Постанова

Іменем України

29 січня 2020 року

м. Київ

справа № 2-2502/2010

провадження № 61-14448св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу - Держане підприємство «Науково-дослідний інститут «Квант»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 30 травня 2017 року у складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Махлай Л. Д., Кравець В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та визнання права власності.

Позов обґрунтований тим, що відповідач як орендар відмовилася погасити заборгованість за договором оренди нерухомого майна, яке є предметом позову, оскільки будинок не зареєстрований в установленому законом порядку за позивачем на праві власності.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 червня 2010 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на двоповерховий житловий будинок, загальною площею 258, 6 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором оренди від 01 лютого 2010 року № 010209 у розмірі 6 000,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових втрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач визнала позовні вимоги, тому є підстави для задоволення позовних вимог.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30 травня 2017 року апеляційну скаргу Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант» (далі - ДП «НДІ «Квант») задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 червня 2010 року в частині визнання права власності скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у позові відмовлено. В іншій частині рішення залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про визнання права власності та відмовляючи у позові в цій частині, виходив з того, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, в апеляційного суду відсутні повноваження щодо залучення до участі у справі осіб, які не брали участі у справі в суді першої інстанції, та дослідження нових доказів, у спосіб не передбачений частиною другою статті 303 ЦПК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду міста Києва від 30 травня 2017 року, просив скасувати оскаржуване рішення та передати справу на розгляд до суду апеляційної інстанції.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанцій ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 09 вересня 2009 року № 1035 «Про затвердження Тимчасового порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків з господарськими спорудами і будівлями, споруджених без дозволу на виконання будівельних робіт» підставою для оформлення права власності на приватні житлові будинки, дачні та садові будинки, споруджені до 05 серпня 1992 року, є складення Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна (далі - БТІ) висновку про технічний стан будівлі та документ, що засвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій вона розміщена.

Двоповерховий житловий будинок, загальною площею 258,6 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 побудовано до 05 серпня 1992 року.

Земельна ділянка площею 1,24 га перебувала у ОСОБА_1 на праві користування відповідно до договору.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

04 жовтня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі.

У березні 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

13 листопада 2019 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

Аргументи інших учасників справи

У запереченні на касаційну скаргу особа, яка подала апеляційну скаргу ДП «НДІ «Квант» вважає доводи касаційної скарги необгрунтованими, та такими, що суперечать вимогами законодавства, просило суд залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Позивач не підтвердив належними та допустимими доказамифакт будівництва житлового будинку загальною площею 258,6 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Технічний паспорт на будинок виготовлений тільки 07 грудня 2009 року.

Рішенням Виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 07 липня 1964 року була відведена земельна ділянка організації п/с 24, правонаступником якої є ДП «НДІ «Квант», для влаштування водно-спортивної бази «Імпульс». Вказана земельна ділянка є державною власністю.

На сьогодні земельна ділянка за договором про відшкодування витрат від 21 грудня 2009 року № 4771 перебуває у користуванні Товариства з обмеженою відповідальністю «Каштанове місто» (далі - ТОВ «Каштанове місто»).

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Оскільки судове рішення оскаржується лише в частині відмови про визнання права власності, Верховний Суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення лише в цій частині.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, заперечення на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що на земельній ділянці, яка не відведена в установленому законом порядку, ОСОБА_1 збудував двоповерховий будинок.

07 грудня 2009 року Київським міським БТІ здійснено інвентаризацію двоповерхового житлового будинку, за результатами якої ОСОБА_1 видано технічний паспорт.

Відповідно до технічного паспорту БТІ двоповерховий будинок, загальною площею 258,6 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

01 лютого 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір оренди житлового будинку АДРЕСА_3 , який зведений позивачем господарським шляхом.

Відповідно до пунктів 1, 2 договору оренди орендодавець передав в строкове та платне користування орендарю нерухоме майно - житловий будинок, два поверхи, загальною площею 258,6 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з пунктом 4 договору оренди передача майна від орендодавця орендарю оформлються актом передачі-приймання.

01 лютого 2009 року між сторонами був складений та підписаний акт передачі-приймання майна від орендодавця орендарю.

Відповідно до пункту 5 договору оренди місячний розмір орендної плати за користування майном складає 3 000,00 грн.

Згідно з пунктом 7 договору оренди орендар сплачує орендну плату щомісячно не пізніше 5 числа місяця наступного за звітним.

У термін до 05 квітня 2010 року ОСОБА_2 не виплатила ОСОБА_1 орендну плату за користування майном за лютий та березень 2010 року у сумі 6 000,00 грн.

12 квітня 2010 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з вимогою погасити заборгованість з орендної плати за лютий та березень 2010 року.

Листом від 16 квітня 2010 року ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_1 , що вона відмовляється сплачувати орендну плату з тих підстав, що позивач не є власником майна, оскільки в нього відсутні відповідні правовстановлюючі документи на майно, а тому він не має права виступати орендодавцем майна і отримувати орендну плату.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 10 ЦПК України 2004 року).

Згідно з частиною третьою статті 10 та частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України 2004 року).

Суд апеляційної інстанції встановив, що згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09 листопада 2016 року № 72598702 на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , житловий будинок, загальна площа 258,6 кв. м, зареєстровано право власності ОСОБА_1 на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 червня 2010 року.

Зазначений будинок розташований на земельній ділянці, яка була відведена ДП «НДІ «Квант» для влаштування водно-спортивної бази (кадастровий номер 66:438).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про відмову в позові ОСОБА_1 про визнання права власності на двоповерховий будинок, апеляційний суд виходив із того, що на час розгляду цієї справи ДП «НДІ «Квант» на праві постійного користування належить земельна ділянка площею 1,24 га за адресою: АДРЕСА_2 , яке до участі у справі не залучене.

Клопотання про залучення ДП «НДІ «Квант» у порядку статті 33 ЦПК України 2004 року ОСОБА_1 не заявляв.

Отже, житловий будинок на який просить визнати право власності ОСОБА_1 розташований на земельній ділянці, яка відведена ДП «НДІ «Квант» для влаштування водно-спортивної бази «Імпульс».

Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення щодо прав, свобод та інтересів особи, яку не було залучено до участі у справі, оскільки вирішення цього спору стосується цивільного права особи, яку не було залучено до розгляду справи, проте був позбавлений процесуальних повноважень (стаття 303 ЦПК України 2004 року) виправити цей недолік розгляду справи на стадії апеляційного перегляду справи.

З огляду на викладене доводи касаційної скарги є необгрунтованими, зводяться до незгоди з судовим рішенням

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіряючи застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Верховний Суд зауважує, що відмова в позові з зазначених апеляційним судом підстав не перешкоджає ОСОБА_1 звернутися до суду з позовом на загальних підставах із визначенням складу учасників справи.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 30 травня 2017 року в частині визнання права власності залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко