позивачем не втрачена можливість оформлення її прав на спадкове майно у позасудовому порядку.

Відповідно до вимог ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у суді у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Досліджені докази свідчать, що ОСОБА_2 при зверненні до нотаріуса не було подано повний пакет документ щодо спадкового майна, а тому було отримано відмову у оформленні спадкових прав.

При зверненні до нотаріуса позивачем було подано наступні документи: паспорт, свідоцтво про смерть ОСОБА_5 , заповіт, фотокопію договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку. Між тим документів, які були досліджені судом, ОСОБА_2 до нотаріуса не подавалося.

Судовий захист порушеного права здійснюється тільки у випадку вичерпання стороною можливостей оформлення її прав у позасудовому порядку.

За вказаних обставин цього не вбачається, а отже, подання ОСОБА_2 позову про визнання за нею права власності у порядку спадкування за заповітом є передчасним.

Керуючись ст.ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана через її представника ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 вересня 2020 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді П. П. Лисенко

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 03 грудня 2020 року.